text:
Rådighedstillæg skulle ikke medregnes i tjenestemænds rådighedsløn
To tjenestemænd blev i forbindelse med deres afskedigelse informeret om, at det rådighedstillæg, de modtog for deltagelse i en vagtordning, ville ophøre samtidig med deres fratræden. Medarbejderne mente, at tillægget var en del af den rådighedsløn, som de var berettiget til efter tjenestemandslovens § 32. Højesterets domme af 9. februar 2017.
Østre Landsret kom frem til, at tillægget ikke havde udgjort en så integreret del af medarbejdernes hidtidige løn, at dette skulle medregnes efter tjenestemandslovens § 32, stk. 1.
Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelser.
Højesteret bemærkede, at der ikke i tjenestemandsloven eller dens forarbejder er grundlag for, at en tjenestemand, der modtager rådighedsløn skal stilles bedre end en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling efter tjenestemandslovens § 55. Lønberegningen for en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling, omfatter ikke tillæg, der ydes som kompensation for overarbejde, merarbejde eller arbejde på ubekvemme tidspunkter, herunder rådighedstillæg. Da rådighedstillæg ikke medtages i lønberegningen efter tjenestemandslovens § 55, skal rådighedstillæg ifølge Højesteret heller ikke medtages i beregningen af rådighedsløn efter § 32.
Dommene viser, at rådighedslønnen skal beregnes på samme måde, som når en tjenestemand pålægges at overtage en anden passende stilling. I dommen U.2008.367H kom Højesteret frem til, at to tjenestemænds tillæg, der blev ydet som kompensation for nat- og weekendarbejde, ikke skulle medregnes i rådighedslønnen. Den nye dom fra Højesteret er således i tråd med den tidligere dom, omend Højesterets præmisser er forskellige. I den tidligere dom begrundede Højesteret sit resultat med, at tillæggene var variable, hvorimod Højesteret i sin seneste dom begrunder resultatet med, at tillægget ikke ville indgå i lønberegningen for en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling.
Læs dommen af 9. februar 2017 på Højesterets hjemmeside

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
12 Nov 2013 13:52
SKM2013.845.BR
Retten i Kolding, BS 546/2013
Andelsboligforening, vejanlæg
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien i henhold til vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til anlæg af interne veje.
Retten fandt, at de i sagen omtvistede veje kunne karakteriseres som hovedanlæg, idet begge de omtvistede vejstykker ville give adgang til en flerhed af boliger, som i tilfælde af udstykning ville have ligget på hver sin grund.
Andelsboligforeningen G1
(Kammeradvokaten ved advokat Casper Sølbeck)
Sagen drejer sig om, hvor vidt et nærmere beskrevet vejanlæg på ejendommen beliggende ...1, der tilhører sagsøgeren, Andelsboligforeningen G1, i skattemæssig forstand udgør et hovedanlæg med den følge, at anlægsudgifterne til vejanlægget kan berettige til et fradrag i grundværdien i medfør af den tidligere gældende bestemmelse i vurderingslovens § 17.
Under denne sag, der er anlagt den 19. marts 2013, har sagsøgeren, Andelsboligforeningen G1, efter sin endelige påstand påstået sagsøgte, Skatteministeriet, dømt til at anerkende, at vejstrækningerne på ejendommen beliggende ...1, der er markeret med blå farve på ...(dommens bilag 1)..., udgør et hovedanlæg, som efter sin karakter kan berettige til fradrag i grundværdien, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige opgørelse vedrørende vurderingsårene 2001 - 2004.
I en kendelse, der er afsagt af Landsskatteretten den 12. december 2012, hedder det blandt andet:
Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Den omhandlede ejendom er beliggende ...1, i grundværdiområde .... Ejendommen er omfattet af byplanvedtægt nr. ... for et område beliggende i ...2.
Det fremgår af skødet fra klagers erhvervelse af ejendommen, at klager købte grunden af G1 Arkitekt- og ingeniørfirma A/S. Overtagelsesdatoen var aftalt til den 30. juni 1999 og købesummen lød på 2.267.856 kr.
Ejendommen er beliggende i byzone og var ubebygget ved overtagelsen. Grunden blev første gang vurderet som bebygget i forbindelse med vurderingen i år 2000.
Landsskatteretten bemærker, at for storparceller, hvor grundværdien ansættes efter byggeretsværdiprincippet, fastsættes grundværdien ud fra den byggeretsværdi og arealværdi, der er ansat for en normalgrund i naboparcelhusområder. Det følger heraf, at sædvanlige byggemodningsudgifter vedrørende anlæg uden for grunden for naboparcelhusgrundene også kommer til at indgå i grundværdien for storparceller. Mens parcelhusejendomme vil have ret til fradrag for forbedring i grundværdien for disse udgifter, vil storparceller - hvor tilsvarende byggemodningsudgifter typisk vil være afholdt inde på grunden - ikke uden den overfor citerede undtagelsesbestemmelse om hovedanlæg have adgang til fradrag for sådanne byggemodningsudgifter.
Landsskatteretten bemærker, at dokumenterede udgifter til anlæggelse af vej på en storparcel, der naturligt kan betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan være fradragsberettigede, såfremt vejanlægget kan antages at bevirke en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18.
Det fremgår af det fremlagte luftfoto, at der løber en række interne veje på grunden. Retten lægger til grund, at den vej, som giver adgang til matriklen fra det omkringliggende område, herunder adgang til vejen "...3", er at betegne som et hovedanlæg til betjening af flere, der tilføjer grunden værdi i ubebygget stand.
De øvrige vejes funktion på matriklen er derimod at fordele trafikken internt på klagers grund. Efter rettens opfattelse anses vejene for at være anlagt til brug for bygningerne, hvorfor der ikke er grundlag for at godkende et fradrag for den del af vejanlægget.
På et som bilag 4 fremlagt luftfoto er med blåt indrammet de vejstykker, som efter Skatteministeriets opfattelse ikke kan henregnes til hovedanlæg.
Det pågældende bilag er vedhæftet dommen som bilag 1. [ikke vedlagt her.red.SKAT]
På et som bilag B fremlagt luftfoto er med gult afmærket det vejstykke, for hvilket skattemyndighederne har givet fradragsret.
Det pågældende bilag er vedhæftet dommen som bilag 2. [ikke vedlagt her.red.SKAT]
På et som bilag 5 fremlagt luftfoto er med rødt vist, hvorledes de enkelte ejendomme ville tage sig ud, hvis der havde været tale om rækkehusbebyggelse og ikke andelsboliger. Med gul farve er angivet både det vejstykke, der er givet fradragsret for, og de vejstykker, som denne sag vedrører.
Det pågældende bilag er vedhæftet dommen som bilag 3. [ikke vedlagt her.red.SKAT]
Parternes advokater har været enige om, at angivelserne på de pågældende luftfotos kan lægges til grund.
Andelsboligforeningens advokat har i sit påstandsdokument anført følgende til støtte for sin påstand:
Der er i sagen enighed om, at sagsøger har dokumenteret, at have afholdt udgiften til anlæg af vejanlægget markeret på...(dommens bilag 1)..., ligesom der er enighed om, at udgifter til anlæg af veje internt på en grund kan berettige til fradrag i grundværdien, såfremt de anlagte veje udgør såkaldt "hovedanlæg". Sagens kerne er således, om de på...(dommens bilag 1)...markerede vejstrækninger, der er gengivet herunder, efter deres karakter kan berettige til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17.
Med henvisning til Højesterets dom af 8. maj 2013 i sag nr. 214/2011 (SKM2013.369.HR) er dette tilfældet, såfremt der er tale om "hovedanlæg", og essensen af Højesterets beskrivelse af praksis vedrørende vurderingslovens nu ophævede § 17 er, at hovedanlæg positivt defineres som anlæg, "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
Det gøres gældende, at denne betingelse er opfyldt i nærværende sag, idet vejstrækningerne netop betjener en større del af ejendommen, ligesom vejstrækningerne tjener adgangen til grunden i samme udstrækning til det vejareal, der allerede er indrømmet fradrag for (bilag B). Der er ingen væsensforskelle herimellem.
Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikveje", "der betjener de enkelte bygninger eller boliger". Vejstrækningerne omfattet af nærværende sag har ikke karakter af sådanne stikveje, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men dermed en flerhed af bygninger og boliger og dermed definitorisk er omfattet af den positive afgrænsning som betjenende en større del af ejendommen.
Højesteret har ved beskrivelse af hovedanlægsbetragtningen taget udgangspunkt i forsyningsledninger (vandforsyningsledninger), og har ved denne generelle beskrivelse anført, at hovedanlæg ikke er de ledninger, der går "fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger". Forsyningsledninger vil typisk ligge under vejen, og de forsyningsledninger, der ikke kan betragtes som hovedanlæg er dermed efter Højesterets opfattelse således de ledninger, der oftest vil gå nærmest vinkelret fra ledningerne i offentlig vej og ind til de enkelte bygninger eller boliger.
Dette stemmer overens med Højesterets sammenligning mellem en stor grund udlagt til tæt-lav bebyggelse og en traditionel rækkehusbebyggelse, hvor de enkelte rækkehuse er udstykket i selvstændige grunde. Højesteret anførte således, at "Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f eks. traditionel rækkehusbebyggelse vil være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel".
Idet forbedringer indenfor skel anses for nært knyttet til den på enkeltparcellen opførte bebyggelse og derfor betragtes som en del af den del af ejendomsværdien, som ikke udgør grundværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. vurderingslovens § 13. Denne værdi udgør forskelsværdien i henhold til vurderingslovens § 5, stk. 2.
Ligeledes ses det, at baggrunden for hovedanlægsbetragtningen for større ejendomme er, at borgere der ikke har valgt at bosætte sig i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter ikke må forfordeles i forhold til ejere af enkeltparceller i relation til retten til fradrag, jf. vurderingslovens §§ 17-18. En større ejendom er derfor forudsætningsvist en ejendom, hvorpå der er opført mere end 1 bolig, hvilket i praksis også er kaldet en storparcel.
For at kunne sammenligne med et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter er det derfor nødvendigt fiktivt at forstille sig sådanne enkelte grunde som en storparcel ville kunne tænkes udstykket i. Herefter er det i henhold til den lovhjemlet hovedanlægsbetragtning nødvendigt at vurdere sådanne anlæg - der er placeret udenfor de enkelte fiktive skel (anlæg på fællesarealer) - i forhold til, hvorvidt de tjener en større del af grunden.
Denne vurdering af en større del af ejendommen må henset til sammenligningsgrundlaget støttes på, hvorvidt det pågældende anlæg betjener mere end en af de for grunden fiktive udstykninger, idet et anlæg, der tjener mere end 1 ejendom (enkeltparcel) i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter netop ville være et fradragsberettiget eksternt anlæg, jf. vurderingslovens § 17.
På bilag 5, der er gengivet nedenfor, har sagsøger overfor Højesterets definitioner og sammenligning med en traditionel udstykning til rækkehusgrunde, på sagsøgers ejendom.
Hvis der skete udstykning til en traditionel rækkehusbebyggelse, ville de enkelte rækkehuse, som illustreret med røde matrikler, bestå af selvstændige ejendomme, og vejene ville være offentlig vej eller privat vej på grundejerforeningens fællesareal. Hovedforsyningsledninger (illustreret med gul) ville ligge uden for de enkelte ejendomme ("Fællesareal uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel" som anført af Højesteret). Disse ledninger berettiger ifølge Højesteret til fradrag, mens der ikke kan gives fradrag for ledningerne ind til de enkelte boliger eller bygninger (stikledninger, der er markeret med turkis).
Det samme gør sig gældende for vejanlæg. De på...(dommens bilag 1)...markerede veje vil ligeledes ved en udstykning til traditionel rækkehusbebyggelse være udtryk for veje der betjener en flerhed af ejendomme, og ikke veje ind til de enkelte boliger eller bygninger. Det i stævningen side 5, 3. afsnit anførte fastholdes således, idet der nu er støtte herfor i Højesterets dom af 8. maj 2013.
Sagsøgtes henvisninger til SKM2012.112.VLR og Vestre Landsrets dom af 20. marts 2013 i sag nr. B-0071-12 (SKM2013.388.VLR) er ikke relevante for nærværende sag, idet de ikke er i overensstemmelse med Højesterets dom, der er afsagt efterfølgende. I øvrigt er de faktiske forhold i de to sager ikke sammenlignelige med nærværende sag, og det bemærkes i øvrigt, nærværende sag ikke omhandler de på ejendommen anlagte parkeringspladser.
Derimod kan der henvises til byrettens sag nr. BS 2-893/2011, hvor sagsøgte den 6. juni 2013 - altså efter Højesterets dom af 8. maj 2013 - tog bekræftende til genmæle vedrørende en påstand vedr. fradrag efter den tidligere § 17 i vurderingsloven for udgifter til anlæg af vej internt på en ejendom. Det pågældende vejanlæg er markeret på bilag 6 og som følger af, at der blev taget bekræftende til genmæle af sagsøgte, var der således enighed om, at det pågældende vejareal udgjorde hovedanlæg. At sagsøgte i nærværende sag påstår frifindelse forekommer herefter ganske inkonsekvent. Det forhold, at sagsøgte i påstandsdokumentet gjorde gældende, at der ikke var tale om hovedanlæg, og at sagsøgeren efterfølgende protesterede mod fremsættelsen af dette anbringende jf. retsplejelovens § 358 kan ikke føre til andet resultat. Sagsøgte kunne have gennemført hovedforhandlingen og herefter inddraget anbringendet i ankesagen, men sagsøgte tog som nævnt blot bekræftende til genmæle.
Idet de i stævningen vejstrækninger udgør hovedanlæg, og derfor efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien efter den dagældende § 17 i vurderingsloven, er der grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, idet de faktiske forhold af Landsskatteretten fejlagtigt ikke er subsumeret under vurderingslovens regler om fradragsberettigende forbedringer.
Sagsøgte har i sagen gjort gældende, at udgiften til anlæg af det på...(dommens bilag 1)...markerede vejareal udgør en "integreret del af byggeomkostningerne", og sagsøgte er under sagen blevet opfordret til nærmere at redegøre for, hvad der menes hermed. Sagsøgtes bemærkning i duplikken nederst side 2, bringer ikke yderligere klarhed over sagsøgtes anbringende, idet bemærkningen blot er en gentagelse af anbringende, hvilket må tillægges processuel skadevirkning, således at anbringendet ikke kan anses for at støtte sagsøgtes påstand. I øvrigt gøres det gældende, at det er uden betydning for sagen, om udgiften til anlæg af de på bilag 4 markerede veje anses for afholdt som en del af byggeomkostningerne. Udgiften til anlæg af vejene er i afholdt i forbindelse med udførelsen af bygge- og anlægsarbejderne på grunden og som en del af en totalentreprise omfattende såvel bygninger som veje.
Der er udokumenteret, at der skulle være hjemmel til at stille krav om, at udgifterne til en foranstaltning som en intern vej skal være afholdt særskilt og uden forbindelse til opførelsen af bebyggelse på en grund, for at foranstaltningen kan anses som en grundforbedring.
Sagsøgte har under sagen gjort gældende, at sagsøger ikke har godtgjort, at de af sagen omhandlede vejstrækninger har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, og at de på bilag 4 markerede veje har medført en stigning i grundens værdi i ubebygget stand. Dette er da også uden relevans for sagen, idet sagsøgers påstand alene går ud på, at sagsøgte skal anerkende, at de på bilag 4 markerede veje har karakter af hovedanlæg og dermed efter deres karakter kan berettige til fradrag, og at selve skønnet over, hvilken selvstændig værdi vejstrækningerne måtte have, påstås hjemvist.
Kammeradvokaten har på vegne Skatteministeriet i sit påstandsdokument anført følgende til støtte for sin påstand:
Denne sag omhandler, hvorvidt sagsøgeren for vurderingsårene 2001-2004 er berettiget til et yderligere fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af det interne vejanlæg, der er markeret på...(dommens bilag 1)...
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 12. december 2012 (bilag 2), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag i henhold til vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af de interne veje, der er markeret på bilag 4.
Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
Fradrag for vej- og forsyningsanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet udgifter til anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne, fx i et traditionelt parcel- og rækkehuskvarter.
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Højesteret har ved dom af 8. maj 2013, SKM2013.369.HR, anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 12. december 2012 (bilag 2) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagsøgerens udlægning af SKM2013.369.HR og af hovedanlægsbetragtningen bestrides. Det bestrides ligeledes, at sagsøgerens indtegninger på bilag 5 skulle være udtryk for "Højesterets definitioner".
Det påhviler efter fast retspraksis sagsøgeren at godtgøre, at en given foranstaltning har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. eksempelvis SKM2012.112.VLR og SKM2013.388.VLR. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
Sagsøgte gør gældende, at det alene er den interne vej, der er markeret på bilag B, der udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at de dele af det interne vejanlæg, der er markeret på...(dommens bilag 1)..., udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
Den del af vejanlægget, der er markeret på...(dommens bilag 2)..., tjener til at lede færdslen ind på ejendommen. Denne del af vejanlægget skaber således adgang fra det offentlige vejnet til ejendommen.
De øvrige dele af vejanlægget, der er markeret på...(dommens bilag 1)..., er anlagt således, at de alene tjener til at fordele færdslen internt på ejendommen. De pågældende veje har karakter af interne fordelingsveje, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, men alene værdi i forbindelse med det konkrete byggeri. De på ...(dommens bilag 1)...markerede veje er således tæt knyttet til byggeriet og er at sidestille med stikledninger, hvorfor de ikke berettiger til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
Det bemærkes endvidere, at sagsøgerens henvisning til byrettens sag nr. BS 2-893/2011 er uden relevans for nærværende sag. Sagen vedrørte, hvorvidt sagsøgeren havde afholdt udgifter til anlæg af vejanlægget, der oversteg det af Landsskatteretten tilkendte fradrag. Det kan endvidere oplyses, at det som et nyt anbringende i sagsøgtes påstandsdokument blev gjort gældende, at der ikke var tale om et hovedanlæg, og at sagsøgeren protesterede mod fremsættelsen af anbringendet, jf. retsplejelovens § 358. I øvrigt bestrides det, at det i bilag 6 markerede vejanlæg er sammenligneligt med de på...(dommens bilag 1)...markerede veje.
Parternes advokater har i det væsentlige gentaget disse synspunkter under deres procedure.
Højesteret har ved den af parternes advokater citerede dom af 8. maj 2013 fastslået, at der i forbindelse med en nærmere beskrevet bebyggelse på en stor grund ikke kan gives fradrag efter vurderingslovens § 17 med hensyn til udgifter vedrørende etablering af parkeringspladser til brug for byggeri, der opføres på grunden. Højesteret har i sin begrundelse nærmere beskrevet skattemyndighedernes praksis og har fundet, at denne har hjemmel i loven. Ifølge skattemyndighedernes praksis kan sti- og vejanlæg på en sådan stor grund under visse omstændigheder anses som et såkaldt hovedanlæg med den følge, at der kan gives fradrag for de udgifter, der er afholdt til etablering af anlægget. Som anført i den citerede dom afsagt af Østre Landsret den 14. oktober 2011 (SKM2011.790.ØLR) fremgår det ikke af vurderingslovens § 17 eller forarbejderne til bestemmelsen, hvad der nærmere skal forstås ved grundforbedringer, ud over at forbedringerne skal forøge handelsværdien af grunden i ubebygget stand. Østre Landsret har vedrørende et stianlæg anført, at landsretten har fået dokumenteret en række konkrete afgørelser fra Landsskatteretten vedrørende stier på større ejendomme, og at det ikke ud fra disse afgørelser har været muligt at udlede en entydig, fast praksis. Retten lægger herefter til grund, at det afgørende må være, om det pågældende vejstykke ud fra en konkret vurdering tjener som adgangsvej til en del af ejendommen på en sådan måde, at den som hovedanlæg ville have berettiget til fradrag, hvis ejendommen var blevet udstykket. Retten finder, at de i sagen omhandlede vejstykker begge giver adgang til en flerhed af boliger, som i tilfælde af udstykning ville have ligget på hver sin grund. Retten finder ikke grundlag for at undtage en del af det samlede vejanlæg, blot fordi vejen deler sig, og de 2 grene efter delingen naturligvis vil være adgangsvej for færre og færre boliger, efterhånden som man nærmer sig de 2 parkeringspladser, hvor vej stykkerne ender blindt. Parterne er enige om, at de pågældende parkeringspladser ikke er omfattet af sagen, hvilket også fremgår af afgrænsningen på dommens bilag 1.
Efter det ovenfor anførte finder retten, at de på dommens bilag 1.med blåt angivne vejstykker udgør hovedanlæg, som efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien. Som følge heraf tages sagsøgerens påstand til følge.
Parterne har under sagen været enige om, at sagens økonomiske værdi kan sættes til 79.935 kr. Herefter og efter sagens udfald skal sagsøgte til sagsøgeren betale sagens omkostninger med 22.220 kr., hvoraf de 20.000 kr. er til dækning af sagsøgerens udgift til advokatbistand, og de 2.220 kr. er til dækning af sagsøgerens udgift til retsafgift.
Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at de vejstrækninger på ejendommen beliggende ...1, der er markeret med blå farve på dommens bilag 1, udgør et hovedanlæg, som efter sin karakter kan berettige til fradrag i grundværdien, og sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne med henblik på den beløbsmæssige opgørelse for vurderingsårene 2001 - 2004.
Inden 14 dage skal sagsøgte, Skatteministeriet, betale sagens omkostninger til sagsøgeren, Andelsboligforeningen G1, med 22.220 kr.


text:
Arbejdsmiljørepræsentanters særlige beskyttelse - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
I arbejdsmiljøloven er arbejdsmiljørepræsentanter beskyttet mod bl.a. opsigelse på samme måde som tillidsmænd inden for vedkommendes eller tilsvarende faglige område. Højesteret kom frem til, at bestemmelsen ikke i sig giver arbejdsmiljørepræsentanter en særlig beskyttelse mod afskedigelse.
I den konkrete sag var arbejdsmiljørepræsentanten ikke dækket af en overenskomst, og det afgørende blev derfor, om der inden for det tilsvarende faglige område forelå overenskomstmæssig beskyttelse mod opsigelse af tillidsmænd.
Arbejdets karakter, uddannelsesmæssig baggrund og kvalifikationer havde afgørende betydning
Højesteret fastslog, at de fremlagte virksomhedsoverenskomster ikke kunne tillægges betydning i vurderingen af tilsvarende faglige område. Højesteret lagde nemlig til grund, at overenskomsterne ikke kunne anses for at være udtryk for en almindelig gældende afskedigelsesbeskyttelse for tillidsrepræsentanter inden for et tilsvarende fagligt område som medarbejderens.
Højesteret fandt heller ikke, at de brancheoverenskomster, der blev fremlagt i sagen dækkede tilsvarende faglige område. Højesteret lagde som i sin tidligere praksis vægt på karakteren af det arbejde, som arbejdsmiljørepræsentanten var ansat til at udføre samt arbejdsmiljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund og de kvalifikationer, der var påkrævet for at udføre arbejdet.
Højesteret mente derfor ikke, at arbejdsmiljørepræsentanten havde godtgjort, at hun havde en særlig beskyttelse mod opsigelse. De stadfæstede derfor byrettens dom på tre måneders godtgørelse for usaglig opsigelse i henhold til funktionærloven.
Akademikere sværere ved at opnå den særlige beskyttelse
Højesteret bekræfter i sin dom, at det i alle tilfælde vil være en konkret vurdering med inddragelse af de fremhævede kriterier. Derfor vil særligt akademikere på det private arbejdsmarked have vanskeligt ved at godtgøre en særlig beskyttelse af arbejdsmiljørepræsentanter. Det understøttes bl.a. af Højesterets afvisning af de over 20 fremlagte overenskomster.


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse - reaktionsfrist - fradragsberettiget handelstab
03 Jan 2017 13:45
01 Aug 2016 07:58
BS 9-1844/2015 og BS 9-1845/2015
Handelstab, GmbH, konkursbo, kundskabstidspunkt
Sagsøgerne (2 selskaber) havde investeret i det tyske selskab, G1 GmbH, som gik konkurs i 2005. Ved 5 domme afsagt af den tyske Højesteret i 2010-2011 blev det fastslået, at bl.a. sagsøgernes handelstab ikke indgik i fordringen mod konkursboet. Det var derfor ubestridt, at sagsøgerne havde lidt et fradragsberettiget tab, og at der som følge af de tyske domme var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 1.
Det var såvel under sagens behandling for skattemyndighederne som under sagens forberedelse for retten ubestridt, at sagsøgerne blev bekendt med de tyske domme ultimo 2011 via et informationsbrev fra advokatfirmaet R1. Det kunne derfor ikke tillægges vægt, at sagsøgerne under hovedforhandlingen gjorde gældende, at de ikke havde modtaget informationsbrevet, og at de først væsentligt senere blev bekendt hermed.
Da sagsøgerne ikke havde anmodet om genoptagelse inden for 6 måneder efter, at de kom til kundskab om de tyske domme, jf. SFL § 27, stk. 2, blev Skatteministeriet frifundet.
Dommen svarer i det væsentlige til Retten i Aalborgs dom af 5. oktober 2015 offentliggjort i SKM2015.680.BR (anket).
BS 9-1844/2015
(Advokat, Tobias Stenkær Albreechtsen)
(Kammeradvokaten, v/Advokat Mikkel Isager-Sally)
BS 9-1845/2015
Parternes synpunkt
Under disse sager, der er anlagt den 14. oktober 2015, og som har været behandlet samlet, har sagsøgeren, H1 A/S, nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005 genoptages, subsidiært tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skatteansættelse for 2005 genoptages.
Sagsøgeren, H2 A/S, har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2003, 2004 og 2005 genoptages, subsidiært tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skatteansættelse for 2005 genoptages.
Dommen er i medfør af retsplejelovens § 218a, stk. 2, udfærdiget uden en fuldstændig sagsfremstilling.
Landsskatteretten stadfæstede ved sin kendelse af 20. juli 2015 en afgørelse af 19. september 2013 truffet af SKAT, hvorefter en anmodning fra H1 A/S om genoptagelse af selskabets skatteansættelse for indkomstårene 2000-2005 ikke blev imødekommet.
Det hedder om baggrunden og begrundelsen herfor nærmere i Landsskatterettens kendelse:
H1 A/S er et ikke-finansielt holdingselskab ejet af LC. Både selskabet, datterselskabet H2 A/S, LC og dennes datter LA har foretaget en række investeringer i det tyske selskab G1 GmbH.
G1 GmbH gik konkurs i indkomståret 2005.
Efter det oplyste er konkursboet endnu ikke afsluttet, og det er således ikke fastslået, hvor stor dividenden til de simple kreditorer bliver.
SKAT og den tyske indskydergarantifond F1 har opgjort kreditorernes fordring mod konkursboet forskelligt. SKAT har opgjort investorernes fordring mod konkursboet som indbetalinger fratrukket udbetalinger. SKAT har som følge af Skatterådets afgørelse offentliggjort i SKM2010.144.SR udstedt styresignal offentliggjort den 24. februar 2010 i SKM2010.148.SKAT.
Der har tidligere været tvivl om, hvorvidt den metode, som F1 har anvendt til at opgøre investorernes fordring mod konkursboet, er korrekt. Den tyske Højesteret har i fire domme, hvoraf de tre er afsagt den 20. september 2011, og den fjerde er afsagt den 25. oktober 2011, anerkendt F1's opgørelsesmetode, hvor fordringen opgøres som indbetalinger fratrukket udbetalinger, andel i faktiske handelstab ("Handelsperiode"), aftalte gebyrer ("Agio") og aftalte provisioner ("Bestandsprovision"). Den tyske Højesteret har imidlertid fastslået, at F1 ikke er berettiget til at fradrage aftalte provisioner vedrørende perioden fra april 1998 til konkursens indtræden i marts 2005.
De tyske højesteretsdomme har bevirket, at bl.a. selskabets fordring mod boet opgjort efter tysk ret, er mindre end fordringen opgjort efter dansk ret, med den konsekvens, at tabet vil blive større, da selskabet efter tysk ret vil få dividende af et mindre beløb.
R1 Advokatfirma har været repræsenteret i G1 GmbH under konkurs' kreditorudvalg med løbende kontakt til kurator.
R1 Advokatfirma har løbende udsendt informationsbreve, bl.a. nr. 20 dateret 23. november 2011, hvoraf fremgår følgende:
Bundesgerichthof har nu ved 5 domme, hvoraf de 4 er helt nye, forholdt sig til den metode, som F1 benytter til at opgøre investorens fordring. I følge de foreliggende oplysninger anerkender Bundesgerichthof F1s metode. Dog har Bundesgerichthof tilsyneladende bestemt, at F1 ikke er berettiget til at fradrage "aftalte" provisioner til G1 GmbH vedrørende perioden fra april 1998 til insolvensdagen den 11. marts 2005. Dette kan betyde, at investorer, der er berettigede til erstatning, men ikke har fået tilkendt maksimalerstatningen på EUR 20.000, kan opnå yderligere erstatning.
Som tidligere nævnt har F1 hidtil opgjort investorernes erstatningsberettigede fordring som den såkaldte minimalfordring, det vil sige som indbetalinger til G1 GmbH fratrukket udbetalinger, andel i faktiske handelstab og "aftalte" gebyrer (agio) og provisioner til G1 GmbH. Et antal tyske investorer har anlagt sager mod F1 ved de tyske domstole vedrørende denne opgørelsesmetode, og som anført i indledningen har Bundesgerichthof den tyske højesteret nu truffet afgørelse i 5 af disse sager, herunder i de 4 ved ganske nylige domme.
Desværre har vi endnu ikke modtaget udskrifter af disse domme, men af modtagne referater af dommene fremgår, at Bundesgerichthof i det store og hele har tiltrådt F1s opgørelsesmetode, idet domstolen har givet F1 medhold i, at der ved opgørelsen skal ses bort fra de fiktive afkast, at der kan foretages fradrag for andel i faktiske handelstab, og at der tillige kan foretages fradrag af "aftalte" gebyrer til G1 GmbH (den såkaldte Agio). Dog har Bundesgerichthof tilsyneladende bestemt, at F1 ikke er berettiget til at fradrage "aftalte" provisioner til G1 GmbH vedrørende perioden fra april 1998 til insolvensdagen den 11. marts 2005.
Det sidste betyder muligvis, at F1 vil være forpligtet til at udbetale yderligere erstatning til de investorer, som ikke har modtaget maksimalerstatningen på EUR 20.000.
SKAT har den 22. april 2013 modtaget selskabets anmodning om ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomstårene 2000-2005, hvoraf fremgår følgende:
Vedr.: Genoptagelse af årsopgørelser for årene 20002005 .... Tab på investeringsaftale med G1 GmbH/G2 A/S under konkurs
Da det nu endelig er dokumenteret og fastslået hvordan og hvornår tabene er foregået/sket bekræftet af den tyske højesteret Bundesgerichthof (samt kurator SF fra advokatfirma R2 GmbH) vil vi herved bede om skattemæssig fradrag i regnskabsårene efter faktisk dokumenterede forhold.
Tabsberegning for de enkelte regnskabsår ... i henhold til Forderungsberechnung für Forderungsprüfung udfærdiget af kurator SF samt brugt og accepteret af F1 .....
......Ovennævnte tab/tal er bekræftet/godkendt af den tyske højesteret i følgende domme:
Som forefindes på F1's hjemmeside ...... også bekræftet af det danske advokatfirma R1.
Endvidere er det i SKATs styresignal SKM2010.148.SKAT af 24. Feb. 2010 bekræftet at tab skal fratrækkes i de år, hvor tabet er sket (konstateret/sandsynliggjort)
Samme dato modtog SKAT en tilsvarende anmodning om genoptagelse vedrørende LA for indkomstårene 2000-2005. SKAT afslog ved afgørelse af 20. september 2013, at der skulle ske genoptagelse af de pågældende indkomstår, idet fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, var overskredet, da man allerede havde været bekendt med de tyske højesteretsdomme ultimo 2011. Landsskatteretten stadfæstede ved afgørelse af 29. august 2014 ..... SKATs afslag på LAs anmodning om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2000-2005. Denne sag er indbragt for Byretten i Aalborg ved stævning af 24. november 2014.
Selskabet har oplyst, at baggrunden for, at der først skete anmodning om genoptagelse i april 2013, på trods af, at de tyske højesteretsdomme var afsagt i efteråret 2011, var det forhold, at man afventede svar på LCs anmodning om bindende svar vedrørende samme forhold. Dette svar fik man først ved Skatterådets afgørelse af 21. maj 2013. Af det bindende svar fremgår, at LC var berettiget til at foretage fradrag for tab på indskud i G1 GmbH, men at der ikke kunne ske fradrag for gamle indkomstår op til 2005, men først fra de indkomstår, hvor tabet endeligt har kunnet konstateres, hvilket fortrinsvist har været i 2009 og 2013 som følge af offentliggørelse af nyhedsbreve fra R1 advokatfirma. Landsskatteretten stadfæstede ved afgørelse af 20. august 2014.... det bindende svar.
Sideløbende med nærværende klagesag verserer der en lignende klagesag med H2 A/S til afgørelse af Landsskatteretten ....
SKAT har givet afslag på anmodning om genoptagelse af selskabets skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
Fristen for at anmode om ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2000 til 2005 udløb henholdsvis den 1. maj 2004/2005 / 2006 / 2007 / 2008 / 2009. Fristen er således overskredet, og anmodningen skal derfor behandles efter reglerne om ekstraordinær genoptagelse.
Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, kan denne del anses for 100 % tabt. Fradraget for tabet skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endeligt konstateret.
Tabet er endeligt konstateret på det tidspunkt, hvor G1 GmbH bliver erklæret konkurs, hvilket sker i 2005, da der på dette tidspunkt ikke længere er et krav mod G1 GmbH for den del af fordringen, der vedrører de pågældende poster.
Imidlertid har dommene fra den tyske Højesteret medført en ændring i det privatretlige grundlag for selskabets ansættelse for 2000 til 2005, der som udgangspunkt kan medføre en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for disse år.
Det samlede skattemæssige fradrag skal dog henføres til 2005, fordi tabet i henhold til realisationsprincippet er sket i dette år.
Da betingelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, er opfyldt, er det herefter nødvendigt at vurdere, om fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er opfyldt. Dette er ikke tilfældet, idet selskabet allerede ultimo 2011 får kendskab til de tyske højesteretsdomme, men først søger om genoptagelse i april 2013, dvs. ca. 1½ år efter kundskabstidspunktet. Det er samtidig ikke særlige omstændigheder, der gør, at der kan dispenseres fra denne frist. Det forhold, at der er tale om en kompleks sag, og at selskabets hovedaktionær har anmodet om et bindende svar, men ikke modtaget svar indenfor normal tid, ændrer ikke herpå.
De af selskabet anførte bemærkninger ændrer heller ikke herpå, da anmodningen modtaget den 22. april 2013 er den eneste anmodning om genoptagelse, SKAT har modtaget fra selskabet, efter at der er sket en ændring i det privatretlige grundlag for ansættelsen som følge af dommene fra den tyske Højesteret.
Selskabet har fremsat påstand om, at der skal ske genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2000-2005 med henblik på fradrag for investeringer i G1 GmbH.
Der er i forlængelse af de omhandlede tyske Højesteretsdomme skabt mere klarhed omkring kravene imod det tyske selskab, men konkursboet er endnu ikke færdigafsluttet og der tilbagestår derfor stadigvæk et endeligt opgør omkring evt. dividende mv. Der kan således i princippet fortsat ske regulering af kravene mod det tyske selskab.
Som udløber af konkurssagen er der i øvrigt ført en lang række sager af såvel strafferetlig som erstatningsretlige karakter.
Grunden til, at man først havde lavet anmodningen om genoptagelse den 18. april 2013 og som blev modtaget hos SKAT den 22. april 2013 var det forhold, at man afventede udfaldet af den personlige sag for LC, der blev afgjort ved Skatterådets bindende svar af 21. maj 2013. Denne afgørelse er efterfølgende blevet anket til Landsskatteretten .., ligesom LAs sag tilsvarende blev indbragt til Landsskatteretten ...
I øvrigt havde selskabet allerede tilbage i 2008/2009 skrevet til SKAT om genoptagelse af de tidligere indkomstår.
Baggrunden for sagen har samtidig været utrolig rodet, bl.a. fordi det tyske svar på Finansstyrelsen var trådt ind i sagen, hvilket havde kompliceret tingene. Man havde samtidig ikke fået fuld orientering fra R1 advokatfirma, der repræsenterede de danske investorer. Man havde således været nødsaget til at kontakte det tyske advokatfirma, der styrede konkurssagen for at få fyldig information. Man havde dog modtaget informationsbrevene fra R1.
Samlet set foreligger der derfor særlige omstændigheder, jf. skatteforvaltningslovens § 27, idet der er tale om en:
1) Kompleks sag, som stadig verserede og ikke var afsluttet skattemæssigt.
2) Juridiske retssager kørte stadig i Danmark, Tyskland og resten af verden.
3) Selskabets hovedaktionær havde for flere år siden indsendt anmodning om bindende svar uden at der er modtaget svar indenfor en normal tid hvilket understøttede kompleksiteten og særlige omstændigheder i sagen.
4) Skattemæssigt er sagen ikke afsluttet, men stadig kørende, ligesom der ikke på nuværende tidspunkt er udbetalt nogen form for dividende/erstatning.
5) Det virker ikke helt rimeligt, at SKAT skal bruge en ekspeditionstid på mange år og overskride alle normale tidsfrister, mens ikke skattekyndige skal overholde alle normale tidsfrister.
6) Der bliver fortsat modtaget nye informationer fra kurator og nye domsafsigelser fra domstolene som viser, at sagerne stadig ændrer sig såvel skattemæssigt som erstatningsmæssigt.
Efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, kan der uanset fristerne i § 26, foretages ændring af en skatteansættelse, såfremt én af de i punkt 1-8 nævnte omstændigheder er til stede.
For så vidt angår selskabets skatteansættelse for indkomståret 2000-2005 bemærkes, at fristen for ordinær genoptagelse udløb henholdsvis den 1. maj 2004/2005/2006/2007/2008/2009, mens anmodningen om genoptagelse først er modtaget hos SKAT den 22. april 2013. Det er ikke dokumenteret, at selskabet tidligere tilbage i 2008 har anmodet SKAT om genoptagelse.
Det må derfor vurderes om reglerne i skatteforvaltningslovens § 27, om ekstraordinær genoptagelse kan finde anvendelse. Bestemmelsens stk. 1 opregner 8 forhold, der kan begrunde en sådan ekstraordinær genoptagelse.
Ifølge skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, kan en ansættelse af indkomst-eller ejendomsværdiskat, uanset fristerne i § 26, foretages eller ændres efter anmodning fra den skattepligtige, hvis der er indtrådt en ændring i det privatretlige eller offentligretlige grundlag for ansættelsen. Med de omhandlede tyske højesteretsdomme må det anses for klarlagt på hvilken måde fradragene for tab på investeringer i G1 GmbH under konkurs kan ske. Med dommene er der dermed indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for selskabets skatteansættelser, hvorfor betingelserne efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, kan anses for opfyldte.
Det fremgår i denne forbindelse, at senest med R1 advokatfirmas informationsbrev nr. 20 dateret den 23. november 2011, har selskabet modtaget oplysninger om de tyske højesteretsdomme og disse dommes konsekvenser i forhold til fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH. Det må samtidig anses som disse domme, der skaber grundlaget for den ekstraordinære genoptagelse.
Fristen på de 6 måneder efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., der løber fra det tidspunkt, hvor den skattepligtige har fået kundskab om det forhold, der begrunder fravigelse af fristerne i skatteforvaltningslovens § 26, hvilket har været senest ultimo november 2011, er således ikke overholdt.
Ifølge skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste pkt., kan told-og skatteforvaltningen dog behandle en anmodning om genoptagelse, der er modtaget efter udløbet af fristen i 1. pkt., hvis særlige omstændigheder taler derfor.
Der foreligger imidlertid ikke forhold, der kan betegnes som særlige omstændigheder som nævnt i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste pkt. Sagens kompleksitet, samt det forhold, at selskabet har afventet det bindende svar angående LCs forhold, kan ikke betegnes som særlige omstændigheder, der kan begrunde, at 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., fraviges.
På denne baggrund må det derfor anses for korrekt, at SKAT ikke har imødekommet genoptagelsesanmodningen for indkomstårene 2000-2005.
Ved en kendelse af 20. juli 2015, som i det væsentlige er enslydende med ovennævnte kendelse, stadfæstede Landsskatteretten en afgørelse af 19. september 2013 truffet af SKAT, hvorefter en anmodning fra H2 A/S om genoptagelse af selskabets skatteansættelse for indkomstårene 2003-2005 heller ikke blev imødekommet.
Begge selskaber har ved stævninger modtaget af retten den 14. oktober 2015 indbragt disse afgørelser for retten.
Der har under sagen været afgivet forklaringer af LC og IA. Da dommen som anført er udfærdiget uden en fuldstændig sagsfremstilling, er disse forklaringer ikke gengivet i dommen.
Sagsøgerne har i enslydende påstandsdokumenter af 20. juni 2016 i begge sager gjort følgende anbringender gældende til støtte for de nedlagte påstande:
SKAT har anerkendt og ubetinget accepteret, at Sagsøger er berettiget til fradrag, hvilket fremgår af SKATs afgørelse ...., hvoraf det fremgår, at:
"Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, er det SKATs opfattelse, at denne del anses for 100 % tabt. Fradraget skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endelig konstateret."
Landsskatteretten har i en lignende sag anført ....., at:
"Retten finder i lighed med SKAT, at der med de tyske Højesteretsdomme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for dine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
Denne sag vedrørte ejeren af sagsøger LCs datters sag, hvor forholdene er identiske, idet det er fuldstændig samme investeringer, der er foretaget. Byretten har i en dom fra d. 5. oktober 2015 stadfæstet Landsskatterettens afgørelse. Dommen er anket til landsretten.
Det følger således af Landsskatterettens afgørelse af 29. august 2014 i sagen med LA, at Landsskatteretten er enig med SKAT i, at der er grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen, som følge af de materielle omstændigheder.
Til trods herfor accepteres der altså ikke genoptagelse af Sagsøgers skatteansættelse, grundet Sagsøger efter SKATs opfattelse skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27 stk. 2.
Sagen vedrører således ikke en tvist om den materielle adgang til fradrag, eller opgørelse af selve fradraget, men alene spørgsmålet om, hvorvidt Sagsøgers ansættelse skal genoptages efter § 27 eller ej, og dermed helt grundlæggende om Sagsøger har sprunget 6 måneders fristen, eller ej.
SKAT har således alene underkendt Sagsøgers fradragsret grundet formelle forhold, i et tilfælde, hvor SKAT selv lægger til grund, at Sagsøger er berettiget til fradrag, under hensyntagen til, at Sagsøger skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27 stk. 2.
Dette er der dog ikke grundlag for, idet det ikke er korrekt, som anført af SKAT og landsskatteretten, at det kan lægges til grund, at afgørelsen i de fire tyske sager uden videre kan lægges til grund i relation til behandling af skattemæssige forhold i Danmark.
Afgørelserne i de tyske sager har ingen retskraft i Danmark, og binder på ingen måde skattemyndighederne i Danmark, og det virker særdeles påfaldende, at SKAT ikke har udstedt et styresignal, hvis SKAT er af den opfattelse, at de tyske afgørelser skulle have denne virkning / betydning.
Det gør SKAT ikke. Det kan ligeledes fremhæves, at de tyske sager slet ikke vedrører skatteforhold, hverken i Danmark eller Tyskland.
Det er alene sager der vedrører, opgørelsen af en fordring mod indskydergarantifonden i Tyskland, og hvad der kan anmeldes af fordringer i et tysk konkursbo. Der er således intet i sagerne, der selvstændigt leder tankerne på fradragsret i henhold til dansk skatteret.
SKAT henviser ej heller til afgørelserne i forbindelse med behandlingen af Sagsøgers ejers bindende svar, førend sagsøgers ejer selv inddrager disse i sin egen sag. Og her tager de end ikke stilling til betydningen heraf.
Det er således noget af en tilsnigelse at anføre, at Sagsøger har erhvervet kundskab i umiddelbar forlængelse af afgørelsen i de fire tyske Højesteretssager.
Sagsøger skal under alle omstændigheder have mulighed for at kunne forholde sig til afgørelserne, og hvilken betydning de måtte have for skatteansættelsen. Og der er lang vej fra fire tyske højesteretsdomme om erstatning i Tyskland til fradragsret i Danmark.
Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser, hvilket først sker langt senere.
Sagen havde forholdt sig ganske anderledes, såfremt SKAT havde udsendt et styresignal, som Sagsøger kunne forholde sig til. Dette sker imidlertid ikke, uagtet sagskomplekset med G1 involverer ganske mange danske skatteydere, formentlig flere tusinde, og idet at SKAT tidligere har udsendt et styresignal vedrørende fradrag i anden relation til G1, jf. SKM2010.148.SKAT, hvorfor myndighederne burde være sig bevidst om disse forhold.
Sagsøger læser landsskatterettens afgørelse således, at 6 måneders fristen for sagsøger, skulle begynde at løbe umiddelbart efter afsigelsen af de tyske Højesterets domme / orienteringen fra R1 ultimo november 2011, der vel at mærke ikke vedrører skattemæssige forhold, men alene en teknisk opgørelse af erstatning i forhold til F1.
Denne opfattelse harmonerer ikke med praksis, idet sagsøger på ingen vis kan siges at have erhvervet kendskab til noget grundlag for ekstraordinær genoptagelse på dette tidspunkt, end ikke noget kundskab om nogen mulighed for fradrag.
Sagsøger havde således ikke ultimo november 2011 tilstrækkelige oplysninger til, at sagsøger kan siges at have kendskab til et grundlaget for ekstraordinær genoptagelse.
Det forhold, at sagsøger har haft behov for en længere periode for at få det fornødne grundlag kan ikke medføre, at 6 måneders fristen er sprunget jf. SKM2014.335.VLR.
Hertil kan tillige anføres, at hvis det skulle være så klart, når en tysk Højesteret træffer afgørelse om en opgørelse af tab i et tysk investeringsfondssystem, og denne opgørelse alene retter sig mod tab, hvordan forestiller SKAT sig så, at sagsøger skulle være i stand til at regne ud, hvilken konsekvens dette skulle få for dennes selvangivelse.
Derudover kan det i relation hertil anføres, at det virker yderst bemærkelsesværdigt, hvis de tyske højesteretsdomme skulle være så klare, at 6 måneders fristen skulle begynde at løbe fra dagen for den sidste af disses afsigelse, at SKAT ikke laver et genoptagelsescirkulære.
Hvis det er så klart på baggrund af afgørelserne fra Tyskland, at skatteydere i Danmark skulle have bedre mulighed for at fradrage tabet, hvorfor er det så ikke, at SKAT ikke tilkendegiver, at der er sket en praksisændring på området, lige som det skete i 2010.
Det er i øvrigt korrekt, som anført af sagsøgte, at R1 advokatfirma i informationsskrivelse nr. 20 henviste til de tyske Højesteretsafgørelser.
Dette sker på side 11-12, men opmærksomheden henledes på, at R1 i det efterfølgende afsnit 8 på side 12 henviser til den skattemæssige behandling i Danmark, hvor R1 intetsteds henviser til, at de tyske sager skulle have nogen betydning for kreditorernes, herunder sagsøgers, skattemæssige forhold i Danmark.
I den sammenhæng kan henvises til, at R1 repræsenterede deres medlemmer, også i skattemæssige forhold, jf. .....kopi af tilbud fra R3, hvorfra en række partnere efterfølgende skiftede til R1, til investorerne.
Det er endvidere korrekt, at genoptagelsesanmodningerne ...... henviser til de tyske Højesteretsdomme og R1s informationsskrivelse. Informationsskrivelsen og afgørelserne for den tyske Højesteret tager ikke stilling til danske skattemæssige forhold, hvorfor der ikke af disse skrivelser kan udledes noget kundskab af nogen ændring af det privatretlige eller offentligretlige grundlag.
Der er ikke noget odiøst i, at sagsøger afventede det bindende svar fra LC, idet det bindende svar netop var udtryk for et forsøg på at skabe klarhed over betydningen af afgørelserne, hvis nogen.
Sagsøger har ikke haft kundskab, da der ikke er noget i afgørelserne, eller nogle af sagsøgers rådgivere, der har henvist til, at afgørelserne skulle have nogen skattemæssig betydning i Danmark.
I realiteten havde sagsøger intet kundskab om, hvorvidt de tyske afgørelser havde nogen som helst betydning, da anmodningerne om genoptagelse blev afsendt, idet der ikke forelå nogen afgørelser, eller afklaring, af om disse afgørelser medførte noget grundlag for reguleringer af fradragsretten i Danmark.
Sagsøgte kan ikke noget sted henvise til, at der forelå vejledninger, praksis m.v., der viser, at afgørelserne skulle have nogen betydning for fradragsretten i Danmark.
Derimod kan sagsøger henvise til det bindende svar, hvor SKAT end ikke på tidspunktet for anmodningerne om genoptagelse havde forholdt sig til afgørelserne.
De tyske domme og R1s informationsskrivelse giver ikke i sig selv anledning til anmodning om genoptagelse, da der ikke heri er anført forhold, der i sig selv kan bibringe sagsøger nogen viden om, at der skulle være grundlag for en ekstraordinær genoptagelse.
Det var netop derfor, der blev anmode om Bindende svar for LC, med henblik på at søge at afklare, om der måtte være et grundlag for genoptagelse. Da SKAT ikke svarede, agtede sagsøger ikke at vente længere, hvorfor det blev besluttet at anmodning om genoptagelse.
For så vidt angår det anførte i Sagsøgtes Duplik kan i det hele henvises til undertegnedes Replik i sagen, idet det anførte heri fastholdes.
Det bemærkes særligt, at afgørelserne fra den tyske Højesteret netop ikke på nogen måde forholdt sig til danske forhold, herunder den danske skatteansættelse. R1s orienteringsskrivelse ej heller.
Det er korrekt, som anført af sagsøgte, at LC modtog sit bindende svar d. 21. maj 2013.
Pointen i Replikken var såmænd blot, at det bindende svar ikke var modtaget på det tidspunkt, hvor man ikke agtede at vente længere, og indsendte anmodningen om genoptagelse på vegne Sagsøgerne for at få en afklaring.
Af den juridiske vejledning, som er det nærmeste juridiske redskab, som skattyderen kan orientere sig i, fremgår det af afsnit A,A.8.2.3.11, at: "Som udgangspunkt vil fastlæggelse af begyndelsestidspunktet for 6-måneders fristen ske på grundlag af den skattepligtiges konkrete subjektive kendskab til de nødvendige oplysninger"
De nødvendige oplysninger er ikke nødvendigvis en konkret afgørelse. Det fremgår nemlig videre af afsnit A,A.8.2.3.11, at: “Hvis anmodningen om genoptagelse afhænger af udfaldet af en verserende klage/domstolssag, løber 6 måneders fristen først fra tidspunktet for afslutning af klage/domstolssagen".
I denne sag afventer sagsøger ejerens personlige sag, og da det konstateredes, at SKAT i relation til de bindende svar som sagsøgers ejer havde anmodet om, ikke tog de tyske afgørelser til efterretning, og konstaterede, som Sagsøgte tilsyneladende gør, at det var helt klart at disse afgørelser skulle medføre, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse med en skattemæssig ændring til følge, anmoder sagsøger selv om genoptagelse af dennes skatteansættelse, idet sagsøger ønsker SKATs konkrete stillingtagen til de tyske afgørelser.
Skatteforvaltningslovens § 27, og særligt stykke 2, er en garanti for borgeren således, at der i tilfælde af at SKAT vil genoptage en sag, skal der fastsættes et senest tidspunkt for hvornår skatteyderen kan blive mødt med krav fra SKAT.
Når der således, som i SKM2014.335.VLR gives SKAT adgang til at gennemgå materiale, vurdere materiale og indsamle yderligere materiale, og dette endda over en periode på 1,5 år, er det indikeret fra domstolenes side, at der i henhold til kundskabstidspunktet skal gives mulighed for at vurdere, om der er kundskab om forbehold, der kan begrunde den ekstraordinære genoptagelse.
Særligt da forarbejderne anfører retssikkerhedsmæssige forhold som en grundforudsætning for, at der skal ske varsling om genoptagelse senest 6 måneder efter kundskabstidspunktet gør tillige, at SKM2014.335.VLR må være fortolket efter et princip om indskrænkende fortolkning, idet grundlaget for, at kundskabstidspunktet begyndelse indtræder, skal fortolkes i kontekst af borgerens retssikkerhed.
Da der ikke er noget der indikerer, at der er forskel på vurderingen af kundskabstidspunktets indtræden, alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT, der tager initiativ til genoptagelse, vil SKM2014.335.VLR have endog stor betydning i denne sag.
Igen skyldes dette, at forarbejderne anser bestemmelsen i 27, stk. 2 som en retssikkerhedsgaranti for borgeren, hvorfor denne retssikkerhedsgaranti må gælde på samme måde, når det er skatteyderen der ønsker at genoptage en tidligere ansættelse.
Derfor betyder SKM2014.335.VLR tillige, at der må gives skatteyderen, endog rimelig tid til at vurdere det materiale, der er til rådighed, før kundskabstidspunktet indtræder, så skatteyderen kan sikre sin ret til ikke at blive beskattet af indkomster, som skatteyderen ikke skulle have været.
At SKM2014.335.VLR således udvider grundlaget for, hvornår kundskab indtræder for myndighederne betyder således også, at skatteyderen tillige skal have denne adgang, idet dette ellers ville krænke skatteyderens retssikkerhed. Derfor er dette relevant i denne sag, idet sagsøger ikke under nogen omstændigheder kan siges at have fået kundskab, hverken på tidspunktet for de tyske dommes afsigelse, og heller ikke på tidspunktet for modtagelse af informationsbrevet fra R1, der ikke adresserer dette skattemæssige forhold.
Skatteyderen skal, lige som myndighederne, have adgang til at gennemgå det materiale, som skatteyderne bliver bekendt med foreligger, og skatteyderen skal ligeledes også have rimelig tid til at finde ud af, hvorvidt modtaget materiale er relevant i forhold til en genoptagelsesanmodning, før der kan siges at være indtrådt kundskab.
Og her kan igen anføres, at de tyske domme ikke giver dette kundskab. De giver alene viden om, at der ikke, i henhold til tysk ret, er en fordring mod konkursboet på handel-stab og aftalte gebyrer. Dette giver på ingen måde skatteyderen kundskab om, at der skulle være grundlag for genoptagelse. Praksis for fradrag på området har tidligere været yderst uklar, hvilket tillige har medført genoptagelsescirkulære som følge af praksisændringer tidligere.
Uanset retten måtte nå frem til, at fristen i § 27 stk. 2 er sprunget bør der alligevel gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse grundet sagens ganske særlige karakter, og særligt det forhold, at SKAT selv træffer afgørelse om, at Sagsøger er berettiget til fradrag.
Der foreligger således den situation, at SKAT har anerkendt, at Sagsøger er berettiget til fradrag, men at SKAT desuagtet afviser dette, alene grundet formalia.
Accepteres der ikke genoptagelse i et tilfælde som det foreliggende vil det altså medføre, at en afgørelse, som ubestridt af SKAT er materielt forkert, står ved magt, hvilket medfører en ukorrekt, for høj beskatning af Sagsøger. Sagsøger lider således ubestridt et retstab, såfremt Sagsøgers skatteansættelse ikke genoptages.
Såfremt Retten måtte nå frem til, at de tab, som ansættelsen relaterer sig til, ikke kan periodiseres ud over alle årene, skal de som anført i den subsidiære påstand periodiseres til 2005, hvor G1 går konkurs, som SKAT i øvrigt har slået fast i sin afgørelse side 4 midt.
Sagsøgte har i begge sager procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 21. juni 2016, hvor følgende anbringender er anført til støtte for de nedlagte påstande om frifindelse:
Det gøres overordnet gældende, at sagsøgerne ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af deres skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005 (H1) henholdsvis 2003-2005 (H2).
Dels er der ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, dels er genoptagelsesanmodningerne fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., og dels er der ikke grundlag for at dispensere fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2 in fine.
Det er ubestridt, at der med de 5 tyske højesteretsdomme (afsagt henholdsvis den 23. november 2010, den 20. september 2011 og den 25. oktober 2011) er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgernes skatteansættelser, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Efter den dagældende kursgevinstlovs § 16, var tab på fordringer i fremmed valuta fradragsberettigede. Bestemmelsen blev ved lov nr. 724 af 25. juni 2010 ophævet med virkning for fordringer, der erhverves den 27. januar 2010 eller senere.
Det fremgår af genoptagelsesanmodningerne ...., at sagsøgernes tab vedrører euro henholdsvis US-dollars.
Det følger af kursgevinstlovens § 25, stk. 1, at tab på fordringer, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori tabet er realiseret (realisations-princippet).
Ved de tyske højesteretsdomme er det fastslået, at andelen i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet ....., hvorfor SKAT har anset denne del for 100 % tabt ...... Sagsøgernes tab er endeligt konstateret i 2005, hvor G1 blev erklæret konkurs, og de skattemæssige fradrag skal derfor periodiseres til dette år, jf. f.eks. UfR 2004.1065 H (SKM2004.108.HR) og SKM2001.120.VLR.
Der er derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004 (H1) henholdsvis indkomstårene 2003-2004 (H2), jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Det følger af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at ekstraordinær genoptagelse forudsætter, at genoptagelsesanmodningen fremsættes af den skattepligtige senest 6 måneder efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af den ordinære genoptagelsesfrist i lovens § 26.
Det fremgår af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger af 18. april 2013 ....., at baggrunden for anmodningen er de 5 tyske højesteretsdomme. Sagsøgerne kom dog til kundskab om disse domme allerede ultimo november 2011 ved modtagelsen af informationsbrev nr. 20 fra R1 Advokatfirma ...... som der i øvrigt er henvist til i genoptagelsesanmodningerne. Sagsøgerne er dermed allerede i november 2011 kommet til kundskab om det forhold, der begrunder ekstraordinær genoptagelse, og da genoptagelsesanmodningen først er fremsat ved brev af 18. april 2013 ....., er 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt. overskredet. Sagsøgerne er derfor ikke berettiget til ekstraordinær genoptagelse.
Når det fremgår af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger ....., at disse netop er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra R1 Advokatfirma ..... forekommer det forkert, når sagsøgerne anfører, at de ikke med informationsbrevet om dommene fra R1 Advokatfirma fra november 2011 ..... kom til kundskab om det forhold, der begrundede ekstraordinær genoptagelse. I stedet for allerede ultimo 2011 at anmode SKAT om genoptagelse, valgte sagsøgerne dog at forholde sig passive og afvente SKATs bindende svar i LCs sag.
Det fremgår udtrykkeligt af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger ....., at disse er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra R1 Advokatfirma ...... Det giver derfor ikke mening, når det i replikken .... anføres, at sagsøgerne end ikke havde kundskab om de tyske dommes betydning, da genoptagelsesanmodningerne blev sendt til SKAT. Det giver heller ikke mening, når det i replikken .... anføres, at de tyske domme og R1s informationsbrev ikke i sig selv gav anledning til anmodning om genoptagelse. Genoptagelsesanmodningerne er jo netop begrundet i de tyske domme og informationsbrevet.
Det forhold, at LC havde bedt om et bindende svar (vedrørende sine egne skatteforhold), og at sagsøgerne har ventet på SKATs bindende svar vedrørende LC, ændrer ikke på, at 6-måneders fristen er overskredet. LCs anmodning om bindende svar var jo ikke til hinder for, at sagsøgerne anmodede om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af R1s informationsbrev, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Det giver i øvrigt ikke mening, når sagsøgerne i stævningerne ....... anfører, at de anmodede om genoptagelse, fordi SKAT "ikke tog de tyske afgørelser til efterretning" i forbindelse med det bindende svar til LC. Dels var det bindende svar af 21. maj 2013 til LC .... endnu ikke afgivet, da sagsøgerne anmodede om genoptagelse den 18. april 2013. Dels henviser SKAT i det bindende svar ..... netop til "de tyske regler i denne sag", hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis. SKATs begrundelse i det bindende svar ..... svarer i øvrigt det væsentlige til SKATs begrundelse i nærværende sager ......
Det er i øvrigt ikke korrekt, når det i replikken ... anføres, at SKAT ikke besvarede LCs anmodning om bindende svar. Som anført modtog han det bindende svar den 21. maj 2013 ..
Det fremgår desuden af SKATs bindende svar til LC ..... at "faktiske handelsomkostninger og AGIO kan fradrages i år 2005." Det er således ikke korrekt, at SKAT ikke lagde de tyske domme til grund i det bindende svar til LC.
Det er heller ikke korrekt, når sagsøgerne i stævningerne .... anfører, at "Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser". Det følger således udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at det er tidspunktet for sagsøgernes kundskab om grundlaget for ekstraordinær genoptagelse (dvs. de tyske domme), der er afgørende. Det var ikke en forudsætning for sagsøgernes anmodninger om (ekstraordinær) genoptagelse, at skattemyndighederne udsendte et styresignal om de tyske domme.
Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse i nærværende sager er ikke, at der er sket en praksisændring, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, cf. sagsøgernes påstandsdokumenter, s. 4 men at der med de tyske domme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgernes skatteansættelser, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Det bestrides, at der foreligger sådanne "særlige omstændigheder", at sagsøgerne er berettigede til ekstraordinær genoptagelse, selv om deres genoptagelsesanmodninger ..... er fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine.
Det er en forudsætning for ekstraordinær genoptagelse, at den skattepligtige kan dokumentere eller sandsynliggøre, at skatteansættelsen er materielt forkert, jf. f.eks. SKM2013.739.ØLR, SKM2013.119.ØLR og SKM2012.170.ØLR. Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at skatteansættelsen er materielt forkert, idet det derudover er en betingelse for ekstraordinær genoptagelse, at 6-måneders fristen er overholdt. Det forhold, at der er grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, udgør derfor ikke i sig selv en "særlig omstændighed", der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2, in fine. I så fald ville 6-måneders fristen reelt være indholdsløs.
Dispensationsadgangen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine, har et snævert anvendelsesområde, jf. f.eks. SKM2013.343.ØLR (og SKM2012.648.BR), og er ifølge forarbejderne (LFF20022003.1.175) møntet på tilfælde, hvor det efter en konkret vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold, må anses for undskyldeligt, at skatteyderen ikke har overholdt fristen, jf. også f.eks. SKM 2013.124.VLR. Det følger endvidere af bestemmelsens forarbejder (LFF2008-2009.1.43), at særlige omstændigheder, der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, efter praksis f.eks. er sygdom.
Det forhold, at sagsøgerne valgte at afvente et bindende svar vedrørende LC, kan ikke begrunde en fravigelse af 6-måneders fristen. Hvis sagsøgerne faktisk afventede det bindende svar til LC, forekommer det i øvrigt besynderligt, at sagsøgerne anmodede om genoptagelse den 18. april 2013, dvs. før LC fik sit bindende svar den 21. maj 2013 .....
Det bestrides som udokumenteret, at sagsøgerne skulle have været forhindret i at anmode om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af R1 Advokatfirmas informationsbrev nr. 20 ... i november 2011, hvorved sagsøgerne kom til kundskab om de 5 tyske domme og dermed også om ændringen af det privatretlige grundlag for deres skatteansættelser i 2005.
Det er ubestridt, at den ordinære frist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, for ændring af skatteansættelserne er overskredet.
Det er endvidere ubestridt, at det med de omhandlede tyske domme må anses for klarlagt på hvilken måde sagsøgernes fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH under konkurs kan ske, og at der således med dommene er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for selskabernes skatteansættelser, som kan begrunde en ændring af ansættelserne efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Sagen har på denne baggrund alene angået spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne har anmodet om genoptagelse af skatteansættelserne senest 6 måneder efter at være blevet bekendt med det forhold, der har givet grundlag for en ændring af skatteansættelsen, og om der i øvrigt foreligger sådanne særlige omstændigheder, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Det er som anført afgørelserne i henhold til de tyske højesteretsdomme, som har medført en ændring af det privatretlige grundlag for skatteansættelsen, og sagsøgerne har også selv i sine anmodninger om genoptagelse henvist til disse afgørelser som grundlag for en ændring af skatteansættelserne.
Det har såvel under sagens behandling for skattemyndighederne som under sagens forberedelse for retten været ubestridt, at selskaberne på et tidspunkt omkring sidst i november 2011 har været bekendt med informationsbrev nr. 20 af 23. november 2011 fra advokatfirmaet R1, som indeholder en orientering om de tyske højesteretsdomme og disse dommes konsekvenser i forhold til fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH. Der kan på denne baggrund ikke lægges vægt på, at sagsøgerne først under hovedforhandlingen har gjort gældende, at selskaberne ikke havde modtaget og i øvrigt først på et væsentligt senere tidspunkt blev bekendt med dette informationsbrev.
Det lægges derfor til grund, at selskaberne på et tidspunkt ultimo november 2011 blev bekendt med det pågældende informationsbrev. Da sagsøgernes anmodninger om genoptagelse af skatteansættelserne først er modtaget i april 2013, er fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., således ikke overholdt.
Herefter og da der ikke findes at foreligge sådanne særlige omstændigheder, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste punktum, er betingelserne for en genoptagelse af sagsøgernes skatteansættelser for de pågældende skatteår ikke opfyldt. Sagsøgtes påstande om frifindelse tages derfor til følge i begge sager.
Sagsøgerne skal i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 1, betale sagsomkostninger til sagsøgte, med hver 20.000 kr. Beløbene er til dækning af sagsøgtes udgifter til advokat. Beløbene er inklusiv moms, da sagsøgte ikke er momspligtig.
Sagsøgeren, H1 A/S, skal inden 14 dage fra dato betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.
Sagsøgeren, H2 A/S, skal inden 14 dage fra dato betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.
http://www.afgoerelsesdatabasen.dk/ShowDoc.aspx?q=14-0013632&docId=dom-lsr-14-0013632-full
http://www.afgoerelsesdatabasen.dk/ShowDoc.aspx?q=14-0012845&docId=dom-lsr-14-0012845-full

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
højesteret
højesteret
højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
18-03-2020 | Forsikrings- og erstatningsret
Det kan kort om sagen BS-33797/2019-HJR oplyses, at ”tys-tys-kilden” tilbage i 2008-2009 overgav nogle kreditkortoplysninger om diverse kendisser til ugebladet Se og Hør. Tys-tys-kilden blev betalt af Se og Hør for at skaffe kreditkortoplysninger om de kendte. Dette førte til en straffesag – som er blevet kaldt Danmarks største medieskandale – hvor bl.a. udgiver, chefredaktør og tys-tys-kilden blev straffet – sidstnævnte med ubetinget fængsel i 1,5 år.
Herefter fandt nogle af de berørte kendisser, at udgiveren af Se og Hør, chefredaktøren(e) for Se og Hør samt kilden til kreditkortoplysningerne skulle betale dem en godtgørelse for tort. Dette førte til en række sagsanlæg. I disse sagsanlæg repræsenterer TVC Advokatfirma tys-tys-kilden.
En af sagerne er efter at have været blevet ført ved Retten i Lyngby, Østre Landsret og senest Højesteret nu blevet endeligt afgjort. En række øvrige sager er sat i bero på afgørelsen i denne sag.
Sagens hovedperson var en folketingspolitiker, som tilbage i 2008 stod i forhold til en kendt studievært. Da parret i foråret 2008 var sammen i Berlin, tippede en dansk turist Se og Hør herom. Den danske turist fotograferede parret, mens de spadserede rundt i Berlin. Se og Hørs journalist fandt frem til, at politikeren var i Berlin i anledning af et møde i NATO. Et tjek af mødelister i NATO viste, at politikeren ikke havde skrevet sig ind til møderne. Se og Hør fik fra politikerens kolleger oplyst, at denne person ikke hele tiden havde været til stede til møderne i NATO.
Ifølge vidneforklaringen fra Se og Hørs journalist, havde Se og Hør herefter det fulde materiale til at skrive historien om politikeren og studieværtens tur til Berlin. I forbindelse med at artiklen var ved at blive færdiggjort, tikkede der en sms ind fra tys-tys-kilden om, at folketingspolitikeren havde anvendt sit kreditkort på en bar i Berlin. Dette fik journalisten til at tilføje en passus i artiklen herom.
Artiklen førte til, at politikeren i 2008 klagede til Pressenævnet, men Pressenævnet fandt ikke anledning til at kritisere Se og Hør i sagen.
I 2014 blev politikeren opmærksom på, at hans kreditkortoplysninger på et tidspunkt var blevet hacket og videregivet til Se og Hør. Politikeren stævnede herefter som nævnt udgiveren af Se og Hør, chefredaktøren for Se og Hør og tys-tys-kilden. Sagen blev anlagt ved Retten i Lyngby, hvor politikeren rejste et krav på godtgørelse for tort, jf. erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, på 250.000 kr. Ved behandlingen af sagen ved Retten i Lyngby blev det lagt til grund, at politikerens kreditkortoplysninger var blevet hacket og videregivet 5-6 gange til Se og Hør.
Kreditkortoplysningerne førte ikke til flere artikler om politikeren end artiklen om turen til Berlin, hvor kreditkortoplysningen havde ført til en sætning. Politikeren fandt tillige, at krænkelsen bl.a. bestod i den ”overvågning” af hans kreditkortoplysninger, som tys-tys-kilden i samarbejde med Se og Hør havde iværksat.
Retten i Lyngby fandt med en meget udførlig begrundelse frem til, at det passerede ikke kunne begrunde et krav på tort, og at politikeren således ikke havde noget krav, og alle de sagsøgte blev frifundet.
Politikeren ankede sagen til Østre Landsret, idet han dog nedsatte påstanden til 125.000 kr. Under forberedelsen af sagen kom det frem, at der sandsynligvis var blevet videregivet 10-11 kreditkortoplysninger om politikeren i en periode på godt et år. Disse var sendt pr. sms til 1-2 journalister. Transaktionerne vedrørte bl.a. betaling på hoteller og i restauranter, bestilling af rejsebilletter og køb i stormagasiner – der var dermed tale om dagligdagsbetalinger.
Samtidig kom det frem, at politikerens navn sammen med navne på andre kendisser havde stået på en liste, som var blevet udvekslet enkelte gange mellem journalister ved Se og Hør og tys-tys-kilden.
Østre landsret frifandt også samtlige indstævnte med den begrundelse, at der ikke forelå tort, jf. erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
Med Procesbevillingsnævnets tilladelse indbragte politikeren sagen for Højesteret, idet påstanden for Højesteret var nedsat til 75.000 kr. Højesteret fandt, at politikeren under de anførte samlede omstændigheder havde været udsat for grove retsstridige krænkelser af sit privatliv i form af overvågning af sine kreditkorttransaktioner – og dermed i en vis udstrækning af sin færden.
Spørgsmålet var herefter, om disse krænkelser havde påført ham en tort. Anvendelsesområdet for erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, fremgår bl.a. af forarbejderne til loven. I disse forarbejder anføres bl.a., at tort forudsætter en uagtsom krænkelse af en vis grovhed, og at krænkelsen skal angå den pågældendes selv- og æresfølelse, dvs. vedkommendes opfattelse af eget værd og omdømme.
Krænkelserne i sagen bestod i, at politikeren i en periode havde stået på en liste, som kilden sendte til Se og Hør med navne på en række offentligt kendte personer, at kilden i et antal tilfælde havde skaffet sig adgang til oplysninger om politikerens kreditkorttransaktioner og videregivet oplysningerne til Se og Hør, og at Se og Hør havde anvendt en af disse oplysninger i en artikel. Oplysningerne om de pågældende transaktioner afslørede ikke personfølsomme forhold.
Højesteret fandt, at disse krænkelser efter deres karakter og omfang ikke var egnede til at påvirke politikerens selv- og æresfølelse. Som følge heraf tiltrådte Højesteret, at politikeren ikke var berettiget til godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
Det er vores opfattelse, at dommen er udtryk for, at et offer for en strafbar overtrædelse ikke automatisk har et berettiget godtgørelseskrav for tort mod gerningsmanden. Tortgodtgørelse kræver, at der er sket en retsstridig krænkelse, der er egnet til at påvirke selv- og æresfølelsen. Der skal således ligge en ydmygelse, der er nedværdigende for personens eget værd og omdømme.
Højesteret fandt netop ikke, at dette var tilfældet i denne sag, hvor der ikke forelå personfølsomme oplysninger, og hvor oplysningerne ikke var anvendt i særlig vid udstrækning og ikke i en sammenhæng, som var egnet til at krænke politikerens selvværd, hvorfor politikeren ikke havde lidt tort.
Sagen blev for Retten i Lyngby og Østre Landsret ført af advokat Natascha Navne og for Højesteret ført af advokat Anders Ørgaard.
Natascha Navne, Advokat
nna@tvc.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokat Sønderjylland l Find din advokat hos Kjems » Side 2 af 3 »
Hvornår skal du skrive dit testamente?
Testamente – Gentagelse af arrangement
Den 21. oktober 2014 holdt vi et informationsmøde om at skrive et testamente, som var velbesøgt. Fordi arrangementet om testamenter var en stor succes, gentager vi arrangementet den 12. november 2014!
Alle er meget velkommen, vi beder dog om, at man tilmelder sig senest pr. 11 november 2014. Vi beder venligst tilmelding via telefon 7465 1140, sms 4083 0381 eller
. Arrangementet foregår igen i Palæet, Ahlefeldvej 5, 6300 Gråsten fra kl. 19:00. Der serveres en sandwich, en øl eller en vand.
Kommentarer lukket til Hvornår skal du skrive dit testamente?
Hvornår er det bedst at skrive sit testamente?
Informationsmøde om testamenter
Tirsdag den 21. oktober 2014 kl. 19:00 informerer vi sammen med advokat Jette Pertou om, hvornår man skal skrive testamente.
Det vil foregå i Palæet, Ahlefeldvej 5, 6300 Gråsten. Der serveres lidt at spise og drikke. Deltagelse er gratis, men vi beder venligst om tilmelding på telefon 7465 1140, sms 4083 0381 eller
Vi glæder os til at se dig, og håber på du bliver klogere om, hvornår det er bedst at skrive sit testamente!
Kommentarer lukket til Hvornår er det bedst at skrive sit testamente?
Ens arbejdsskade med to forskellige vurderinger
Arbejdsskadestyrelsen har vurderet erhvervsevnetabet efter samme arbejdsskade forskelligt. Efter Arbejdsskadesikringsloven vurderede man, at der var 20 procent erhvervsevnetab og efter Erstatningsansvarsloven at tabet var mindre end 15 procent og dermed ikke kunne føre til erstatning. Det har Højesteret netop godkendt i en principiel afgørelse.
Sag om 2 vurderinger af ens arbejdsskade
Sagen handler om en medarbejder i et dækfirma, som kom til skade da et lastbildæk eksploderede. Skaden blev godkendt af Arbejdsskadestyrelsen som en arbejdsskade, og styrelsen vurderede, at erhvervsevnetabet var 20 procent. Medarbejderen havde i forlængelse af arbejdsulykken fået førtidspension, idet han også havde en alvorlig lungelidelse og nogle andre skavanker. Lungelidelsen vægtede mest i det samlede billede.
Erstatning efter Arbejdsskadesikringsloven gives, selv om arbejdsgiveren ikke har begået fejl. Hvis skaden skyldes, at arbejdsgiveren har begået fejl, kan man også kræve erstatning efter Erstatningsansvarsloven. Det var tilfældet i denne sag. Den skadelidte medarbejder anlagde retssag mod arbejdsgiveren, og under sagens behandling blev der hos selvsamme Arbejdsskadestyrelse indhentet en vejledende udtalelse om erhvervsevnetabets størrelse.
Selvom der var tale om helt samme skade som i arbejdsskadesagen, vurderede Arbejdsskadestyrelsen nu, at erhvervsevnetabet ikke var 20 procent med mindre end 15 procent. Højesteret anfører, at erhvervsevnetabsprocenten efter Arbejdsskadesikringsloven og Erstatningsansvarsloven fastsættes på grundlag af identiske kriterier. Men hvis der anlægges en forskellig vurdering af årsagssammenhængen kan erhvervsevnetabsprocenten blive fastsat forskelligt.
Efter arbejdsskadesikringsloven er der en formodning for, at en arbejdsskade er årsag til f.eks. et konstateret erhvervsevnetab. I arbejdsskadesager er det derfor op til Arbejdsskadestyrelsen at bevise, at det er overvejende sandsynligt, at arbejdsulykken ikke er skyld i f.eks. et erhvervsevnetab. Efter Erstatningsansvarsloven er det den skadelidte, der har bevisbyrden. Denne forskel i bevisbyrdereglerne gjorde, at Arbejdsskadestyrelsen vurderede spørgsmålet om årsagssammenhængen forskelligt og således nåede til 2 forskellige resultater.
Højesteret fandt, at skadelidte ikke have påvist omstændigheder, som kunne føre til en tilsidesættelse af Arbejdsskadestyrelsens vurdering og godkendte på den måde Arbejdsskadestyrelsens vurdering.
Kommentarer lukket til Ens arbejdsskade med to forskellige vurderinger
Afgørelse om betaling for sort arbejde
Højesteret har i maj afgjort, at aftaler om sort betaling er i strid med almindelig hæderlighed og derfor ugyldige. Betaling for sort arbejde, kan derfor ikke inddrives gennem domstolene.
Afgørelse om betaling af sort arbejde
Højesteret har i maj 2014 afgjort en sag, hvor en entreprenør med to bygherrer havde aftalt, at betalingen for en ombygning på i alt kr. 1.112.550 eksklusive moms skulle betales, således at der udstedtes 3 fakturaer på i alt kr. 562.500 inklusive moms, mens resten skulle betales kontant uden moms, og således at det ikke kom til det offentliges kendskab. Entreprenøren gik konkurs, inden det momsfrie beløb var betalt.
Konkursboet forsøgte at inddrive restskylden, men aftalen blev af Højesteret erklæret ugyldig, således at bygherren helt slap for at betale yderligere.
Sidder du og har brug for retshjælp til lignende situation om betaling af sort arbejde, har vi her ved Kjems, nogle dygtige advokater siddende der kan hjælpe dig, med at få gennemgået og rådgivet dig bedst muligt omkring din sag. Send os en mail på
eller ring på 7465 1140.
Kommentarer lukket til Afgørelse om betaling for sort arbejde
Hastighedsovertrædelser l Undgå bøder fra andre
Med virkning den 15. april 2014 pålægges ejeren eller den registerede bruger af en bil bøden for hastighedovertrædelser målt ved en automatisk trafikkontrol, selv om bilen er ført af en anden.
Ny regler for hastighedsovertrædelser
Siden den 15. april 2014 er Færdselsloven således indrettet, at bøder for hastighedsovertrædelser målt af fotofælder, pålægges bilens ejer eller den, der er registreret som bilens bruger, uanset om hastighedsoverskridelsen er begået af en anden. Hvis en anden end ejeren/brugeren inden 30 dage erkender at være synderen, slipper ejeren/brugeren dog for bøden. Hvis hastighedovertrædelsen er begået af en, der uretmæssigt bruger bilen, får ejeren/den registrerede bruger heller ikke bøden. Læs mere om lovændringen af hastighedsovertrædelser på Justitsministeriets hjemmeside.
Kommentarer lukket til Hastighedsovertrædelser l Undgå bøder fra andre
Parkeringsbøder l Nye regler for private
Skrevet af advokat Hans Henrik Wurlitzer
Den 15. marts 2014 træder en bekendtgørelse om private parkeringsområder i kraft. Bekendtgørelsen regulerer især, hvorledes der skal skiltes, hvis ejeren af pladsen vil kræve betaling enten i form af parkeringsafgift eller bøder.
Nye regler for parkeringsbøder på privatejede parkeringsarealer
Før du betaler dine parkeringsbøder, bør du læse justitsministeriets bekendtgørelse om hvordan der skal være skiltet på privatejede parkeringsarealer, dersom ejeren ønsker betaling i form af en afgift eller en bøde.
Før din egen “småsag” i retten
Hvis du herefter føler dig urimeligt behandlet, kan du med en ganske beskeden omkostningsrisiko selv føre sagen i retten. Der vil være tale om en såkaldt ”småsag.” Det vil sige, en sag hvor man ikke forventer, du møder op med en advokat. I stedet skal dommeren hjælpe dig til rette. Det foregår stille og roligt i en venlig og behagelig tone. Og skulle du tabe sagen, udgør omkostningerne ofte ikke mere end 1.500 kr.
Kommentarer lukket til Parkeringsbøder l Nye regler for private
Iværksætterselskab (IVS) l Ny selskabsform i Danmark
Siden 1. janauar 2014 har det været muligt at stifte et selskab, hvor kapitalen kun behøver at udgøre 1 kr. Selskabet kaldes et “iværksætterselskab” eller et “IVS.” Som i aktie- og anpartselskaber hæfter ejerne af selskabet ikke personligt for selskabets gæld.
Et iværksætterselskab skal have en kapital på mellem 1 kr. og 49.999 kr. Meningen er at gøre det lettere at starte virksomhed i selskabsform i Danmark. Et iværksætterselskab skal årligt henlægge mindst 25 pct. af selskabets overskud til en bund reserve til opbygning af selskabets kapitalgrundlag, indtil denne reserve sammen med selskabskapitalen samlet udgør mindst 50.000 kr. Et iværksætterselskab kan ikke træffe beslutning om at udlodde udbytte, herunder ekstraordinært udbytte, før reserven til opbygning af selskabets kapitalgrundlag sammen med selskabskapitalen udgør mindst 50.000 kr.
Hæfter jeg personligt i et iværksætterselskab?
Et iværksætterselskab skal ligesom andre selskaber registreres i CVR-registeret, holde generalforsamlinger og indsende årsrapporter til Erhvervstyrelsen. Når et IVS er registeret, hæfter dets ejere ikke personligt for selskabets gæld.
Hvis du har brug for hjælp til oprettelse af et iværksætterselskab, eller blot vil vide mere om IVS som selskabsform? Kontakt vores advokat Hans Henrik Wurlitzer, der vil hjælpe dig med flere informationer om iværksætterselskaber.
Kommentarer lukket til Iværksætterselskab (IVS) l Ny selskabsform i Danmark
Erstatning for olieforurening på parcelhusgrund
Vestre Landsret har afsagt en dom, der giver køber af en boligejendom erstatning for en olieforurening, selvom forureningen var uden betydning for ejendommens anvendelse til bolig og have.
Sag om olieforurening på parcelhusgrund
I 2008 købte et ægtepar et hus. I 2009 fik de brev fra regionen om, at ejendommen ville blive kortlagt på vidensniveau 2. Regionen oplyste samtidigt, at det var uden betydning for ejendommens anvendelse som bolig og have. Men olieforureningen var dog registreret af regionen, Kort- og Matrikelstyrelsen og i tingbogen.
Forureningen stammede fra naboen, en tankstation, hvor der var sket oprensning i 2006. Forureningen berørte et område på 20 m2 svarende til 40 m3. Det ville koste 165.000 kroner at fjerne forureningen.Sælger havde været klar over, at der var sket oprensning på nabogrunden – tankstationen, og en tidligere lejer af den solgte ejendom fortalte i retten, at denne til sælger havde oplyst, at der var blevet taget prøver på ejendommen i forbindelse med oprensningen af takstationen.
Landsretten fandt, at sælger burde have oplyst køberne herom. Da det ikke var sket, skulle sælger betale for oprensningen med kr. 165.000 – og sagsomkostninger.
Jette Pertou Advokatanpartsselskab
Jette Pertou er flyttet ind i Palæet
Jette Pertou Advokatanpartselskab driver med virkning fra i dag advokatvirksomhed i kontorfællesskab med os. Alle vi i Advokatfirmaet Kjems A/S ønsker Jette velkommen i vores hus og ser frem til et godt “bofællesskab.”
Advokatområder:
Kreditorordninger
Pensionssager
Se flere informationer på advokat-pertou.dk.