text:
Skat.dk: Skattepligtig gave – Korresponderende fradrag
SKM2020.23.LSR
14-3382174
Gave, vederlagsfri formuefordel, korresponderende fradrag, kommunal ligningspraksis, vennetjenester
Klageren blev anset for at have modtaget en skattepligtig gave fra familie og venner, som havde hjulpet klageren med at ekspedere i klagerens butik i forbindelse med, at klageren havde været syg. For Landsskatteretten nedlagde klageren påstand om, at han var berettiget til et korresponderende fradrag, svarende til værdien af den ansatte skattepligtig gave. Heri fik klageren ikke medhold. Landsskatteretten fastslog, at klageren ikke havde været retligt forpligtet til at betale en udgift til antagelse af personer til at hjælpe i sin virksomhed, som svarede til størrelsen af den skattepligtige gave modtaget af familie og venner, og at klageren derfor ikke var berettiget til at fradrage denne udgift. Landsskatteretten bemærkede herved, at hverken klageren eller klagerens familie og venner rent faktisk havde afholdt en sådan udgift. Endelig fandt Landsskatteretten, at Østre Landsrets dom offentliggjort som SKM2005.99.ØLR og Landsskatterettens kendelse offentliggjort som SKM2005.539.LSR ikke kunne føre til et andet resultat.
Statsskattelovens § 4, § 4, litra c, § 5, litra b, § 6, stk. 1, litra a
Boafgiftslovens § 22, § 22, stk. 1, litra a
Den juridiske vejledning 2019-2, afsnit C.A.6.1.2.1
Den juridiske vejledning 2020-2, afsnit C.A.6.1.2.1
Skattepligtig gave jf. statsskattelovens § 4a
Korresponderende fradrag
(ingen afgørelse)
Afdøde (A) drev virksomheden H1 v/A med cvr-nr. […]. Virksomheden blev startet den 1. november 2006 og beskæftigede sig med salg af […] tøj. Virksomheden havde ingen ansatte i indkomståret 2012. Virksomheden er ophørt den 8. januar 2019.
SKAT besøgte afdødes virksomhed den 6. februar 2013. SKAT var blevet kontaktet af […] kommunen, idet afdødes virksomhed har været åben i indkomståret 2012, hvor han har modtaget sygedagpenge. I virksomheden traf SKAT X, som på det tidspunkt var i virksomhedspraktik i virksomheden. X oplyste, at hun fik en timeløn på 135 kr.
SKAT har oplyst, at afdøde har være sygemeldt i følgende perioder i indkomståret 2012:
02.02.2012 - 09.04.2012
10.04.2012 - 05.07.2012
Afdødes virksomheds normale åbningstid i indkomståret 2012 var fra kl. 10:00 til kl. 17:00 i hverdagene og fra kl. 10:00 til kl. 13:00 om lørdagen.
På baggrund af ovenstående har SKAT beregnet afdødes sygdomsperiode til samlet 1.516 timer i indkomståret 2012.
SKAT gennemgik virksomhedens bilagsmateriale under et møde med afdødes revisor. SKAT udførte en stikprøvekontrol for perioden, hvor afdøde hovedsageligt var 100 % sygemeldt. Det fremgik af stikprøvekontrollen, at de første salg blev foretaget ca. kl. 10:30, og at kassen blev gjort op efter kl. 17:00.
Afdøde har oplyst, at han fik gratis hjælp i virksomheden af familie og venner under sin sygdomsperiode. Afdøde har endvidere oplyst, at han pga. sygdom ikke havde indflydelse på virksomhedens drift i indkomståret 2012, da hans familie og venner havde overtaget den daglige drift. Afdøde har ikke ført regnskab over, hvor meget hver enkelt person har hjulpet ham i virksomheden.
Følgende personer har hjulpet afdøde i hans virksomhed:
[…] (kammerat)
[…] (søster)
[…] (morbror)
[…] (tante)
Virksomheden havde i indkomståret 2011 en omsætning på 1.196.336 kr. Afdødes repræsentant har oplyst, at virksomheden i indkomståret 2012 havde en omsætning på 1.102.448 kr.
SKAT har forhøjet afdødes skattepligtige indkomst med 151.600 kr.
Ved din indsigelse er du ikke kommet med nye oplysninger eller dokumentation for stærk begrænset åbningstider i dine sygeperioder, hvorfor vi fastholder vores forslag.
Det er SKATs opfattelse, at du har modtaget en skattepligtig gave værdiansat til 151.600 kr. idet du har fået arbejdskraft/hjælp i din virksomhed af de nævnte personer i punkt 1.2 uden modydelse. Personerne falder ikke ind under gavekredsen i boafgiftsloven.
Omsætningen i virksomheden er i alt 1.102.448 kr. for indkomståret i 2012 og ikke faldet væsentligt set i forhold til indkomståret 2011, hvor omsætningen var 1.196.336 kr. Et fald på 93.888 kr. svarende til 7,8 %. Hvis butikken har haft reduceret åbningstider på grund af din sygdom, er det vores opfattelse, at omsætningen ville have været faldet væsentligt mere end 7,8 %, idet det er 8 måneder, hvor du er 100 % sygemeldt, og 3 måneder hvor du er 50 % sygemeldt. 11 måneder ud af 12 hvor der skulle have været reduceret åbningstid.
Da der har været omsætning i virksomheden, hvor du har været 100 % sygemeldt, må der have været andet personale i butikken. Du har oplyst, at du har fået hjælp i forretningen af både familie og venner uden modydelse.
En forretning/virksomhed kan ikke modtage skattefrie vennetjenester. Der er tale om skattepligtige ydelser, hvis du ikke aflønner personerne for deres arbejde.
Det er SKATs opfattelse, at værdien af timerne skønsmæssig kan ansættes til 100 kr. Der er henset til den løn, du har udbetalt til X efterfølgende, som er 135 kr. i timen. Ifølge vedlagte kalender har vi opgjort, at du været sygemeldt i 1.513 timer af forretningens åbningstid i 2012.
Den skattepligtige gaveværdi beskattes som anden personlig indkomst, idet den knytter sig til dig personligt, og ikke din virksomhed. ”
Klageren har i forbindelse med klagen til Skatteankestyrelsen fremsendt yderligere oplysninger. Skattestyrelsen har fremsendt følgende udtalelse med kommentarer til oplysningerne:
Advokatfirmaet R1 er af den opfattelse, at såfremt SKAT fastholder at A har modtaget en skattepligtig gave på 151.600 kr., bør A indrømmes et tilsvarende fradrag, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1. litra a - et såkaldt korresponderende fradrag. Der henvises blandt andet til Østre Landsrets dom af d. 19. januar 2005 (TfS 2005.126) og Landsskatterettens kendelse af 9. december 2005. (TfS 2006.149)
I begge afgørelser er der tale om afholdte dokumenterede udgifter, som man vil have fradrag for. Modsat vores afgørelse, hvor der ikke er afholdt nogen form for lønudgifter, men derimod har A modtaget vennetjenester uden betaling. Ifølge Juridisk vejledning afsnit 5.2. Vennetjenester - skal vennetjenester ydes uden for erhvervslivet og indenfor privatsfæren, og de skal være af formel og ikke-kommerciel natur. Afgørelserne er derfor ikke analoge med SKATs afgørelse.
Vi er derfor ikke enige i, at man kan henholde sig til de 2 afgørelser. Vi mener, at SKATS afgørelse skal fastholdes.
Hvis Skatteankestyrelsen er enig i et korresponderende fradrag
Vil Skatteankestyrelsen lægge sig op af de 2 kendelser og indrømme et korresponderende fradrag, hvilket så må være fradrag for en udokumenteret lønudgift, skal SKAT henlede opmærksomheden på, at der så skal ske indeholdelse og hæftelse af manglende a-skat og arbejdsmarkedsbidrag på en ukendt personkreds (Skattekontrollovens § 7 og Kildeskattelovens § 48 stk. 7 og §§ 68, 69). Der er ikke ført regnskab/opgørelse over timetal på de forskellige der har hjulpet A, da der ifølge A ikke har været nogen former for modydelser/betaling.
Arbejdsgivere skal ifølge skattekontrollovens § 7 ved enhver udbetaling af A-indkomst indeholde A-skat og AM-bidrag og indberette til e-Indkomst-registret. Endvidere henvises til kildeskattelovens § 48 stk. 7 hvor det fremgår, at arbejdsgiver skal indeholde 55 % i A-skat, hvis arbejdsgiver ikke er i besiddelse af lønmodtagers skattekort. Hæftelse for manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag fremgår af kildeskattelovens §§ 68 og 69.
SKAT er i forbindelse med klagesagen fremkommet med følgende supplerende udtalelse:
Nye oplysninger fra Advokatfirmaet R1
Advokatfirmaet R1 har indsendt nye oplysninger/ henvisninger d. 21. august 2014. De gør særligt gældende, hvorledes statsskattelovens §§ 4-6 skal fortolkes og henviser til:
4. Skatteretten 1, 6. udgave 2013 af Jan Pedersen m.fl. (side 433)
5. SKM2002.571.HR
6. Skattepolitisk Oversigt 2006.319 7. SKM2005.5.HR
7. SKM2005.5.HR
Advokatfirmaet R1 gør særligt gældende, at statsskattelovens §§ 4-6 efter praksis skal fortolkes således, at der i nærværende sag, hvor de modtagne ydelser har karakter af en driftsomkostning, skal indrømmes et fradrag i den skattepligtige indkomst af samme størrelse, som den skattepligtige skønnede værdi af de modtagne ydelser. De henviser til ovenstående afgørelser og artikler
1) Skatteretten 1, 6. udgave 2013 af Jan Pedersen m.fl. (side 433)
Vi har ikke kunnet finde den på Karnov, hvorfor vi ikke kan kommentere denne.
2) SKM2002.571.HR
Det er SKATs opfattelse, at denne afgørelse går på rette omkostningsbærer. Selskabet vil have fra drag for en værdioverførelse. Udgiften blev ikke afholdt af selskabet, men derimod af aktionærerne. Der har været afholdt udgifter. Højesteret finder, at selskabet er det retssubjekt, der blev forpligtet over for medarbejderne ved ordningen, og som led det tab, der opstod ved, at aktierne blev erhvervet af medarbejderne til favørkurs.
I nærværende sag har der ikke været afholdt lønudgifter eller været en retlig forpligtelse, hvorfor vi mener, at afgørelsen ikke er analog.
3) SP0.2006.319.
Det er SKATs opfattelse, at SP0.2006.319 omhandler problematikken om rette omkostningsbærer, altså at der har været en retlig betalingsforpligtigelse, men hvem skal have fradraget for udgiften.
I nærværende sag har der ikke været afholdt lønudgifter, hvorfor der ikke er en retslig betalingsforpligtigelse.
4) SKM2005.5.HR
Det er SKATs opfattelse, at denne afgørelse går på SKATs udøvede skøn. Om SKAT kan tage udgangspunkt i en korttidsleje (ugebasis), eller om det skal være leje på årsbasis, når hovedaktionæren har rådighed over sommerhuset hele året. HR begrunder afgørelsen med, at det må antages af lejen på årsbasis må være forholdsmæssigt mindre, end lejen ved udlejning på ugebasis. Vi mener ikke, at afgørelsen går på, om man kan få fradrag for en fiktiv omkostning.
I nærværende sag er det SKATs opfattelse, at der ikke kan godkendes fradrag for de ydelser, han erhverver og anvender til at erhverve, sikre og vedligeholde sin skattepligtige indkomst, hvis der slet ikke er nogen personer, der er retlig forpligtiget til at betale for disse ydelser, og der rent faktisk heller ikke er sket en betaling herfor. ”
Boet efter afdøde har fremsat påstand om, at forhøjelsen i hans skattepligtige indkomst skal nedsættes med 151.600 kr. i indkomståret 2012. Boet efter afdøde har subsidiært fremsat påstand om, at såfremt Landsskatteretten finder, at han har modtaget en skattepligtig gave på 151.600 kr., så skal han have et korresponderende fradrag på samme beløb.
Repræsentanten har som begrundelse for påstanden anført følgende ved indlæg af 21. august 2014:
Til støtte for den nedlagte påstand gøres det overordnet gældende, at der ikke er hjemmel til at beskatte A af værdien af en skattepligtig gave uden samtidig at indrømme ham et korresponderende fradrag for driftsomkostninger i samme størrelsesorden, som den af SKAT skønnede værdi af den ydede skattepligtige gave.
Det gøres i den forbindelse særligt gældende, at statsskattelovens §§ 4-6 efter fast praksis skal fortolkes således, at der i en situation som den foreliggende, hvor de modtagne ydelser har karakter af en driftsomkostning, skal indrømmes et fradrag i den skattepligtige indkomst af samme størrelse som den skattepligtige skønnede værdi af de modtagne ydelser.
Statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, har følgende ordlyd:
"Som skattepligtig indkomst betragtes med de i det følgende fastsatte undtagelser og begrænsninger den skattepligtiges samlede årsindtægter, hvad enten de hidrører her fra landet eller ikke, bestående i penge eller formuegoder af pengeværdi, således f eks.:
a) af agerbrug, skovbrug, industri, handel, håndværk, fabriksdrift, søfart, fiskeri, eller hvilken som helst anden næring eller virksomhed, så og alt, hvad der er oppebåret for eller at anse som vederlag for videnskabelig, kunstnerisk eller litterær virksomhed eller for arbejde, tjeneste eller bistandsydelse af hvilken som helst art; "
Skattepligten omfatter alle formuegoder af økonomisk værdi, og det er således uden betydning, om indtægten er i penge eller andre goder af økonomisk værdi. Det betyder, at "vennetjenester" som udgangspunkt også udgør skattepligtig indkomst, såfremt modtageren opnår et formuegode af pengeværdi.
Modstykket hertil fremgår af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, der indeholder en fradragsret for driftsudgifter.
Bestemmelserne i statsskattelovens §§ 4 og 6 indeholder således et nettoindkomstprincip, hvoraf føl ger, at den skattepligtige indkomst fremkommer som forskellen mellem dels de skattepligtige indtægter, jf. statsskattelovens § 4, og dels de fradragsberettigede udgifter, jf. statsskattelovens § 6.
Nettoindkomstprincippet indebærer, at beskatningen gennemføres i nær tilknytning til den skattepligtiges skatteevne.
Af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, følger det således, at de omkostninger, der er direkte knyttet til den skattepligtige indkomst, og som ligger inden for virksomhedens naturlige rammer, kan fradrages, herunder blandt andet lønudgifter. Afgørende for fradragsretten er, at der er den nødvendige og tilstrækkelige årsagssammenhæng mellem indkomsterhvervelsen og omkostningsafholdelsen.
Af SKATs afgørelse af den 7. maj 2014, jf. bilag 1, side 3, fremgår det, at det er SKATs opfattelse, at A har modtaget en skattepligtig gave, idet han " ... har fået arbejdskraft/hjælp i din virksomhed af de nævnte personer i punkt 1.2 uden modydelse". Videre anfører SKAT på side 4, at:
"Da der har været omsætning i virksomheden, hvor du har været 100 % sygemeldt, må der have været andet personale i butikken. Du har oplyst, at du har fået hjælp i forretningen af både familie og venner uden modydelse.
En forretning/virksomhed kan ikke modtage skattefrie vennetjenester. Der er tale om skattepligtige ydelser, hvis du ikke aflønner personerne for deres arbejde. "
Det fremgår således af SKATs afgørelse, at de modtagne ydelser skal sidestilles med sparede lønudgifter, idet ydelserne må anses for nødvendige for opnåelse af den indberettede omsætning i virksomheden. Ved den skattemæssige behandling er det således også klart, at de modtagne ydelser må kunne karakteriseres som fradragsberettigede lønomkostninger, såfremt A skal beskattes af den modtagne gave, jf. statsskattelovens §§ 4-6.
Særligt i relation til tilfælde, hvor de modtagne ydelser udgør en skattepligtig indkomst, og samtidig har karakter af en driftsomkostning, er det fast praksis, at der skal indrømmes et fradrag i den skattepligtige indkomst af samme størrelsesorden som den skattepligtige værdi af de modtagne ydelser.
I den juridiske litteratur kommer samme opfattelse til udtryk, hvorefter bedømmelsen af fradragsretten må ske isoleret uden hensyn til, om udgiften udgør en gave for modtageren. Der kan i den forbindelse henvises til Skatteretten 1, 6. udgave, 2013, af Jan Pedersen m.fl., hvor der på side 433 blandt andet anføres følgende under overskriften "Gave som driftsomkostning":
"Det fremgår heraf, at bedømmelsen af fradragsretten må ske isoleret uden hensyn til, om udgiften aflejres i en gave for modtageren. Udgifter til gaver til ansatte, repræsentation, reklame, kulancemæssige erstatninger etc. vil således kunne fradrages uden hensyn til den skattemæssige behandling af modtagerne. Det er alene en betingelse, at udgiften opfylder de almindelige betingelser for fradrag som driftsomkostning og derfor ydes som led i den erhvervsmæssige virksomhed. Udelukkende private gaver er følgelig ikke fradragsberettiget hos gavegiver, blot fordi gavemodtageren er ansat i dennes virksomhed." (vores fremhævning)
Tilsvarende synspunkt kommer til udtryk i artiklen i SP0.2006.319 "Er der hjemmel til at fiksere udgifter efter statsskattelovens § 6a?" af skatterådgiver Thorbjørn Kristian Kelstrup Henriksen, hvor følgende blandt andet fremgår:
"Praksis hos de skatteansættende myndigheder har gennem årtier været derhen, at man henfører fradraget til ydelsesmodtager, og herefter foretager en tilskudsbeskatning af denne skatteyder.
... har konklusionen hos de skatteansættende myndigheder således været, at man tillader en skatteyder fradrag efter statsskattelovens § 6a. hvis han har erhvervet en ydelse, som han har anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde sin skattepligtige indkomst - uanset om han har afholdt udgifter i forbindelse med modtagelsen af ydelsen eller ej."(vores fremhævning)
Spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelsen i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, indebærer, at der skal indrømmes et korresponderende fradrag svarende til den skattepligtige værdi af de modtagne ydelser, har endvidere flere gange været forelagt for domstolene.
Der skal i den forbindelse henvises til Højesterets dom af den 13. november 2002 (SKM2002.571.HR), Højesterets dom af den 18. november 2004 (SKM2005.5.HR), Østre Landsrets dom af den 19. januar 2005 (SKM2005.99.ØLR) samt Landsskatterettens kendelse af den 9. december 2005 (SKM2005.539.LSR).
I Højesterets dom af den 13. november 2002, offentliggjort i SKM2002.571.HR, havde et selskab ved nytegning og udvidelse af aktiekapitalen udbudt medarbejderaktier til favørkurs. Sagen drejede sig om, hvorvidt selskabet kunne fratrække den værdioverførsel, som var sket til medarbejderne i form af tildeling af de billige tegningsretter. Skatteministeriet henviste til, at selskabet ikke i forbindelse med udstedelsen overførte værdier fra sin formue til medarbejderne, men at overførslen fandt sted fra de hidtidige aktionærer i form af kursfald. Skatteministeriets anbringende var, at statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, ikke kunne anvendes, idet udgiften ikke blev afholdt af selskabet, men derimod af aktionærerne. Højesteret fastslog indledningsvis, at de tildelte tegningsretter til favørkurs udgjorde lønindtægter for medarbejderne, hvorfor der i sagens natur også måtte være en korresponderende lønudgift. Højesteret tilkendegav derfor, at kurstabet kunne fradrages efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
I den ovenfor nævnte artikel i SP0.2006.319 "Er der hjemmel til at fiksere udgifter efter statsskattelovens § 6a?" af skatterådgiver Thorbjørn Kristian Kelstrup Henriksen, anføres blandt andet følgende i relation til dommen:
"Konklusionen på dommen er efter min mening, at når der skattemæssigt er en indtægt, så må der skattemæssigt også være en korresponderende udgift som skal bogføres. Hvis denne udgift efter sin art er fradragsberettiget, så skal udgiften udløse skattefradrag for den person, der har retten til at bogføre udgiften. Højesteret har så tilkendegivet, at det er ydelsesmodtager, der har retten til at bogføre udgiften, da udgiften er afholdt til gavn for ham."
Videre kan der henvises til Højesterets dom af den 18. november 2004, offentliggjort i SKM2005.5.HR.
Sagen omhandlede fastsættelsen af en fiktiv leje for benyttelse af et sommerhus mellem interessefor bundne parter. I sagen havde et selskab stillet et sommerhus til rådighed for selskabets hovedanparts haver. Skattemyndighederne havde på den baggrund forhøjet selskabets indkomst med en fiktiv årlig lejeindtægt. Ved sagens behandling for Højesteret var det ubestridt, at selskabet skulle beskattes af markedslejen, og at markedslejen skulle fastsættes i medfør af ligningslovens § 2, stk. 1. For Højesteret vedrørte sagen, om der var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over markedslejen. Skatteministeriets hovedanbringende var, at statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, ikke hjemler fradrag for de udgifter, som en skatteyder kunne have haft, men rent faktisk ikke har. Skatteministeriet mente således, at det var uden betydning, at der var tale om udgifter, som skatteydere i samme situation sædvanligvis ville have haft. Heroverfor gjorde selskabet gældende, at statsskattelovens §§ 4 og 6 lovfæster det i dansk skatteret hjemlede nettoindkomstprincip. Såfremt der ikke blev taget hensyn til en eventuel provision til et udlejningsbureau, ville der således opstå en situation, hvor selskabet ville blive beskattet af en indkomst, som de aldrig kunne have realiseret. Højesteret konkluderer i deres præmisser, at markedslejen i den pågældende situation var den nettoindtjening, som en skatteyder kunne oppebære. Selskabet opnåede derved reelt fradrag for en fiktiv omkostning, som selskabet ville have afholdt, hvis udlejningen var sket igennem et udlejningsbureau, idet selskabet alene beskattes af nettoindtjeningen.
I Østre Landsrets dom af den 19. januar 2005, offentliggjort i SKM2005.99.ØLR, blev det fastslået, at der i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er hjemmel til korresponderende fradrag i de tilfælde, hvor den skattepligtige modtager et tilskud i form af friholdelse af udgifter, der ellers ville have været fradragsberettigede.
Af sagens oplysninger fremgår det, at et selskab havde fået udført en række administrative opgaver af dets moderselskab. Moderselskabet havde ikke modtaget vederlag for det udførte arbejde, der derfor var stillet vederlagsfrit til rådighed for selskabet. Ud fra en tilskudsbetragtning var selskabet blevet beskattet af værdien af administrationsarbejde efter statsskattelovens § 4. Sagen drejede sig blandt andet om, hvorvidt selskabet var berettiget til et korresponderende fradrag svarende til værdien af det vederlagsfri arbejde, således at den foretagne tilskudsbeskatning blev elimineret. Skattemyndighederne gjorde under sagens behandling for landsretten blandt andet gældende, at det fulgte af almindelige periodeafgrænsningsprincipper, at en skatteyder først havde ret til fradrag i medfør af statsskattelovens § 6, litra a, når der påhvilede vedkommende en endelig, retlig forpligtelse til at betale det pågældende beløb. Henset til, at der ikke påhvilede selskabet en forpligtelse til at betale for de modtagne ydelser, mente skattemyndighederne ikke, at selskabet var berettiget til fradrag efter statsskatteloven, jf. pligtpådragelsesprincippet. Østre Landsret udtalte indledningsvis generelt følgende:
"Efter bevisførelsen for landsretten må det lægges til grund, at der før afsigelsen af Højesterets dom af 11. februar 1998 ((U 1998.584) har eksisteret en almindelig og landvarig kommunal ligningspraksis vedrørende et moderselskabs vederlagsfrie ydelser til sit datterselskab. Efter denne praksis er bestemmelserne i statsskattelovens §§ 4 og 6. litra a blevet forstået således, at datterselskabet blev beskattet af 'værdien af' den modtagne ydelse, samtidig med at datterselskabet blev indrømmet et tilsvarende fradrag, hvis omkostningen efter sin art var fradragsberettiget. Det må efter bevisførelsen videre lægges til grund, at denne forståelse har været kendt og accepteret af de overordnede statslige skattemyndigheder, og der er ikke forelagt tilfælde ud over den foreliggende sag, hvor denne forståelse er blevet tilsidesat af skattemyndighederne."
Østre Landsret konkluderede på baggrund heraf, at selskabet var berettiget til et fradrag, der svarede til tilskuddet, jf. følgende uddrag fra Landsrettens præmisser:
"Moderselskabet har i indkomståret 1995 afholdt udgifter til løn og andre omkostninger vedrørende administration i […] og har herved ydet et skattepligtigt tilskud til […] jf. statsskattelovens § 4. Det må lægges til grund, at administrationsudgifterne efter deres art er medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten i […]. I overensstemmelse med den almindelige forståelse i ligningspraksis, finder landsretten, at statsskattelovens 6. litra a. i denne sammenhæng må fortolkes således, at […] ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst for indkomståret 1995 er berettiget til et fradrag på 350.000 kr. svarende til størrelsen af det skattepligtige tilskud. Det er i denne forbindelse uden betydning, at skattemyndighederne har indrømmet moderselskabet fradrag for de afholdte udgifter vedrørende administrationen."
I RR.SM.2005.120 "Kommentarer til udvalgte afgørelser" anfører advokat Svend Erik Holm blandt andet følgende i relation til dommen:
"Uden for anvendelsesområdet for ligningslovens § 2 synes landsrettens dom umiddelbart at måtte indebære, at det ikke er muligt at gennemføre forhøjelser i alle tilfælde, hvor begunstigelsen foreligger i form af sparede omkostninger, der efter deres art er fradragsberettigede, da tilskudsbeskatningen af den begunstigede opvejes af et "korresponderende" driftsomkostningsfradrag. "
I lighed hermed konkluderer fuldmægtig Lasse Dehn-Baltzer og specialkonsulent Michael Malherbe, Landsskatteretten, i TfS 2006, 297 "Korresponderende fradrag", at:
"Det princip, der lå til grund for kendelsen af 21. december 2004, blev fraveget ved landsrettens dom af 19. december 2005 samt Landsskatterettens kendelse af 9. december 2005, hvor henholdsvis landsretten og Landsskatteretten fandt, at statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a må fortolkes således, at der er hjemmel til at foretage et korresponderende fradrag på trods af, at der ikke påhviler skatteyderen en endelig, retlig forpligtelse til at betale den udgift, der ønskes fradrag for.
På baggrund af denne udtalelse forekommer det nærliggende at slutte, at selskabet i sagen ville kunne støtte ret på den konstaterede praksis ud fra et forventningsprincip. Man kunne have forestillet sig, at landsretten afgjorde sagen alene med henvisning til forventningsprincippet. Det er derfor bemærkelsesværdigt, at landsretten herudover udtaler, at den er enig i fortolkningen af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a - navnlig når det henses til, at denne fortolkning medfører, at der godkendes fradrag i en situation, hvor skatteyderen ikke selv har afholdt en udgift." (vores fremhævning)
Samme resultat kom Landsskatteretten frem til i kendelsen af den 9. december 2005, offentliggjort i SKM2005.539.LSR, hvor skatteyderen tilsvarende blev indrømmet et korresponderende fradrag.
I den pågældende sag havde en skatteyder, der var eliteidrætsudøver med løb som disciplin, modtaget løbeudstyr og sportstøj som sponsorbidrag. Sagen omhandlede, hvorvidt skatteyderen havde ret til et korresponderende fradrag. Skattemyndighederne havde ansat den skattepligtige værdi af udleveret sportsudstyr og tøj fra sponsor til kr. 19.369 og forhøjet skatteyderens indkomst hermed, jf. statsskattelovens § 4. Af skatteankenævnets afgørelse fremgår blandt andet, at statsskattelovens § 6 a skulle forstås således, at der alene var fradrag for afholdte udgifter. Ved sagens behandling for Landsskatteretten gjorde skatteyderen blandt andet gældende, at hun i henhold til gældende praksis havde krav på fradrag for de driftsudgifter, som hun efter nettoindkomstprincippet kunne modregne i de oppebårne indtægter ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Landsskatteretten nedsatte ansættelsen med det nævnte beløb med henvisning til blandt andet følgende:
"Ved Østre Landsrets dom af 19. januar 2005 offentliggjort i SKM2005.99.ØLR blev det fastslået, at der i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er hjemmel til korresponderende fradrag i de tilfælde, hvor den skattepligtige modtager et tilskud i form af friholdelse af udgifter, der ellers ville have været fradragsberettigede.
Det er herefter Landsskatterettens opfattelse, at klageren har ret til korresponderende fradrag for udgifter, der har omkostningskarakter i hendes hobbyvirksomhed. Det er således ikke til hinder for fradrag, at klageren ikke selv har afholdt de udgifter, som har en driftsmæssig tilknytning til hendes virksomhed. Da udgifter til løbesko, løbetøj, sokker, handsker, pandebånd og andet løbeudstyr har den fornødne driftsmæssige relevans i forbindelse med klagerens virksomhed, kan Landsskatteretten godkende et korresponderende fradrag ... " (vores fremhævning)
Sidstnævnte kendelse er tillige kommenteret i TfS 2006, 297 "Korresponderende fradrag" af fuldmægtig Lasse Dehn-Baltzer og specialkonsulent Michael Malherbe, Landsskatteretten. Særligt i relation til Landsskatterettens fortolkning af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, i ovennævnte domme anfører forfatterne følgende:
"Landsskatteretten udleder således af dommen (herved forstået Østre Landsrets dom af 19. januar 2005), at princippet om, at der skal påhvile skatteyderen en retlig forpligtelse, ikke blot kan fraviges, når der er tale om en tilskudssituation, og statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, fortolkes i overensstemmelse med fast og langvarig ligningspraksis herom - dvs. under de omstændigheder, der forelå i dommen. Det er derimod tilstrækkeligt, at der er tale om friholdelse af udgifter, der ellers ville være fradragsberettigede. I Landsskatterettens kendelse medførte denne fortolkning af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, at klageren kunne foretage et fradrag i virksomhedens indkomst (efter nettoindkomstprincippet) svarende til det modtagne tilskud
Når henholdsvis landsretten og Landsskatteretten forkaster princippet om, at udgiften skal påhvile den, der foretager fradraget, synes det at være gjort udfra en betragtning om, at det kan forekomme mindre rimeligt ikke at indrømme skatteyderen fradrag for det ønskede beløb.
Denne betragtning vejer særligt tungt, når det tages i betragtning, at der ville foreligge en fradragsberettiget driftsomkostning, såfremt datterselskabet i landsretsdommen havde modtaget et kontant beløb beregnet til anvendelse på køb af arbejdsydelser hos moderselskabet.... "
I artiklen konkluderes det videre, at statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, giver adgang til et korresponderende fradrag, uden at modtageren selv har afholdt en udgift, jf. følgende uddrag:
"På baggrund af Østre Landsrets dom af 19. januar 2005 og Landsskatterettens kendelse af 9. december 2005 må det konkluderes, at det ikke er en absolut forudsætning for fradrag, at en skatteyder selv har afholdt en udgift. I situationer, hvor et andet skattesubjekt har afholdt udgiften for modtageren af ydelsen, og hvor ydelsen har karakter af en fradragsberettiget udgift for modtageren, hvis han selv havde afholdt den, kan modtageren således foretage et fradrag svarende til ydelsens værdi." (vores fremhævning)
Sammenfattende kan det på baggrund af den foreliggende praksis konstateres, at skatteyder skal ind rømmes et korresponderende fradrag svarende til de driftsudgifter, som denne efter nettoindkomst princippet i statsskattelovens §§ 4 og 6 kan modregne i de oppebårne modtagne skattepligtige ydelser.
Videre kan der henvises til Vestre Landsrets dom, offentliggjort i TfS 2014.308 VLR, hvor skatteyderen havde købt et sommerhus i 2004. Umiddelbart efter købet valgte skatteyderen at rive sommerhuset ned og opføre et nyt, hvorefter skatteyderen solgte sommerhuset videre i 2005. Skattemyndighederne mente ikke, at skatteyderen havde bevist at have anvendt ejendommen til private formål, hvorfor de havde anset skatteyderen for skattepligtig af en ansat avance.
For landsretten drejede sagen sig blandt andet om, hvorvidt skatteyderen kunne forhøje anskaffelses summen for sommerhuset med et beløb svarende til det beløb, som skatteyderen kunne være blevet gavebeskattet af med den effekt, at den skattepligtige ejendomsavance ville blive tilsvarende reduceret. Skatteyderen gjorde således blandt andet gældende, at praksis medførte, at skatteyderen burde have været gaveafgiftsbeskattet af et tilsvarende beløb som maskeret udlodning, hvilket medførte, at skatteyderens anskaffelsessum for ejendommen tilsvarende burde have været forhøjet med dette afgiftspligtige beløb. Skatteyderens hovedanbringende var således, at det forhold, at skatteyderen ikke var blevet gaveafgiftsbeskattet af det pågældende beløb, ikke ændrede på, at skatteyderens anskaffelsessum for ejendommen skulle forhøjes med det pågældende beløb. Skatteministeriet gjorde heroverfor gældende, at skatteyderens indkomst skulle nedsættes med avancen, mod at skatteyderen anerkendte, at hun skulle svare gaveafgift af et tilsvarende beløb. Landsretten fandt i overensstemmelse med skatteyderens påstand, at skatteyderens indkomst skulle nedsættes.
I dommen konstateres det, at skatteydere, der gavebeskattes ved modtagelsen af et aktiv, tilsvarende opnår en fiktiv købesum svarende til det gavebeskattede beløb, hvorfor en eventuel skattepligtig avance ved et senere salg af aktivet tilsvarende reduceres. Sagen illustrerer således, at ovennævnte praksis, hvorefter statsskattelovens §§ 4 og 6, stk. 1, litra a, indeholder et nettoindkomstprincip, der giver fradragsret for omkostninger, tilsvarende finder anvendelse i tilfælde, hvor skatteydere ikke har afholdt egentlige udgifter, men hvor skattemyndighederne kunne have gaveafgiftsbeskattet den pågældende.
Klagerens repræsentant er fremkommet med følgende supplerende bemærkninger:
I SKATs udtalelse anføres indledningsvis - som argumentation for fastholdelse af SKAT afgørelse af den 7. maj 2014 - blandt andet følgende:
"I begge afgørelser (Østre Landsrets dom af den 19. januar 2005 (SKM2005.99.ØLR) og Landsskatterettens kendelse af den 9. december 2005 (SKM2005.539.LSR)) er der tale om afholdte dokumenterede udgifter, som man vil have fradrag for. Modsat vores afgørelse, hvor der ikke er afholdt nogen form for lønudgifter, men derimod har A modtaget vennetjenester uden betaling.
Det skal i den forbindelse bemærkes, at netop spørgsmålet om, hvorvidt skatteyderen ikke havde af holdt dokumenterede udgifter, og som følge deraf ikke skulle indrømmes et korresponderende fradrag svarende til gavens størrelse, var genstand for prøvelse hos såvel skatteankenævnet som Landsskatteretten i Landsskatterettens kendelse af den 9. december 2005 (SKM2005.539.LSR). Af sagens oplysninger fremgår det, at skatteankenævnet havde truffet følgende afgørelse:
"Samtidig har nævnet nægtet at anerkende fradrag, med henvisning til at klageren ikke har afholdt udgifter til anskaffelse af sportsudstyr til sikring af indkomsten, men alene i kraft af den indgåede sponsorkontrakt har haft mulighed for at modtage sportsudstyr til en værdi, der anses for omfattet af statsskattelovens § 4. Der er anført, at statsskattelovens § 6 a skal forstås således, at der alene er fradrag for afholdte udgifter. "(vores fremhævning)
I overensstemmelse hermed afsagde Landsskatteretten følgende kendelse:
"Landsskatteretten finder, at klagerens forbrug af tøjet og andet udstyr fra B A/S, anvendt i forbindelse med løbekonkurrencer ikke kan betragtes som en driftsomkostning, der i årets løb er anvendt til at erhverve indkomsten, idet klageren ikke har haft nogen udgifter."(vores fremhævning)
Efter anmodning fra klagerens repræsentant blev Landsskatterettens kendelse dog optaget til fornyet behandling efter dagældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 29, stk. 2. Landsskatteretten kom herefter under henvisning til SKM2005.99.ØLR frem til, at klageren havde ret til et korresponderende fradrag, idet forbruget af tøjet havde den fornødne driftsmæssige relevans til trods for, at klageren således ikke havde afholdt nogen udgift. Sagen i SKM2005.539.LSR ses således at være sammenlignelig med forholdene i nærværende sag, hvor A ikke har afholdt nogen udgift, men derimod må anses for værende det retssubjekt, som ville være retligt forpligtet hertil.
Det er således vores opfattelse, at SKM2005.539.LSR illustrerer, at det ikke er en forudsætning for at indrømme skatteyderen et fradrag, at denne har afholdt en udgift. Netop denne betragtning kommer endvidere til udtryk i den omtalte artikel TfS 2006, 297 "Korresponderende fradrag" af fuldmægtig Lasse Dehn-Baltzer og specialkonsulent Micheal Malherbe, Landsskatteretten, jf. følgende tidligere kommenterede uddrag, anført på side 12 i vores supplerende indlæg:
"På baggrund af Østre Landsrets dom af 19. januar 2005 og Landsskatterettens kendelse af 9. december 2005 må det konkluderes, at det ikke er en absolut forudsætning for fradrag, at en skatteyder selv har afholdt en udgift." (vores fremhævning)
Vi må således fastholde, at såvel retspraksis som den skatteretlige litteratur understøtter vores opfattelse af, at skatteyderen skal indrømmes et korresponderende fradrag svarende til de driftsomkostninger, som skatteyderen efter nettoindkomstprincippet i statsskattelovens §§ 4 og 6 kan modregne i de oppebårne modtagne skattepligtige ydelser.
SKATs synspunkt om, at nærværende sag adskiller sig fra ovenstående afgørelser, må forstås således, at SKAT mener, at den skattemæssige behandling af adgangen til korresponderende fradrag skal være forskellig afhængig af, om gaven, i form af arbejdskraft, reelt er afholdt af et selskab eller af en fysisk person. Der ses dog hverken i loven, retspraksis, administrativ praksis eller den skatteretlige litteratur at være belæg for en sådan forståelse.
Ifølge side 2 i SKATs udtalelse har SKAT ikke set sig i stand til at kommentere på vores henvisning til Skatteretten 1, 6. udgave, 2013, af Jan Pedersen m.fl., jf. vores supplerende indlæg side 6-7, hvor vi har henvist til det nævnte uddrag fra denne lærebog. Vi vedlægger derfor til nærværende skrivelse kopi af det pågældende uddrag fra Skatteretten 1, 6. udgave, 2013, af Jan Pedersen m.fl., afsnit 8.4.1.1. "Gave som driftsomkostning", side 433.
Af SKATs udtalelse, side 2, fremgår det endvidere, at dommen offentliggjort i SKM2002.571.HR, ifølge SKAT ikke kan anvendes analogt i nærværende sag, idet der i nærværende sag ikke har været afholdt lønudgifter eller været en retlig forpligtelse.
Det skal i den forbindelse bemærkes, at vi er uenige i SKATs opfattelse heraf. I nærværende sag har As familiemedlemmer og venner hjulpet til i hans butik, H1 v/A, mens han selv har været sygemeldt. A er ejer af virksomheden og er derfor også det retssubjekt, der ville være forpligtet til at afholde lønomkostningerne.
For så vidt angår artiklen i SP0.2006.319, "Er der hjemmel til at fiksere udgifter efter statsskattelovens § 6a?", af Thorbjørn Kristian Kelstrup Henriksen, er vi enige med SKAT i, at denne omhandler problematikken omkring rette omkostningsbærer. Det er dog vores opfattelse, at forfatteren herudover på et mere overordnet niveau kommenterer på anvendelsen af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, og at synspunkterne derfor kan anvendes i nærværende sag. I den forbindelse skal vi særligt henlede opmærksomheden på følgende citat, jf. SP0.2006.319, side 3, spalte 2:
"Den 9. december 2005 afsagde Landsskatteretten en kendelse (TJS 2006.149), der var inspireret af ovennævnte dom fra Østre Landsret.
En skatteyder havde modtaget noget sportstøj gratis af sin sponsor og spørgsmålet var herefter om skatteyderen kunne foretage et fradrag lig med værdien af sportstøjet. Landsskatteretten mente dette var tilfældet, og tilkendegav i den forbindelse helt generelt omkring fradrag efter statsskattelovens § 6a.:
Det er således ikke til hinder for fradrag, at klageren ikke selv har afholdt de udgifter, som har en driftsmæssig tilknytning til hendes virksomhed.
Jeg tror i hvert fald, at Landsskatteretten kun vil acceptere en sådan udgiftsfiksering i de tilfælde, hvor en tilsvarende indtægtsfiksering også kan komme på tale. " (vores fremhævning)
Særligt i relation til SKATs udtalelse om, at der ikke i nærværende sag har været afholdt lønudgifter eller været en retlig forpligtelse, skal vi videre venligst henvise til følgende uddrag samme sted, side 2, spalte 1:
"Mere præcist kan man formulere det derhen, at ydelsesmodtager i skattemæssig forstand altid pr. definition er retlig forpligtet til at betale den fulde markedsværdi for de ydelser mv. han modtager. Hvis han betalingsmæssigt ikke levede op til denne fikserede betalingsforpligtelse, så blev han tilskudsbeskattet, men det anfægtede ikke hans muligheder for at udgiftsføre værdien af de modtagne ydelser, og det anfægtede heller ikke ydelsesgivers forpligtelse til at indtægtsføre, hvad der svarer til markedsværdien for de pågældende ydelser." (vores fremhævning)
Videre skal der henvises til følgende citat samme sted, side 3, spalte 1:
"Hvis skattemyndighederne således skal fratage skatteyderen et selvangivet fradrag, så kan det ikke ske med henvisning til, at skatteyderen ikke har afholdt de udgifter han ønsker fradrag for. Skattemyndighederne må derimod påvise, at skatteyderen ikke har modtaget de ydelser, der blev erhvervet ved udgiftsafholdelsen, eller al de modtagne ydelser(r) ikke er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst." (vores fremhævning)
Det er således vores opfattelse, at artiklen SPO.2006.319, ikke alene omfatter problematikken omkring rette omkostningsbærer, men også relaterer sig til generel praksis omkring anvendelsen af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, og derfor er sammenlignelig med forholdene i nærværende sag.
Det skal bemærkes, at vi er enige med SKAT i, at Højesterets dom af den 18. november 2014 (SKM2005.5.HR) vedrører det af SKAT udøvede skøn i forbindelse med fastsættelsen af en fiktiv leje. Som anført i vores supplerende indlæg af den 21. august 2014, side 8, fremgår det dog, at Skatteministeriets hovedanbringende i sagen var, at der ikke i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, var hjemmel til at fradrage de udgifter, som skatteyderen kunne have haft, men rent faktisk ikke havde afholdt, jf. følgende citat fra Skatteministeriets anbringender:
"Der kan derfor ikke ved den sammenligning, der skal foretages efter ligningslovens § 2, stk. 1, indrømmes fradrag for en fiktiv udgift i form af provision til et udlejningsbureau." (vores fremhævning)
Det er vores opfattelse, at det af Højesterets præmisser fremgår, at statsskattelovens §§ 4-6 indeholder et nettoindkomstprincip, hvorfor selskabet alene skal beskattes af nettoindtjeningen, og derved reelt set opnår et fradrag for ikke afholdte udgifter, som de normalt ville have haft. Højesterets dom ses derfor at være sammenlignelig med nærværende sag.
Sagen i SKM2014.308.VLR (forkert anført som TfS 2014.308 VLR), kommenteret i vores supplerende indlæg, side 13, illustrerer endvidere netop, at skatteyderen skal indrømmes fradragsret for udgifter, selvom skatteyderen ikke har afholdt nogen form for udgift. Tilsvarende synspunkt må gøre sig gældende i nærværende sag, hvorfor A bør indrømmes et fradrag svarende til den skattepligtige gaves værdi. Det er således vores opfattelse, at der ikke er hjemmel i statsskatteloven til beskatning af værdien af en sparet erhvervsmæssig udgift.
Sammenfattende er det således vores klare opfattelse, at der skal godkendes fradrag for de ydelser,
A anvendte til at erhverve, sikre og vedligeholde sin skattepligtige indkomst, selvom der ikke er sket nogen betaling herfor, idet han ville være retligt forpligtet hertil, såfremt han havde haft ansat personale til at passe butikken.”
Udgifter afholdt i årets løb for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten er fradragsberettiget i henhold til statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a (loven kan findes på www.retsinformation.dk). Der skal foreligge en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelsen af indkomsten. Det kræver dels, at udgiftsafholdelsen ligger inden for de naturlige rammer af virksomheden, dels at udgiften ikke kan karakteriseres som en privatudgift, som er indkomstopgørelsen uvedkommende.
Endvidere forudsætter fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, at der er opstået en endelig retlig forpligtelse til at betale den pågældende udgift.
Der kan gives afgiftsfrie gaver til blandt andet afkom, stedbørn og deres afkom, hvis gavernes værdi ikke overstiger et reguleret grundbeløb på 58.700 kr. i 2012, pr. kalenderår. Dette følger af boafgiftslovens § 22, stk. 1, litra a.
Af afsnit C.A.6.1.2.1 i Den Juridiske Vejledning (2015-2) fremgår det, at i civilretten defineres en gave traditionelt som en hel eller delvis vederlagsfri formuefordel, der bliver givet som et udslag af gavmildhed, i gavehensigt.
Afdøde har i indkomståret i 2012 været sygemeldt i 1.516 timer i sin virksomheds åbningstid. I samme periode havde hans virksomhed en omsætningsnedgang på 7,8 % i forhold til omsætningen i indkomståret 2011, hvor han ikke var syg. Afdøde har oplyst, at det skyldes, at hans kammerater, søster, morbror og tante har hjulpet ham vederlagsfrit i virksomheden under hans sygdomsperiode.
Landsskatteretten finder, at den hjælp afdøde har fået af sine kammerater, søster, morbror og tante kan betragtes som gave. Landsskatteretten har herved henset til, at hjælpen anses som en vederlagsfri formuefordel for afdøde.
Som kammerat, bror og nevø til gavegiverne omfattes afdøde ikke af personkredsen i boafgiftslovens § 22. Landsskatteretten finder derfor, at gaverne fra afdødes kammerater, søster, morbror og tante er skattepligtig indkomst for afdøde, jf. statsskattelovens § 4, litra c.
SKAT har opgjort værdien af gaverne til 151.600 kr. SKAT har ved skønnet lagt vægt på, hvad en virksomhedspraktikant fik i løn i indkomståret 2013 og antallet af timer afdøde var sygemeldt i virksomhedens åbningstid i indkomståret 2012.
Landsskatteretten finder derfor, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn over værdien af gaverne.
Boet efter afdøde har fremsat påstand om, at såfremt Landsskatteretten finder, at han har modtaget en skattepligtig gave, så skal han have et korresponderende fradrag på samme beløb.
Landsskatteretten finder, at afdøde ikke har været retligt forpligtet til at betale en udgift til antagelse af personer til at hjælpe i sin virksomhed, som svarer til størrelsen af den skattepligtige gave modtaget af familie og venner. Afdøde er derfor ikke berettiget til at fradrage en udgift på 151.600 kr. ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for indkomståret 2012. Det bemærkes herved, at hverken afdøde eller hans familie og venner rent faktisk har afholdt en sådan udgift.
Østre Landsrets dom offentliggjort som SKM2005.99.ØLR kan ikke føre til et andet resultat, idet adgangen til fradrag i dommen alene blev givet på grund af en særlig kommunal ligningspraksis vedrørende et moderselskabs vederlagsfrie ydelser til sit datterselskab. De faktiske forhold i denne sag falder ikke ind under denne særlige kommunale ligningspraksis.
Landsskatterettens kendelse offentliggjort som SKM2005.539.LSR kan heller ikke føre til et andet resultat.


text:
Højesterets hegnspæle over for EU Domstolen – Rule of law
27. december 2016 30. april 2019 Morten E. G. Jørgensen EU
Højesteret afsagde i starten af december 2016 en meget interessant dom – den såkaldte Ajos dom – der efter min mening sætter store hegnspæle op i et af tidens hotte emner, nemlig forholdet imellem dansk ret og EU retten. Derfor kan det også undre, at dommen ikke har fået mere omtale. Muligvis skyldes det, at stoffet er enormt kompleks og svært at forstå. Selv for en trænet jurist kan det give problemer. Jeg vil her alligevel forsøge at foretage en letspiselig og simpel analyse af en dom, der fylder 47 sider, og hvor Højesteret for første gang udtrykkeligt har afsagt en dom i strid med EU retten.
Som i en god avisartikel – men stik imod den juridiske metode – vil jeg starte med konklusionerne for derefter at fremføre faktum og argumenter.
Efter min opfattelse er Ajos dommen en ren armlægning imellem Højesteret og EU Domstolen. En styrketest som Højesteret – i hvert fald i første omgang – har vundet. Det er velkendt, at man altid må have to perspektiver for øje, når man fortolker EU retten og beskæftiger sig med forholdet imellem dansk ret og EU ret. Den simple opfattelse er EU perspektivet, hvorefter EU Domstolen allerede i 1964 med Costa mod Enel sagen fastslog EU rettens forrang. En opfattelse der endda kan udstrækkes til, at der også er forrang for medlemsstaternes forfatninger. Denne opfattelse er ikke anerkendt i Danmark, da suverænitetsoverladelsen – og dermed EU’s kompetence – er afgrænset af grundloven. Allerede fordi grundlovens § 20 ikke gør det muligt at overdrage en så vidtgående kompetence til EU, jf. bl.a. U 1998.800 H (Maastricht dommen) kan EU retten altså ikke have forrang over grundloven. Det tilkommer ikke ”rigets myndigheder” at bryde grundloven, hvorfor det heller ikke kan overlades til EU at gøre det. Det afgørende ud fra et dansk perspektiv er derimod en simpel – men til tider vanskelig – analyse af, hvad der er overladt af suverænitet i tiltrædelsesloven, som er vedtaget i henhold til grundlovens § 20. Højesteret har i Ajos sagen sat en stor fed streg under dette dualistiske udgangspunkt for forholdet imellem dansk ret og EU retten. Der er således sat en solid hegnspæl op som bolværk imod EU rettens forrang.
Min påstand om hegnspælen baserer jeg på det faktum, at Højesteret i Ajos sagen trodsede EU Domstolens klare svar på en præjudiciel forelæggelse. EU Domstolen mente, at Højesteret – såfremt man ikke igennem EU konform fortolkning kunne nå til et passende resultat – måtte undlade at anvende en klar dansk lovbestemmelse i funktionærloven, idet bestemmelsen måtte vige for det almindelige EU retlige princip på traktatniveau om forskelsbehandling på baggrund af alder.
Højesteret valgte meget modigt at trodse EU Domstolens klare tilkendegivelse af EU rettens indhold i den præjudicielle forelæggelse. Efter en nøje analyse af princippet om forskelsbehandling og tiltrædelsesloven fandt Højesteret ikke hjemmel i tiltrædelsesloven til at undlade at anvende bestemmelsen og frifandt arbejdsgiveren Ajos for at betale en fratrædelsesgodtgørelse, hvilket var i overensstemmelse med den daværende klare danske retstilstand i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, men altså ifølge EU Domstolen i direkte modstrid med EU retten.
De 8 ud af 9 dommere udtaler ganske simpelt: ”Hvis Højesteret i denne situation skulle undlade at anvende bestemmelsen, ville Højesteret handle uden for rammerne af sin beføjelse som dømmende magt”. Efter min opfattelse altså en henvisning til grundlovens § 3, hvorefter Højesteret er en del af den dømmende magt og ikke den lovgivende magt. En gennemførelse af dette og andre EU retlige principper i dansk ret – eller blot det forhold at bringe retstilstanden på dette enkelte område i overensstemmelse med EU retten – kræver således en dansk lov og efter omstændighederne en lov, der er vedtaget efter forskrifterne i grundlovens § 20.
Der er i høj grad tale om en konfrontation imellem to måder at anskue vores EU retlige forpligtelser på. Højesteret holder sig til den danske stringente juridisk metode, herunder ved fortolkning af tiltrædelsesloven. EU Domstolen ser i stedet sin rolle som at integrere og lade egne domstolsskabte principper føre til en ensartet retstilstand i medlemsstaterne.
Dommen rejser grundlæggende spørgsmål om bl.a. anvendelsen af princippet om EU konform fortolkning, den direkte horisontale virkning af generelle EU retlige principper (se mere nedenfor) og mere generelt om grænserne for EU Domstolens dynamiske fortolkningsstil.
Det spændende bliver nu om det afføder reaktioner fra EU systemet i form af Kommissionen eller Domstolen selv. Men mon ikke de begge har nok at se til, og at sejren i denne omgang går til Højesteret? Under alle omstændigheder er ballet åbnet og enhver jurist bør købe sig indgangsbilletter og holde sig til i den kommende tids debat i det juridiske miljø i både ind- og udland.
For den mere nørdede jurist er min egen subjektive udlægning og grove gennemgang af nogle af de væsentlige faktuelle omstændigheder:
Ajos dommen blev afsagt af Højesteret tirsdag den 6. december 2016. Der er tale om en sag, der er anket fra Sø- og Handelsretten, hvor Højesteret tager stilling til resultatet af en præjudiciel forelæggelse for EU domstolen. Altså en anmodning fra en national retsinstans til EU-Domstolen om at afklare fortolkningen eller gyldigheden af en fællesskabsregel.
I sin essens handler sagen om, at en arbejdsgiver – Ajos – den 25. maj 2009 opsiger en medarbejder efter 25 års ansættelse og ikke udbetaler en fratrædelsesgodtgørelse, fordi arbejdsgiveren henholder sig til en dagældende bestemmelse § 2 a, stk. 3, i funktionærloven, hvorefter en fratrædelsesgodtgørelse bortfaldt, ”hvis funktionæren ved fratrædelsen vil oppebære en alderspension fra arbejdsgiveren, og hvis funktionæren er indtrådt i den pågældende pensionsordning før det fyldte 50. år”. Spørgsmålet er grundlæggende set om det er korrekt, at Ajos er fritaget for denne fratrædelsesgodtgørelse eller ej.
Afgørelsen heraf beror i første omgang på, om det er muligt at fortolke de dagældende regler i funktionærloven på en måde, der er i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket af EU-Domstolen i Ole Andersen-sagen (Højesteretsdom fra januar 2014 (UfR 2014.1119), der angik offentlige arbejdsgivere), eventuelt ved at anvende de regler i forskelsbehandlingsloven, der er fastsat til gennemførelse af beskæftigelsesdirektivet. Er dette ikke muligt, skal der tages stilling til, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fører til, at Ajos ikke kan støtte ret på den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3.
I forhold til den direktiv konforme fortolkning konkluderede Højesteret, at der foreligger en contra legem situation, hvilket ikkebærer, at det ikke er muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3 i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
Højesteret bemærkede bl.a., at pligten til fortolkning ikke kan tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret. Højesteret har gentagne gange taget stilling til forståelsen af den dagældende § 2 a, stk. 3 i funktionærloven. Der var således en klar retstilstand, hvorefter arbejdstageren i den foreliggende situation ikke var berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse, og at det ikke vil være muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2 a, stk. 3, der kan bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket ved EU-Domstolens dom i Ole Andersen-sagen
Der foreligger således en contra legem situation, hvilket indebærer, at det ikke er muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
Det er der i sig selv ikke noget odiøst i. Der er ikke noget nyt i det forhold, at Højesteret ikke kan anlægge en direktiv konform fortolkning pga. contra legem. Se eksempelvis U 2014.914 H om erstatningsferie ved sygdom under ferie, hvor Højesteret nåede til samme resultat.
Spørgsmålet er herefter om et princip imod forskelsbehandling på grund af alder kan føre til et andet resultat. EU domstolen er temmelig klar i sin dom af 19. april 2016 – som svar på den præjudicielle forelæggelse – hvorefter princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder tillægger private en subjektiv ret – også i en tvist imellem private (altså såkaldt horisontal virkning). Princippet pålægger den forelæggende ret – altså Højesteret – at undlade at anvende bestemmelsen i funktionærloven.
8 ud af 9 dommere udtaler i den forbindelse, at princippet om forskelsbehandling på baggrund af alder er et almindeligt EU retligt princip på traktatniveau, der ifølge EU Domstolen har sin oprindelse i forskellige internationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsretlige traditioner, men kæder det ikke op på en nærmere bestemt traktatbestemmelse i de EU traktater, som Danmark har tiltrådt igennem tiltrædelsesloven. En sådan situation er ikke forudset i tiltrædelsesloven.
Det er endvidere velkendt og også forudset i tiltrædelsesloven, at EU-Domstolen kan udvikle og fastslå generelle principper, der har deres oprindelse i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og tilsvarende traktater og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner. Sådanne generelle principper er imidlertid efter tiltrædelsesloven ikke umiddelbart anvendelige i Danmark, og de kan således ikke påberåbes i tvister mellem private.
Princippet er godt nok at finde i charteret, men det retter sig imod EU’s organer og medlemsstater og indebærer ifølge den gængse forståelse ikke retlige forpligtelser for borgerne.
Der er ganske simpelt ikke hjemmel i tiltrædelsesloven til at undlade at anvende bestemmelsen, sådan som EU Domstolen har krævet.
Ajos dualisme EU-Domstolen EU-ret Grundloven højesteret
One thought to “Højesterets hegnspæle over for EU Domstolen”
Christian Kirk Zøllner siger:
Det er en god artikel

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret


text:
Plesners skattepraksis har siden etableringen i 1940'erne været markedsleder, når det drejer sig om førelsen af skatte- og afgiftssager. Vi fører de største og mest komplekse sager fra de første forhandlinger med skattemyndighederne over Landsskatteretten og til domstolene og EU-Domstolen - om nødvendigt.
Vores track record er enestående. Intet andet dansk advokatfirma har vundet i nærheden af så mange betydende skatte- og afgiftssager som Plesner. Mange af sagerne føres som pilotsager og giver efterfølgende anledning til genoptagelse af tilsvarende sager samt ændring af lovgivning eller administrativ praksis. Plesner har derfor gennem årene haft stor indflydelse på retsudviklingen.
Det internationale tidsskrift International Tax Review har kåret Plesner som "Danish Tax Firm of the Year" 8 gange siden 2009.
Vores metode - kompromisløs kvalitet
I sager af denne art hænger de afgørende argumenter ikke på træerne. Vi anser derfor førelsen af skattesager for en kreativ proces, hvor det er nødvendigt at kunne tænke ud af boksen. Ofte findes løsningen i lignende problemstillinger inden for andre dele af retssystemet. Førelsen af skattesager kræver derfor stor viden - også om andre retsområder end skatteretten. Vi dyrker detaljen, men bevarer overblikket.
Rådgivning er en tillidssag. Vi siger, hvad vi mener. Vi tager intet for givet, men efterprøver alle relevante præmisser, og vi udfordrer vanetænkning.
Enhver skattesag kræver løbende stillingtagen til en række strategiske valg. Korrekt rådgivning om hvert enkelt af disse valg kan være helt afgørende for sagens endelige udfald.
At føre - og vinde - en skattesag kræver først og fremmest en betydelig proceserfaring. Plesner råder over det største og mest komplette team af højt specialiserede skatteprocesadvokater på alle niveauer. Videndeling er fundamentet for vores kompetencer.
På intet andet retsområde er forskellen mellem at have ret og at få ret så stor som inden for skatte- og afgiftsretten. Med staten - og dens uudtømmelige ressourcer - på den anden side er kun det bedste modspil godt nok.
Plesners dokumenterede erfaring og resultater giver den bedste sikkerhed for også at få ret.
Når Plesner har accepteret at føre en skattesag, tilføres sagen den standing, som Plesner nyder - både hos skattemyndighederne og domstolene - og som betyder, at der lyttes til Plesner.
Vores arbejdsform - teamwork
Vi nedsætter et team til at håndtere den enkelte sag og puljer på denne måde de nødvendige ressourcer og erfaringer. Vi lægger stor vægt på aktiv partnerinvolvering i alle led af processen.
Vores erfaring er, at teamwork giver de bedste resultater, og vi samarbejder derfor også gerne med virksomhedens daglige skatterådgiver.
Vi arbejder i øjeblikket med en række større sagskomplekser, herunder navnlig transfer pricing-sager, de såkaldte "beneficial owner"-sager om indeholdelse af udbytte- og renteskat, sager om fradragsret for udenlandske underskud (Nordea-sagen) samt sager om lønsumsafgift i den finansielle sektor, om momsfritagelse af ydelser til pensionskasser (ATP-sagen) og om momsfritagelse af betalingstransaktioner.
Privat erhvervsdrivende - medhold ved Vestre Landsret i, at betingede gældseftergivelsesaftaler ikke i sig selv fører til underskudsbegrænsning for debitor på underskriftstidspunktet. Der må i stedet foretages en konkret vurdering af, om aftalen kan anses for suspensiv. Skatteyderen fik medhold i, at dette var tilfældet i sagen
Phoenix-koncernen - medhold ved Østre Landsret i, at grænseoverskridende, koncerninterne fusioner skal tillægges skattemæssig tilbagevirkende kraft til den regnskabsmæssige fusionsdato
Masco Denmark/Damixa - medhold ved EU-Domstolen i principiel sag om, hvorvidt dansk skattelovgivning om beskatning af koncerninterne renter er i strid med EU-traktaten
Hoist Group - begæring om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen taget til følge af Østre Landsret efter hovedforhandling - trods protest fra Skatteministeriets side. Sagen, der er meget principiel, drejer sig om fortolkningen af EU-Toldtariffen og kan medføre, at EU-retten er i strid med de internationale toldkonventioner GATT og ITA
Ekspres Bank - medhold ved Højesteret i, at indkøb af databehandlingsydelser fra en engelsk leverandør ikke er momspligtige, idet ydelserne er omfattet af momsfritagelsen for betalinger og overførsler
Weber-Stephen Nordic ApS - medhold ved Højesteret i principiel sag om PVC-afgift. Højesteret tiltrådte, at faconsyede overtræk til grill ikke udgjorde afgiftspligtige "presenninger"
Spar Nord Bank A/S (tidl. Sparbank A/S) - medhold ved Vestre Landsret i, at bankens skønsmæssige fordeling af lønsummen mellem afgiftspligtige og ikke-afgiftspligtige aktiviteter på grundlag af omsætningsfordelingen efter momslovens § 38 ikke kunne tilsidesættes, da SKAT ikke havde godtgjort, at SKATs skøn var mere rigtigt end bankens
Momskarruselsvig - medhold ved Højesteret i en principiel erstatningssag anlagt af Skatteministeriet mod ledelsen i et selskab, der af en betroet medarbejder var blevet anvendt til deltagelse i svigsrelaterede handler
7 gymnasier i Aarhus Kommune - medhold ved Vestre Landsret i, at ejendomme ejet af selvejende almene gymnasier ikke kan pålægges kommunal dækningsafgift
Takeda - medhold ved Højesteret i, at honorarer betalt til banker for bistand ved udstedelse af virksomhedsobligationer kan fradrages som en låneomkostning
Shell - medhold ved Højesteret i, at renteindtægter ikke skal kulbrintebeskattes
ATP PensionService og PensionDanmark - medhold ved EU-Domstolen og Østre Landsret (retsforlig) i, at pensionskasser kan udgøre investeringsforeninger, og at selskabets ydelser til pensionskasserne er momsfritaget som forvaltning af investeringsforeninger eller som ydelser vedrørende betalingstransaktioner
Nordea - medhold ved EU-Domstolen og Østre Landsret i, at de danske regler om genbeskatning af udenlandske filialers underskud er i strid med retten til fri etablering
G4S - medhold ved Højesteret i, at overførsler mellem tyske datterselskaber i henhold til de særlige regler om Organschaft ikke medfører forhøjelse af den danske sambeskatningsindkomst
Recombined Dairy System (Fonterra-koncernen) - medhold i sag mod EU-Kommissionen ved Retten i Første Instans i, at selskabet var berettiget til toldfritagelse i forbindelse med import af mejeriprodukter
Danfoss A/S - medhold ved EU-Domstolen og Vestre Landsret i, at selskabet kunne rette et direkte krav mod SKAT på refusion af en direktivstridig afgift, som en olieleverandør havde opkrævet og indbetalt til SKAT
DTU - medhold ved Østre Landsret i, at DTU er en statsinstitution i henhold til registreringsafgiftsloven og dermed fritaget for betaling af registreringsafgift af køretøjer
Ernst & Young - medhold ved Højesteret i, at betalt erstatning i selskabstømmersager kunne fradrages som driftsomkostning
Novo Nordisk A/S - medhold ved Østre Landsret i, at der ved ændring af varelageropgørelse skulle ske regulering både ultimo og primo indkomståret
Odense Staalskibsværft A/S (Mærsk-koncernen) - medhold ved Østre Landsret i, at betingelserne for tilbagebetaling af afgift af energiforbrug til opvarmning af malehaller var opfyldt
ISS A/S - medhold ved Østre Landsret i den første "beneficial owner"-sag om indeholdelse af renteskat. Der skulle ikke indeholdes renteskat
ISS A/S - medhold ved Østre Landsret i den første "beneficial owner"-sag om indeholdelse af udbytteskat. Der skulle ikke indeholdes udbytteskat
Århus Købmandsskole - medhold ved Vestre Landsret i, at skolens kursusaktivitet er momspligtig
Nykredit - medhold ved Østre Landsret i, at realkreditinstitut ikke var næringsdrivende med køb og salg af aktier
Aarhus Universitet - medhold ved Vestre Landsret i sag om forrentning af krav på tilbagebetaling af energiafgifter
Danfoss A/S - medhold ved EU-Domstolen og Vestre Landsret (retsforlig) i, at selskabet kan fradrage omkostninger til mødebespisning af medarbejdere og kunder (kantinemoms)
Jyske Bank Finans - medhold ved Østre Landsret i sag vedrørende momspligt af factoringydelser
Brightpoint Europe A/S - medhold ved Højesteret i, at der var ret til momsfradrag i forbindelse med køb af mobiltelefoner fra udlandet, hvor der oprindeligt var betalt moms, og hvor der i tidligere omsætningsled var sket momssvig
Topdanmark - medhold ved Højesteret i, at et livsforsikringsselskab i forbindelse med overdragelse af den samlede livsforsikringsbestand og ophør som livsforsikringsselskab ikke blev pensionsafkastskattepligtigt af afkastet af forsikringsbestanden
Industri Udvikling A/S - medhold ved Østre Landsret i, at udgifter til formueforvaltning var fradragsberettigede driftsomkostninger for ventureselskab.
Medicinalselskab - medhold ved Landsskatteretten i den første transfer pricing-sag. Der var ikke grundlag for at nedsætte den mellem selskabet og et datterselskab aftalte købesum for et medicinalprodukt
Forsikring og Pension som mandatar for Taksatorringen - medhold ved Højesteret i, at foreningen, der på vegne af sine medlemmer foretager taksation af autoskader, ikke skulle svare moms af sine ydelser
Nordania Finans A/S - medhold ved EU-Domstolen og Højesteret i, at et leasingselskab ved beregningen af pro rata-satsen for momsfradrag kunne medregne omsætningen fra salg af leasingaktiver efter leasingkontrakternes ophør
Danske Bank (som biintervenient) - medhold ved EU-Domstolen og Vestre Landsret i, at et leasingselskab (Jyske Finans) er berettiget til at anvende brugtmomsreglerne
Mols-Linien A/S - medhold ved Højesteret i, at et momskrav var forældet efter 1908-lovens femårige forældelse
Unomedical A/S - medhold ved Højesteret i, at der var fradrag for advokat- og revisorudgifter efter ligningslovens dagældende § 8 J
Danfoss A/S - medhold ved Højesteret i, at den foretagne toldtarifering af patronpressostater var korrekt
ECCO - medhold ved EU-Domstolen og Vestre Landsret i, at selskabet havde toldtariferet fodtøj korrekt
DTU - medhold ved Østre Landsret i sag om frister for genoptagelse af momstilsvar i forbindelse med a conto-opgørelse af delvis fradragsret
Deloitte (som biintervenient) - medhold ved Højesteret i den såkaldte "elevator-sag" (Finwill-sagen), hvorefter kapitalforhøjelse og kapitalnedsættelse ikke kunne sidestilles med salg af aktier (realitetsgrundsætningen)
Codan - medhold ved Østre Landsret i, at en lønnedgang, der var aftalt med forsikringsselskabet, mod i stedet at få dækket en række erhvervsmæssige omkostninger, ikke var skattepligtig for assurandørerne. Derfor var der heller ikke indeholdelsespligt
Aalborg Kommune - medhold ved Vestre Landsret i, at der ikke var hjemmel til at opkræve elafgift af energiforbrug til opvarmning af transformerstationer
Over-Hold ApS (Bonnier-koncernen) - medhold ved Højesteret i, at et købt "underskudsselskabs" underskud kunne fremføres til modregning i efterfølgende rente-indtægter (realitetsgrundsætningen)
Coloplast A/S, Novo Nordisk A/S og FIH A/S - medhold ved Højesteret i, at tab ved udstedelse af medarbejderaktier til favørkurs er fradragsberettiget som driftsomkostning
Tage Sønder - medhold ved Højesteret i, at en direktør, der optog aktionærlån og købte korte obligationer for lånene, ikke var skattepligtig af udtrækningsgevinsten på obligationerne
Nordsøværftet A/S - medhold ved Højesteret i, at et skibsværft kunne afskrive ordinært (som driftsomkostning) på sit tilskud til etableringen af en ny sluse i Hvide Sande ("Sluse-sagen")
Highly regarded team experienced in direct and indirect tax matters, withholding tax and payroll issues. Also noted for transfer pricing and cross-border mandates, as well as questions of general public importance. Clients include those working in the banking, energy and insurance sectors. Hugely renowned in tax litigation and contentious matters, frequently acting on tax cases in both the ECJ and the Danish Supreme Court. Regularly assists clients with the tax aspects of transactions, including M&A and capital markets matters.
"They have shown tremendous experience in the area and offer experience with other situations that can be of benefit to our company. They have done a great job guiding us through a difficult process"
"They are skilled in litigation and have knowledge of difficult tax matters" (2019)
Within Tax, Plesner is a first tier firm.
"Outstanding" Plesner is "one of the very best firms" in tax planning, tax litigation, and transactional tax matters. (2018)
Hugely renowned in tax litigation and contentious matters, the firm frequently acts on tax cases in both the ECJ and the Danish Supreme Court, securing several recent victories for clients.
"Plesner is one of the best in the world for tax matters"
"They are good technically and have very, very good client relations"
"Outstanding tax record in litigation" (2018)
Exceptional team noted for its expertise in M&A transactions, transfer pricing and cross-border structuring issues. Experienced in handling litigation proceedings related to direct and indirect tax, VAT and claw-back rules.
"Solid advice, creativity and wonderful client service"
"They are sympathetic, talented and knowledgeable; they have an approach you have to respect" (2017)
The team is capable of performing the largest and most intricate legal assignments, particularly those with a cross-border element. Plesner's market share of high-profile tax cases and success rate is impeccable. (2016)
"The firm has a very strong and respected name with the Danish tax authorities and has a reputation for being able to win the most problematic cases."
"The firm has a long tradition of being excellent at litigation." (2016)
Plesner is the leading Danish law firm for tax. … "The quality of service has been excellent, very thoughtful, balanced and candid," said Skip McConeghy of Johnson Controls. "The firm has deep knowledge and isn't afraid to challenge our thinking in a constructive way." (2015)
Top-class practice with market-leading ability on tax aspects on cross-border M&A mandates. Particularly recognised for its brilliant VAT and litigation expertise. Represents domestic and international clients in a broad range of matters. … "An absolutely outstanding tax litigation practice." (2014)
Clients praise Plesner's "outstanding" 16-lawyer group as being "easily the best in Denmark". (2014)
Plesner is the sole law firm in the top tier, and is a well respected practice particularly for its litigation capabilities. … "Plesner is a strong brand on litigation and has won well in significant cases," said one adviser. "Plesner is definitely part of tier one. Big on litigation, by far the strongest there," added another. (2013)
This tax litigation giant maintains its privileged position as the representative of the majority of Denmark's largest companies. The team is said to be made up of "the most prominent and successful tax litigators in the country." … Sources say: "In the area of tax litigation this firm is second to none." (2012)
Partner, Co-Head of Tax

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Skatteministeriets kommentar til SKM2010.396.HR - grænsehandel - beskatningssted
17 Nov 2010 08:58
Momsvejledning 2010-2 E.2.2
Højesteret har den 21. juni 2010, jf. SKM2010.396.HR, truffet afgørelse i en principiel sag vedrørende det momsmæssige beskatningssted for transaktionerne i et dansk-tysk grænsehandelsarrangement, der angik salg af jetbåde, jetski og bådtrailere samt våddragter mm. Dommen har betydning for alle salg af varer i tilsvarende grænsehandelskoncepter, herunder f.eks. både og campingvogne eller varige forbrugsgoder i form af elektronikudstyr, hvidevarer mm.
2. Højesterets dom af 21. juni 2010, jf. SKM2010.396.HR
Den konkrete bedømmelse skal fastslå, om der er indgået aftale om køb mellem den danske detailforretning og den danske kunde, eller om der er tale om to selvstændige køb mellem henholdsvis den danske detailforretning og et tysk firma og mellem det tyske firma og den danske kunde, hvilket forudsætter, at der ikke allerede er indgået en købsaftale mellem den danske detailforretning og kunden, og at det tyske firma har fået retten til at råde som en ejer over de købte varer.
De nærmere omstændigheder i sagen var følgende:
Virksomheden drev detailforretning i Danmark med salg af jetski, jetbåde og bådtrailere samt våddragter mm. (herefter både). Virksomheden markedsførte i årene 1998-2002 over for sine danske kunder et grænsehandelskoncept, hvorefter firmaets varer kunne købes med tysk moms på dengang 16 pct. i stedet for dansk moms på 25 pct., hvis kunden købte båden hos en samarbejdspartner i Tyskland og afhentede båden der.
Indehaveren af virksomheden havde under sagen forklaret, at nogle af bådene på hans foranledning blev leveret direkte til den tyske samarbejdspartner fra en leverandør uden for Danmark. Virksomheden havde imidlertid trods opfordret hertil ikke fremlagt dokumentation herfor under retssagen. Højesteret lagde derfor til grund, at samtlige både var leveret fra virksomhedens lager i Danmark.
Højesteret lagde til grund, at bådene blev forevist i virksomhedens forretningslokaler i Danmark. Efter kundens valg af en båd kontaktede virksomheden sin tyske samarbejdspartner og oplyste, at der ville komme en kunde, hvorefter virksomheden transporterede båden til Tyskland. Højesteret fremhævede i denne forbindelse, at den tyske samarbejdspartner ikke i øvrigt drev virksomhed med salg af både. En tysk eller dansk kunde kunne således ikke rette uopfordret henvendelse til den tyske samarbejdspartner i Tyskland med henblik på køb af en jetbåd, og den tyske samarbejdspartner havde ikke noget lager eller fremvisningslokale for både.
Kunden fik båden udleveret mod kontant betaling til den tyske samarbejdspartner, der herefter betalte virksomheden.
Højesteret lagde til grund, at ordrens sammensætning (bådmodel, farve, evt. medfølgende trailer og våddragt mm. til kunden) og prisen for båden, der i mange tilfælde var lavere end virksomhedens listepris, blev aftalt mellem virksomheden og kunden. Højesteret lagde endvidere til grund, at virksomheden over for kunden var forpligtet til at sørge for, at denne kunne få båden udleveret hos den tyske samarbejdspartner mod at betale den aftalte pris.
Kunden fik båden udleveret mod kontant betaling til den tyske samarbejdspartner, der herefter betalte virksomheden. Den tyske samarbejdspartners fortjeneste bestod alene i et fast beløb på kr. 500 pr. kunde uanset prisen på båden. Virksomhedens sædvanlige avance ved salget af bådene udgjorde derimod 20 pct. af salgsprisen.
Højesteret fandt, at samarbejdet mellem virksomheden og den tyske samarbejdspartner måtte anses for indgået med henblik på, at kunden hos den tyske samarbejdspartner kunne få båden udleveret mod at betale den aftalte pris. Højesteret lagde på denne baggrund til grund, at den tyske samarbejdspartner ikke var berettiget til at disponere på anden måde, herunder ved at sælge båden til tredjemand. Endelig fremhævede Højesteret, at det ifølge forklaringen fra den tyske samarbejdspartners daværende økonomidirektør måtte lægges til grund, at der mellem virksomheden og den tyske samarbejdspartner var en mundtlig aftale om, at den tyske samarbejdspartner kunne returnere eventuelt uafhentede både.
Det var således den danske virksomhed, der alene bar risikoen for, at en kunde eventuelt ikke afhentede en båd.
På baggrund af disse omstændigheder fandt Højesteret, at kundens købsaftale måtte anses for indgået med den danske virksomhed og ikke med den tyske samarbejdspartner, som reelt alene havde fungeret som et uselvstændigt mellemled i forbindelse med bådens udlevering og købesummens betaling. Virksomhedens levering efter momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., måtte således anses for sket til kunden og ikke til den tyske samarbejdspartner. Da bådene befandt sig i Danmark på det tidspunkt, hvor transporten til kunden begyndte, var leveringsstedet her i landet, jf. momslovens § 14, nr. 2, 1. pkt., hvorfor der skulle betales moms i Danmark.
3. Skatteministeriets kommentar til Højesteretsdommen af 21. juni 2010
Det kendetegner grænsehandelsarrangementet i højesteretssagen, at det nærmere indhold heraf ikke var fastlagt skriftligt, men i vidt omfang baseredes på mundtlige drøftelser mellem såvel den danske detailforretning og det tyske firma som i forhold til de danske kunder.
Den manglende skriftlige fiksering er egnet til at skjule eller dog vanskeliggøre vurderingen af, om der her i landet er indgået en momspligtig købsaftale.
I mangel af anden bindende købsaftale må den momsmæssige afgørelse af, om beskatningsstedet er i Danmark, derfor baseres på de forhold, som Højesteret fremhæver i dommen af 21. juni 2010. Det drejer sig om følgende faktiske forhold:
De foreliggende grænsehandelsarrangementer skal sammenholdes med ovenstående forhold i den konkrete bedømmelse, der skal foretages, idet det skal fremhæves, at ikke alle momenter nødvendigvis skal være til stede samtidig. Der er således tale om en samlet konkret bedømmelse af hvert enkelt arrangement.
Hvis det ud fra denne gennemgang af arrangementet må konstateres, at købsaftalen må anses for indgået mellem den danske forhandler og kunden, og den tyske samarbejdspartner alene har fungeret som et uselvstændigt mellemled i forbindelse med varens udlevering og købesummens betaling, skal der betales dansk moms af leverancerne til kunderne. Der kan ikke i den forbindelse lægges nogen vægt på, at der foreligger formelle fakturaer fra den danske forhandler til det tyske mellemled og fra det tyske mellemled til kunden.
Det er en betingelse for, at der foreligger en leverance omfattet af momsloven og momssystemdirektivet, at der er en leverandør af den pågældende vare eller ydelse, at leverancen sker mod vederlag, og at der er en aftager af den pågældende vare eller ydelse, dvs. en i forhold til leverandøren selvstændig tredjemand, der betaler vederlag for den pågældende leverance.
EU-Domstolen har i sin faste praksis fastslået, at en tjenesteydelse kun udføres "mod vederlag" som omhandlet i momssystemdirektivets artikel 2, stk. 1, og således kun kan beskattes, såfremt der mellem tjenesteyderen og modtageren består et retsforhold, der vedrører gensidig udveksling af ydelser, idet det af tjenesteyderen modtagne vederlag udgør den faktiske modværdi af den ydelse, som leveres til modtageren, jf. herved bl.a. dommene i sag C-16/93, Tolsma, sag C-174/00, Kennemer Golf & Country Club, og sag C-2010/04, FCE Bank.
I FCE Bank-sagen fastslog Domstolen, at interne leverancer mellem bank og dens filial i en anden medlemsstat ikke udgjorde afgiftspligtige leverancer efter momssystemdirektivet, da filialen ikke var en selvstændig afgiftspligtig person i forhold til banken. Samme retsanvendelse fremgår af Højesterets dom i SKM2008.542.HR om et boligselskabs levering af ydelser til selskabets afdelinger.
Denne praksis har navnlig betydning i forhold til grænsehandelskoncepter (som f.eks. konceptet i SKM2007.758.SR / SKM2009.664.LSR ), hvor det tyske mellemled, der hævdes at have købt varerne af den danske forhandler og videresolgt dem til de danske kunder, blot er en tysk momsregistrering (et tysk momsnummer) eller en filial oprettet af den danske forhandler, kombineret med en aftale mellem den danske forhandler og en tysk lagerforvalter om den fysiske udlevering af varerne. I de pågældende grænsehandelskoncepter indgås der en endelig og bindende aftale om køb af f.eks. en specifik campingvogn i Danmark mellem den danske forhandler og kunden, men forhandleren hævder at have indgået denne aftale med kunden som formidler og på vegne af sin momsregistrering i Tyskland, der er "sælger" af varen.
I disse tilfælde foreligger der imidlertid ikke i momsmæssig henseende en afgiftspligtig leverance fra den danske forhandler til det tyske mellemled, allerede fordi den tyske momsregistrering/momsnummer eller filial ikke er en selvstændig afgiftspligtig person i forhold til den danske forhandler. Den afgiftspligtige transaktion i form af salget af varerne må derfor i disse tilfælde anses for at være sket direkte fra den danske forhandler til kunderne i Danmark, uanset at der formelt måtte være udstedt fakturaer mellem den danske forhandler og den tyske momsregistrering vedrørende den tyske momsregistrerings varekøb fra forhandleren og fakturaer udstedt til kunderne med den tyske momsregistrering angivet som "sælger" af varerne, jf. f.eks. arrangementet i SKM2007.758.SR / SKM2009.664.LSR.
Efter Skatteministeriets opfattelse gælder det samme, hvor aftalen om køb først hævdes at være indgået mellem det tyske momsregistreringsnummer og kunden i Tyskland i forbindelse med afhentningen af varen, idet realiteten typisk vil være, at købsaftalen reelt allerede er indgået mellem forhandleren i Danmark og kunden, jf. momenterne ovenfor.
I øvrigt vil den tyske momsregistrering/momsnummer/filial typisk ikke opfylde de grundlæggende betingelser for at have været ejer af varerne i momsmæssig forstand forinden varerne påstås at være videresolgt til de danske kunder, idet det tyske mellemled på intet tidspunkt har opnået en ejers råden over varerne, men blot fungerer som uselvstændigt mellemled, jf. ovenfor.
Tilsidesættelse af grænsehandelskoncepter ud fra misbrugsbetragtninger
EU-Domstolen har i sin faste praksis fastslået, at der foreligger misbrug af fællesskabsretten, herunder af det fælles momssystem. Hvis der for det første er tale om et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som fællesskabsbestemmelserne forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt. For det andet skal der være et subjektivt element, der består i ønsket om at drage fordel af fællesskabsbestemmelserne ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel.
I dom i sag C-162/07, Ampliscientifica og Amplifin, udtalte Domstolen følgende:
"27. Hvad herefter angår princippet om forbud mod misbrug af beføjelser bemærkes, at det bl.a. på momsområdet sigter på, at fællesskabsretten ikke kan udvides til at dække erhvervsdrivendes retsstridige transaktioner, dvs. transaktioner, som ikke har fundet sted som led i almindelige kommercielle transaktioner, men alene har haft til formål retsstridigt at opnå fordele hjemlet i fællesskabsretten (dom af 21.2.2006, sag C-255/02, Halifax m.fl., Sml. I, s. 1609, præmis 69 og 70).
28. Dette princip medfører således et forbud mod rent kunstige arrangementer, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet, og som blot foretages med henblik på opnåelse af en afgiftsmæssig fordel(jf. i denne retning dom af 12.9.2006, sag C-196/04, Cadbury Schweppes og Cadburry Schweppes Overseas, Sml. I, s. 7995, præmis 55)."
I sag C-456/04, Agip Petroli SpA, definerede Domstolen "erhvervsdrivendes retsstridige transaktioner" som "transaktioner, som ikke har fundet sted som led i almindelige kommercielle transaktioner, men alene har haft til formål at omgå de regler, der er fastsat i fællesskabsretten".
Domstolen har endvidere i sin praksis angivet en række elementer, der kan tages i betragtning ved afgørelsen af, om en afgiftsfordel er hovedformålet med de pågældende transaktioner. Bl.a. kan transaktionernes "rent kunstige karakter tillige med juridiske og/eller personlige forbindelser mellem de omhandlede aktører" tages i betragtning, jf. dom i sag C-425/06, Part Service, og Halifax-dommen, præmis 81.
Det er Skatteministeriets opfattelse, at grænsehandelsarrangementer, som ikke består af almindelige kommercielle transaktioner, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet, og hvis hovedformål er at undgå afgiftsberigtigelse af transaktionerne i Danmark, efter omstændighederne vil kunne tilsidesættes ud fra ovenstående misbrugsbetragtninger. Det er i den forbindelse ikke afgørende, at der eventuelt kan peges på visse kommercielle hensyn, der også varetages.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
En forudsigelig Højesteretsdom om Danmarks
deltagelse i den ulovlige krig mod Irak
Frank Johannesen var en af de 25 sagsøgere i sagen mod regeringen for grundlovsbrud, da Anders Fogh sendte Danmark i krig mod Irak. Blandt sagsøgerne var også Johann Kirkmand, hvis søn Bjarke Kirkmand var soldat og blev dræbt i krigen
Højesteret afsagde sin forudsigelige dom onsdag den 17. marts, der i alle henseender frikender regeringen og legitimerer, at Danmark kan deltage i ulovlige krige i strid med FN-pagten og dermed grundloven.
FN-pagten fastslår nemlig et generelt forbud mod magtanvendelse mellem stater. Undtaget fra forbuddet er alene selvforsvar eller en beslutning fra FNs sikkerhedsråd og ingen af betingelserne var opfyldt i forbindelse med angrebet på Irak.
Sagen havde 25 sagsøgere og startede helt tilbage i 2005 ved Østre Landsret. Landsretten afviste sagsøgerne på grund af såkaldt manglende ”søgsmålskompetence” i foråret 2007, hvorfor sagen blev anket til Højesteret. Sagsøgerne startede med advokaterne Christian Harlang og Bjørn Elmquist, men Grundlovskomiteen valgte på grund af utilfredshed med Christian Harlang en ny advokat Christian Dahlsager, der procederede ved Højesteret for Grundlovskomiteens 9 sagsøgere. Ud over at advokatskiftet skabte et noget mudret billede af sagsførelsen, har det ikke haft nogen som helst indflydelse på domsresultatet.
At Højesteret har holdt hånden over tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen er i historisk henseende ikke noget specielt.
Første grundlovsbrud i forbindelse med ”kommunistloven” under besættelsen
For det første alvorlige grundlovsbrud skete nemlig under besættelsen i juni 1941, hvor en enig rigsdag bestående af de borgerlige partier og Socialdemokratiet, men uden de forinden fængslede kommunistiske rigsdagsmedlemmer, vedtog ”kommunistloven”, der gjorde kommunisterne fredløse med massearrestationer til følge. Højesteret var efterfølgende yderst behjælpelig med systematisk at gøre det ulovlige lovligt.
Forfatteren Hans Scherfig har i sin bog ”Frydenholm” fuldstændig utilsløret beskrevet hvad, det drejer sig om og jeg citerer fra s. 302: ”Jeg troede også på Højesteret, sagde overlærer Magnussen. Vi burde have tænkt os bedre om. ---Hvad loven siger er uvæsentligt. Statsmagtens lovbrud bliver lovligt, når Højesteret godkender det. I denne specielle situation må det være dommerens opgave at gøre det ulovlige lovligt.”
Kommunisten Børge Houmann og medlem af Frihedsrådet har i sin bog ”Kommunist under besættelsen ” beskrevet grundlovsbruddet lige så skarpt og jeg citerer fra side 16:
”Forfatteren Hans Kirk var blandt de mange, som blev arresteret den 22. juni 1941 og ført til koncentrationslejren Horserød. Herfra skrev han til sin gamle skolekammerat, den socialdemokratiske folketingsmand Hartvig Frisch: ’Den nytte gør koncentrationslejren dog i hvert fald, at man, hvis man ikke går moralsk i stykker, kommer ud af den som en bedre og mere konsekvent marxist. Men det kan gøre ondt at få de demokratiske mælketænder trukket ud’
Men ud kom de! Dansk demokrati krakelerede den 22. juni 1941. Grundloven fik en ordentlig en på sinkadusen. Den lå i sit sølvskrin på Christiansborg, og så yndig så den ud, den blev besunget af alle, som havde en myndighed at udøve i de dage. Den blev beundret af måbende tusinder af langnæsede skolebørn. Men da den i praksis skulle stå sin prøve, viste den sig at være gjort af samme stof som kejserens nye klæder i H. C. Andersens eventyr.”
Myten om domstolenes uafhængighed
Hvem er det, der har opfundet myten om de borgerlige domstoles retfærdighed og at Højesteret altid vil respektere grundloven? Mon ikke det er borgerskabet selv, der fører ideologisk krig mod arbejderklassen og via sine partier og massemedier idylliserer og opretholder fiktionen om de fundamentale grundlovsbestemmelser og de lovfæstede borgerlige rettigheder.
Alt for mange af mine medsagsøgere har haft tillid til grundlovens beskyttende magt og på dommernes retskaffenhed, uafhængighed og agtværdighed. Men det er fordi de tror, at domstolene er neutrale og frit hængende uafhængige af klasseinteresser. De enkelte højesteretsdommere kan da være udmærkede mennesker, men de ved så sandelig også, hvilke interesser de skal varetage.
Jeg har ihvertfald fået bekræftet min marxistiske børnelærdom om, at statsmagten er den kapitalistiske stats magtapparat mod arbejderklassen. Og som et af de vigtigste statsorganer har Højesteret som klassedomstol naturligvis den samme opgave. Specielt i krigs- og krisetider, hvor kapitalismen kæmper mod opløsning og død, har alle statsinstitutionerne en tendens til, specielt i politisk betonede sager, at smelte fuldstændig sammen, således at grundlovens forudsatte tredeling af den lovgivende, udøvende og dømmende magt bliver en fuldstændig illusion.
Modvægten skulle være den folkelige opinion imod krigen, men den er svag, og når de toneangivende medier med DR og TV2 i spidsen enten har været tavse eller i det store hele været mikrofonholdere for regeringen, og når dertil lægges den meget tamme parlamentariske opposition har det været helt naturligt for Højesteret at holde hånden over tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen og optræde som et ekspeditionskontor for regeringen og dens støtteparti Dansk Folkeparti.
Højesterets dom, terrorlove og vejen til politistaten
Vi har ikke alene fået nægtet vores ret til at føre sagen mod Anders Fogh Rasmussen, for Højesteret har samtidig med afvisningen taget stilling til det materielle i sagen ved at anføre i dommen, ”at der ikke foreligger nogen uklarhed om forståelsen af grundlovens § 19, stk. 2, i overensstemmelse med ordlyden som en procedureregel, der regulerer forholdet mellem regering og folketing. En forståelse som hævdet af appellanterne ville indebære, at Danmark i 1953 skulle have overladt det til FN´s Sikkerhedsråd – med vetoret for de permanente medlemmer – at afgøre, om Danmark uden for folkeretligt anerkendte situationer ville kunne anvende militære magtmidler. En sådan forståelse ville også stride mod en grundlæggende ordning i dansk ret af forholdet mellem national ret og international ret, hvorefter folkeretten ikke har grundlovskraft” (min understregning).
Med andre ord - nu har regeringen Højesterets ord for, at Danmark ikke er bundet af FN-pagten og folkeretten. Grundlovsbruddet er gjort lovligt.
Allerede ved grundlovssagens start i 2005 fremhævede jeg i min artikel ”Ulovlige krige”, at hvis vi taber sagen, vil Danmark ikke længere være forpligtet af det kollektive sikkerhedssystem, som er grundlaget for FN-pagten. Herefter vil alene jungleloven regere, hvor Danmark sammen med stormagter kan deltage i ulovlige NATO-aktioner under de smukke benævnelser ”humanitære interventioner” eller ”forebyggende krige”, som dække for at varetage imperialismens interesser.
Alt i alt har Danmark specielt under Anders Fogh Rasmussens regimente fra 2001 ændret sig fra at være et ”lille smørhul” med en vis international anseelse til en aggressiv krigernation, der på godt 10 år har deltaget i 3 ulovlige krige - først mod det tidligere Jugoslavien i 1999, så mod Afghanistan fra 2002 og endelig imod Irak fra 2003-2007 - alle tre krige i tæt alliance med den amerikansk-britiske imperialisme.
Under krig og kapitalistisk krise svækkes som sagt det borgerlige demokrati. Derfor har vi også i kølvandet på Bush´s ”krig mod terror” fået de uhyrlige terrorlove i 2002 og stramningen i 2006 med al dens overvågning, registrering, aflytning og begrænsning af de grundlovssikrede rettigheder som ytrings-, forsamlings- og demonstrationsfrihed. Herom påpegede venstrefolkene Britta Schall Holberg og Birthe Rønn Hornbech ved den sidste stramning i 2006, at de i Folketinget ville stemme imod, fordi en vedtagelse ville betyde, at Danmark bevægede sig hen mod en politistat. Loven blev vedtaget og afmonteringen af de sidste rester af det borgerlige demokrati kunne forsætte med en faretruende udvikling mod en fuldbyrdet politistat.
Højesteretsdommen må betragtes som endnu et led i den kæde af eksempler på indskrænkning af demokratiet, der begrænser eller kriminaliserer reel opposition til regeringen. Jeg skal specielt nævne fængselsdommene mod Fighters+Lovers og foreningen Oprørs talsmand Patrick Mac Manus, der har gjort det ulovligt at støtte befrielsesbevægelser som FARC og PFLP, fængslingerne af de aktive unge i forbindelse med rydningen af Ungdomshuset, tuneserloven og masseanholdelserne af demonstranter ved klimatopmødet, der eliminerede demonstrationsfriheden.
Foragt for retten er tiltrængt
Derfor var det beskæmmende at høre advokat Christian Dahlagers rosenrøde udtalelser til pressen efter domsafsigelsen. Han udtalte, at det er forståeligt, at Højesteret er tilbageholdende i sager med politisk islæt, således som også kammeradvokaten har plæderet. Endvidere, at Højesteret har lavet en grundig vurdering af sagen, der tages til efterretning, men han ville godt have haft en blødere landing, men på den anden side er det måske meget sundt, at dommerne var enige.
Det er også helt malplaceret at vise Højesteret respekt, når man tager i betragtning, hvad den ulovlige angrebskrig har medført: over 1 mio. dræbte irakere, 5 mio. internt og eksternt fordrevne flygtninge, flere hundrede dræbte akademikere og læger, en fuldstændig ødelagt infrastruktur, den kulturelle destruktion osv. Læs selv videre på den glimrende hjemmeside Brusselstribunal.org.
Så havde det været mere betimeligt at optræde ligesom landsretssagfører Carl Madsen i forfatteren Dan Turélls historie ”Til minde om Carl Madsen” Jeg citerer sidste afsnit af historien:
”Landsretssagfører Carl Madsen fik flere irettesættelser for ”foragt for retten” og hold kæft hvor var det et godt show han lavede. Hold kæft mand hvor han kørte det godt. Det var fuldstændig rigtigt det han gjorde, han udstrålede simpelt hen ”foragt for retten”, og der er intet ”retten” trænger så meget til som dyb dyb foragt.”
Ja, og det gælder i aller højeste grad også Højesteret.
Juridiske og politiske tiltag i forbindelse med Irak-krigen
Sagsøgerne vil nu overveje sammen med deres advokater, om man skal klage til Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg. Det kan man gøre på baggrund af artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention om retfærdig rettergang.
De politiske og juridiske efterdønninger af den ulovlige krig er mange.
Efter at Europarådet erklærede krigen ulovlig har Tysklands forfatningsdomstol i 2005 voteret, at krigen var i strid med FNs-charter.Det samme har alle førende folkeretseksperter udtalt.
Jura-professor Preben Stuer Lauridsens har efter domsafsigelsen i Højesteret foreslået, at der også i Danmark bør oprettes en forfatningsdomstol. Det er en overvejelse værd og der er ingen tvivl om, at højesteretsdommen vil indgå i en debat herom, hvilket kan være med til at styrke den folkelige opinion imod yderligere grundlovsbrud.
Den britiske Chilcot-undersøgelse, der forventes at vare hele 2010 har indtil videre været skuffende, idet den ikke har medvirket til at klarlægge Tony Blairs ansvar i forhold til den ulovlige krig, men mere har været et skuespil til ære for den britiske opinion.
Anderledes lødig er den hollandske David-kommission med juridiske eksperter, der i en afsluttende rapport den 12. januar 2010 har fastslået, at krigen manglede det fornødne FN-mandat og at hensynet til Hollands alliance med USA og Storbritannien overskyggede hensynet til krigens lovlighed.
I kølvandet på Davids-rapporten har en lang række topjurister med jura-professorerne Ole Espersen (tidligere Justitsminister), Jens Elo Rytter og Jens Vedsted-Hansen i spidsen opfordret til, at regeringen iværksætter en uvildig undersøgelse, hvilket den selvfølgelig hele tiden har nægtet.
I forbindelse med et kommende regeringsskifte vil det derfor være afgørende at holde den nye regering fast på, at denne undersøgelse gennemføres, således at den nuværende generalsekretær for NATO Anders Fogh Rasmussen kan få sin velfortjente straf for krigsforbrydelserne, først via en Rigsretssag og dernæst sammen med Bush og Blair m.fl. ved den internationale straffedomstol i Haag.
Den 27. marts 2010
Først offentliggjort i Kommunistisk Politik 7, 2010

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret