text:
Indholdsfortegnelse: Partshøring
Hvad er formålet med partshøring?
Hvornår er der pligt til at partshøre?
Hvilke oplysninger kræver partshøring?
Hvordan gennemfører man en partshøring?
Konsekvenserne ved manglende partshøring
Sådan kan en partshøring forløbe
overblik #9
Velkommen til ombudsmanden
Når en myndighed skal afgøre en sag, skal sagens parter ofte have mulighed for at fremkomme med en udtalelse, før sagen afgøres.
Myndighedernes pligt til på eget initiativ at partshøre er ikke blot en ret for borgeren, men er også af betydning for tilliden til den offentlige forvaltning. Samtidig er partshøring en nødvendig og vigtig del af myndighedens sagsoplysning.
Manglende partshøring kan føre til, at der træffes en forkert afgørelse, fordi grundlaget for afgørelsen er forkert eller utilstrækkeligt.
Derfor kaldes partshøring også en garantiforskrift – altså en regel, som er med til at garantere, at en afgørelse er lovlig og korrekt.
Hvis reglen om partshøring ikke er overholdt, vil det kunne føre til, at afgørelsen i sagen er ugyldig, og at myndigheden må behandle sagen på ny.
Manglende partshøring førte til en forkert afgørelse
Det afgørende i sagen var, om borgeren i løbet af boligstøtteåret 2012 havde oplyst sin kommune, som dengang havde kompetencen på boligstøtteområdet, om en ekstra indtægt i 2012. Hvis hun havde oplyst kommunen om indtægten, kunne myndighederne kun kræve en del af boligstøtten tilbagebetalt. Hvis oplysningen om indtægten derimod ikke var givet, skulle hele boligstøtten tilbagebetales.
Først i forbindelse med ombudsmandens undersøgelse indhentede Udbetaling Danmark kommunens journalnotater mv. fra 2012. Af journalnotaterne fremgik det, at borgeren havde oplyst kommunen om ændringer i sin husstandsindkomst. Det fremgik dog ikke klart, hvilke ændringer der var tale om.
Ombudsmanden kritiserede i sagen bl.a., at Udbetaling Danmark ikke havde partshørt borgeren. Hvis hun var blevet partshørt, kunne hendes indsigelse om, at oplysningspligten var overholdt, have givet anledning til, at Udbetaling Danmark havde undersøgt spørgsmålet nærmere. Det fremgik således af kommunens journalnotater, at borgeren havde fortalt kommunen om ændringer i sin husstandsindkomst.
Under ombudsmandens behandling af sagen ophævede Ankestyrelsen sin afgørelse om tilbagebetaling og hjemviste sagen til Udbetaling Danmark, med henblik på at de nye oplysninger kunne indgå i en fornyet behandling af sagen. Ombudsmanden foretog sig derfor ikke mere i sagen.
FOB 2015-39
Partshøring er en nødvendig og vigtig del af en myndigheds sagsoplysning. I afsnit 2 er formålet med partshøring nærmere beskrevet.
En myndigheds pligt til at partshøre efter forvaltningsloven gælder, når bestemte betingelser er opfyldt. I afsnit 3 gennemgås betingelserne for, hvornår der er pligt at partshøre.
Det er ikke alle oplysninger mv., som en myndighed har pligt til at partshøre over. Afsnit 4 beskriver de betingelser, der skal være opfyldt, før pligten til at partshøre indtræder.
I afsnit 5 er beskrevet, hvordan man gennemfører en partshøring, herunder formen og tidspunktet herfor.
2 Hvad er formålet med partshøring?
Formålet med forvaltningslovens § 19 om partshøring er at sikre, at den, der er part i en sag,
ved, at sagen eksisterer,
kender de faktiske oplysninger og eksterne faglige vurderinger, som danner grundlag for den afgørelse, myndigheden skal træffe, og
får mulighed for at kommentere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger, inden sagen afgøres.
Partshøring er samtidig med til at sikre, at myndigheden har de oplysninger, den skal bruge for at kunne træffe en lovlig og korrekt afgørelse.
Forud for forvaltningsloven blev et nærmere bestemt generelt krav om høring af parten udviklet i navnlig ombudsmandspraksis på grundlag af god forvaltningsskik. Denne praksis blev lovfæstet med forvaltningslovens § 19.
Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19 om partshøring har til formål at sikre, at den, der er part i en sag, får lejlighed til at gøre sig bekendt med og kommentere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger, inden sagen afgøres. I de tilfælde, hvor parten ikke ved, at en sag behandles af myndigheden, er formålet desuden at gøre parten bekendt med sagens eksistens, inden myndigheden træffer afgørelse.
Partens mulighed for at kontrollere myndighedens beslutningsgrundlag er desuden af betydning for tilliden til den offentlige forvaltning og er en nødvendig og vigtig del af myndighedens pligt til at oplyse sagen (af officialprincippet), idet høring af parten er med til at sikre, at forvaltningens afgørelser træffes på et korrekt faktisk grundlag.
Forvaltningslovens § 19, stk. 1, fastlægger, hvornår en myndighed er forpligtet til at foretage partshøring. Forvaltningsloven er imidlertid gennemført som en minimumslov og er ikke til hinder for, at der gennemføres partshøring i videre omfang.
Bestemmelsen i § 19, stk. 1, suppleres i bestemte kategorier af sager af ulovbestemte regler om partshøring. I sager om afskedigelse på grund af samarbejdsvanskeligheder eller uegnethed gælder eksempelvis en ulovbestemt udvidet partshøringspligt (en pligt til i disse sager at høre over ikke blot en sags faktiske grundlag, men også de vurderingsmæssige elementer – dvs. grundlaget for den påtænkte afgørelse). Også i sager, hvor forvaltningen afgør en tvist mellem flere private parter, gælder en særlig udvidet partshøringspligt.
Som eksempel herpå kan bl.a. henvises til FOB 2011 20-7. Sagen vedrørte afskedigelse af en ansat i fleksjob, hvor ombudsmanden kritiserede, at den pågældende ikke som led i partshøringen fik kendskab til de kriterier, der dannede grundlag for, at hun blev indstillet til afskedigelse.
Desuden indeholder forvaltningslovens § 21 en bestemmelse, hvorefter en part på eget initiativ som udgangspunkt kan forlange, at afgørelsen af en sag udsættes, indtil parten har afgivet en udtalelse til sagen.
Se f.eks. Ugeskrift for Retsvæsen U 1999.1337 H, hvor landsretten fandt afskedigelsen af en sygeplejerske fra en kommune ugyldig bl.a. som følge af både manglende partshøring i henhold til forvaltningslovens § 19 og ”den en offentlig myndighed i øvrigt påhvilende pligt til høring af en ansat” samt manglende imødekommelse af partens ret til at udtale sig efter forvaltningslovens § 21. Højesteret tiltrådte disse præmisser.
Der findes derudover også andre procedureregler i lovgivningen, hvor parten sikres adgang til at udtale sig, inden der træffes afgørelse. Bl.a. kan nævnes kapitel 4 i tjenestemandsloven om tjenstligt forhør samt §§ 19 og 20 i skatteforvaltningsloven.
3 Hvornår er der pligt til at partshøre?
En myndigheds pligt til at partshøre efter forvaltningsloven gælder kun:
I sager, hvor myndigheden skal træffe en afgørelse i forvaltningslovens forstand.
I forhold til den, der er part i sagen; det vil sige den, der har en væsentlig og individuel interesse i sagen.
I forhold til afgørelsens hovedspørgsmål, det vil sige udfaldet af sagen. Beslutninger om sagens proces skal der som udgangspunkt ikke partshøres over.
Naboen skulle høres i en byggesag
Partsbegrebet i forhold til partshøring har bl.a. været omdrejningspunktet i en række byggesager, f.eks. i denne sag:
En grundejer søgte kommunen om tilladelse til at bygge et hotel i to etager. Grunden var udlagt til hotelformål, og kommunen vurderede, at byggeriet kunne gennemføres uden dispensation, idet det ansøgte lå inden for rammerne af byggelovgivningen.
Lige bag det planlagte hotel lå en feriebolig, der med det nye byggeri ville få ødelagt sin udsigt og blive udsat for betydelige indbliksgener.
Ombudsmanden udtalte, at ejeren af ferieboligen var part i sagen – idet han blev væsentligt og individuelt berørt af byggeriet – og at kommunen skulle have partshørt ferieboligejeren.
FOB 07.437
Overblik #14 om partshøring af naboer i byggesager
Retten til at blive hørt efter forvaltningslovens § 19, stk. 1, tilkommer kun den, der er part i en sag – dvs. den, der har en væsentlig og individuel interesse i sagen.
Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, gælder kun i afgørelsessager, og myndighederne er alene forpligtet til at foretage partshøring over sagens egentlige hovedspørgsmål (dvs. fastsættelsen af, hvad der er eller skal være ret i et konkret tilfælde). Rent processuelle beslutninger om sagens behandling eller oplysning – f.eks. om at tage en sag under behandling, oversende den til en anden myndighed eller foretage partshøring – er ikke omfattet af bestemmelsen, medmindre beslutningen særskilt kan påklages (f.eks. aktindsigt) eller har en selvstændig karakter og virkning (f.eks. opsættende virkning eller i visse tilfælde inhabilitet).
Det bemærkes, at iagttagelse af officialprincippet i visse sager vil indebære, at myndigheden foretager høring af parten. En sådan sagsoplysende høring har imidlertid en anden karakter end en partshøring.
Overflytning af en elev til en anden skole var en afgørelsessag, hvorfor eleven og hans værge skulle have været partshørt
En skole besluttede at overflytte en elev til en anden skole. Skolen foretog ikke partshøring i sagen.
Skolens beslutning om at flytte eleven blev truffet efter bekendtgørelsen om god orden i folkeskolen.
Ombudsmanden udtalte, at skolens beslutning var en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Det betød, at skolen skulle have partshørt eleven og hans værge, inden afgørelsen blev truffet.
Sagen viser betydningen af, at man som myndighed er opmærksom på, om en beslutning er en afgørelse i forvaltningslovens forstand og dermed omfattet af pligten til at partshøre.
Artikel i FOB 2015: Når skolen skal klare paragrafferne
4 Hvilke oplysninger kræver partshøring?
Det er ikke alle oplysninger mv., som en myndighed efter forvaltningslovens § 19, stk. 1, har pligt til at partshøre over. Følgende fire betingelser skal være opfyldt, før pligten til at partshøre indtræder:
Oplysningerne eller vurderingerne er af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen.
Der er eksempelvis pligt til at partshøre, selv om parten kender en bestemt oplysning, hvis parten ikke ved, at oplysningen vil blive brugt i forbindelse med en konkret sag.
Pligt til partshøring om oplysninger, selv om parten måske kender oplysningerne
En kommune afviste et ønske fra en skoleelev og hans mor om, at han kunne gå på en specialskole i en anden kommune.
Kommunen lagde, da den traf afgørelse, vægt på, at den ønskede skole var et dyrere tilbud end kommunens egen, lignende skole.
Kommunen oplyste under sagen, at den havde undladt at partshøre, bl.a. fordi morens partsrepræsentant vidste, at den ønskede specialskole var et dyrere tilbud.
Oplysningerne om den konkrete skoletakst var faktiske oplysninger af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Derfor mente ombudsmanden, at kommunen burde have partshørt partsrepræsentanten over de indhentede oplysninger om skoletaksten.
FOB 2015-17
Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder som nævnt fire betingelser, som skal være opfyldt, før forpligtelsen til at partshøre indtræder.
4.1. Parten er ikke bekendt med oplysningerne
Den første betingelse er, at parten ikke er bekendt med, at bestemte oplysninger eller vurderinger indgår i sagen. Denne betingelse kan være opfyldt, selv om sagen er rejst af parten selv. Det gælder bl.a., hvis oplysningerne mv. er indhentet uden partens medvirken, eller hvis oplysningerne er udarbejdet af myndigheden selv – eksempelvis ud fra oplysninger i et register eller på grundlag af oplysninger, som myndigheden har i forvejen.
Betingelsen er opfyldt, selv om parten kender oplysningerne, men blot ikke ved, at de vil blive brugt i forbindelse med den konkrete sag.
Pligt til partshøring over oplysninger, parten selv har givet
Eksempelvis hvis et barn skal anbringes uden for hjemmet, og socialforvaltningen modtager nogle oplysninger til brug for sagen fra skoleforvaltningen.
Forældrene skal partshøres over disse oplysninger, selv om det drejer sig om oplysninger, som forældrene selv tidligere har givet til skoleforvaltningen.
Man kan ikke gå ud fra, at forældrene ved, at oplysningerne er videregivet til socialforvaltningen og nu er relevante i en ny sammenhæng.
Pligt til partshøring over oplysninger, parten ved indhentes
Et andet eksempel kunne være i en sag om arbejdsskadeforsikring, hvor Arbejdsskadestyrelsen har bedt et hospital om nogle oplysninger.
Selv om parten har givet samtykke til, at oplysningerne indhentes, skal Arbejdsskadestyrelsen som udgangspunkt parthøre over oplysningerne.
Man kan ikke gå ud fra, at parten kender de indhentede oplysninger i detaljer.
I almindelighed antages der at bestå en vis formodning for, at parten ikke har kendskab til, at en oplysning indgår i afgørelsesgrundlaget for en bestemt sag, medmindre parten selv har givet oplysningen til brug for behandlingen af sagen, eller det i øvrigt klart fremgår, at oplysningen indgår i afgørelsesgrundlaget.
Den ovenfor omtalte ombudsmandssag FOB 2015-17 er et eksempel på, hvornår en part kan antages at være bekendt med, at oplysninger mv. indgår i en sag. Ombudsmanden mente her, at kommunen burde have partshørt partsrepræsentanten over de indhentede oplysninger, idet der var tale om faktiske oplysninger af væsentlig betydning for sagens afgørelse.
Hvis en sag er rejst på forvaltningens initiativ, vil parten ofte være uvidende om sagens eksistens og allerede derfor også om de oplysninger, der indgår som grundlag for den påtænkte afgørelse.
Det samme gælder i sager med flere parter, hvor sagen er rejst af den ene part, uden at den anden part er bekendt med sagen. I sager med flere parter vil oplysninger, herunder høringssvar, der indsendes af den ene part eller vedrører den ene parts forhold, typisk ikke være den eller de øvrige parter bekendt. Oplysningerne vil derfor være omfattet af partshøringspligt.
4.2. Oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger
Efter den anden betingelse, hvorefter der skal være tale om oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, er det afgørende, om oplysningerne er af en sådan karakter, at de bidrager til at supplere sagens bevismæssige grundlag eller i øvrigt tilvejebringes for at skabe klarhed om sagens faktiske omstændigheder. Pligten til at partshøre vil derfor efter omstændighederne også omfatte oplysninger, der indeholder en subjektivt præget stillingtagen, for så vidt vurderingen er af betydning for den administrative bevisoptagelse (f.eks. en sagkyndig, videnskabelig eller teknisk vurdering). Udtalelser eller vurderinger fra en myndigheds eget personale er ikke omfattet af partshøringspligten.
Der er ikke partshøringspligt med hensyn til oplysninger om en sags retlige omstændigheder. Der vil altså ikke være pligt til at høre parten over myndighedens abstrakte fortolkning af en regel, den konkrete subsumption – det vil sige myndighedens konkrete anvendelse af reglen på sagens faktum – eller de juridiske konsekvenser, som myndigheden drager af retsanvendelsen. Heller ikke abstrakte udtalelser fra andre myndigheder om sagens juridiske spørgsmål eller oplysninger om administrativ praksis af betydning for sagen er omfattet af partshøringspligten. Tilsvarende vil der ikke være pligt til at høre over en ændret indstilling til en sag hos myndigheden.
Ændring af indstilling angik ikke faktiske omstændigheder
Et af de nu nedlagte amter skulle tage stilling til, om der kunne gives dispensation til at bibeholde en tennisbane, som var anlagt på et areal med beskyttelsesstatus efter naturbeskyttelsesloven. Der var i sagen ikke foretaget partshøring over en ændret indstilling fra amtets sagsbehandlende administration til det besluttende udvalg i amtet.
Højesteret tilkendegav i sagen, at ændringen ikke angik faktiske omstændigheder (og ikke kunne sidestilles med ændrede faktiske omstændigheder) som angivet i forvaltningslovens § 19, og at den var uden betydning for afgørelsens retsgrundlag. Højesteret fandt ikke, at amtet ved at undlade at høre appellanterne om den ændrede indstilling havde tilsidesat nogen forvaltningsretlig høringspligt eller god forvaltningsskik.
Sagen er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2006.3302 H.
4.3. Oplysningerne er til ugunst for parten
Den tredje betingelse er, at oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for parten set i forhold til afgørelsens udfald. Denne betingelse vil ofte afhænge af det underliggende retsgrundlag. Hvis det ikke er muligt at afgøre, om en oplysning er til ugunst for parten, vil der altid være pligt til at foretage partshøring (f.eks. i forhold til ansøgning om en økonomisk ydelse, hvor størrelsen af ydelsen fastsættes ud fra partens forhold).
Der kan også være pligt til at partshøre i tilfælde, hvor parten kan have fordel af at supplere det faktiske grundlag for en sag.
Ansøger kunne have fordel af at supplere sagkyndig erklæring
I en sag om tilladelse til udførsel af et maleri var der ikke foretaget partshøring over en sagkyndig erklæring. Kulturværdiudvalget havde fundet, at erklæringen støttede ansøgerens sag.
Ombudsmanden udtalte, at der burde have været partshørt, idet ansøgeren eventuelt havde fordel af at supplere den sagkyndige erklæring over for udvalget.
FOB 00.240
Knyttes der vilkår til en afgørelse, og skyldes vilkårene faktiske oplysninger, som myndigheden uden partens vidende er i besiddelse af, skal der foretages partshøring, inden afgørelsen træffes. Der skal ikke foretages partshøring, hvis myndigheden uafhængigt af det konkrete sagsgrundlag knytter nogle generelle vilkår til en afgørelse – f.eks. fordi det følger af lovgivningen i øvrigt.
4.4. Oplysningerne skal være af væsentlig betydning for sagens afgørelse
Den fjerde betingelse er, at oplysningerne eller vurderingerne skal være af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Denne betingelse vil – ligesom den tredje betingelse – bero på det retsgrundlag, der skal anvendes. Betingelsen er bl.a. udtryk for en erkendelse af, at partshøring efter omstændighederne vil kunne medføre en forlængelse af sagsbehandlingstiden, hvilket vil kunne blive følt som en ulempe af parten selv. Betingelsen om ”væsentlig betydning” begrænser derfor partshøring til at omfatte tilfælde, hvor der er grund til at antage, at parten vil være interesseret i at blive hørt, og hvor en medvirken fra partens side må antages at kunne forbedre myndighedens beslutningsgrundlag.
4.5. Undtagelser fra pligten til partshøring
I forvaltningslovens § 19, stk. 2, er der fastsat visse undtagelser fra myndighedernes pligt til at partshøre. Bestemmelsen i stk. 2 har et relativt begrænset anvendelsesområde.
Bl.a. kan det nævnes, at betingelsen i stk. 2, nr. 1, om, at det er ”ubetænkeligt at træffe afgørelse”, alene sigter til oplysninger, som er fremskaffet eller registreret på en særlig betryggende måde (såkaldte autentiske oplysninger). Dette vil som udgangspunkt omfatte oplysninger om f.eks. civilstand, nationalitet og fødselsdato og lignende oplysninger.
Desuden kan nævnes bestemmelsen i stk. 2, nr. 4, hvorefter partshøring undlades, når de oplysninger, der medfører høringspligt, er undtaget fra partens ret til aktindsigt. Reglerne om partshøring medfører således ikke nogen udvidelse af de retlige grænser for partens ret til aktindsigt.
Partshøring kunne undlades ved påbud begrundet i centralt registrerede oplysninger om manglende syn af bil
Et påbud om, at en bil skulle synes eller afmeldes, blev meddelt uden forudgående partshøring af bilens ejer.
Henset til at påbuddet blev meddelt som opfølgning på to foregående breve, at ejeren selvsagt vidste, at bilen fortsat ikke var synet, at påbuddet var begrundet i faktuelle forhold, som var centralt registreret, og at reguleringen og den løbende kontrol med syn af køretøjer måtte anses for alment kendt, fandt Østre Landsret det ubetænkeligt, at påbuddet var meddelt uden forudgående partshøring, jf. forvaltningslovens § 19, stk. 2, nr. 1.
Sagen er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2016.2061 Ø.
I de tilfælde, hvor forudgående partshøring kan undlades efter bestemmelserne i stk. 2, indebærer forvaltningslovens regler om begrundelsespligt, at der, hvis afgørelsen meddeles skriftligt, samtidig skal gives en skriftlig begrundelse for afgørelsen, der bl.a. indeholder en kort redegørelse for de oplysninger om sagens faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, som er tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
5 Hvordan gennemfører man en partshøring?
Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren, og det er heller ikke fastsat, hvornår partshøring skal foretages. Det afhænger af omstændighederne i den konkrete sag.
Det afgørende er, at partshøringen giver parten mulighed for at kommentere, rette og supplere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger. Det er formålet med partshøringspligten.
Partshøring skal ske på et fyldestgørende grundlag
En skole havde overflyttet en elev til en anden skole. Kommunen anførte i sagen, at der havde været et møde mellem skolen, eleven og dennes værge, hvor skolen gennemgik hændelsesforløbet, og lederen havde gjort opmærksom på, at konsekvensen af elevens adfærd kunne blive, at eleven skulle overflyttes til en anden skole. Skolelederen havde på mødet henvist til bekendtgørelsen om fremme af god orden i folkeskolen.
Ombudsmanden udtalte, at skolen ikke på denne måde foretog en partshøring, der var i fuld overensstemmelse med forvaltningsloven, og pegede på, at der efter mødet indtraf en hændelse, som muligvis involverede eleven, ligesom skolen i tiden mellem mødet og afgørelsen oplyste sagen yderligere. Disse oplysninger måtte antages – i hvert fald i et vist omfang – at være indgået i skolens samlede vurdering af behovet for at overflytte eleven til en anden skole. Mødet kunne på denne baggrund ikke tillægges selvstændig betydning i spørgsmålet om partshøring.
En skriftlig redegørelse, som blev sendt til elevens værge, opfyldte heller ikke kravene til partshøring, da det hverken fremgik af redegørelsen, at der var tale om en partshøring, eller at værgen havde mulighed for at komme med eventuelle bemærkninger til redegørelsen inden en nærmere fastsat frist.
5.1. Formen ved partshøring
Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren. Det afgørende er, at høringsformen respekterer formålet med partshøringspligten – dvs., at parten får mulighed for at kommentere, korrigere og supplere sagens faktuelle grundlag og eksterne faglige vurderinger.
En partshøring kan gennemføres både skriftligt og mundtligt.
Mundtlig partshøring kan ske af tidsmæssige grunde
En myndighed havde ikke foretaget partshøring i forbindelse med en afgørelse om ikke at godkende (akkreditere) en journalist forud for et sydkoreansk statsbesøg i maj 2011.
Ombudsmanden udtalte bl.a., at såfremt det af tidsmæssige grunde ikke vil være muligt at foretage skriftlig partshøring, må partshøringen gennemføres mundtligt. I sådanne tilfælde vil myndigheden efter offentlighedslovens § 6 (nu § 13) om notatpligt skulle notere partens svar, i det omfang der fremkommer nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder.
FOB 2013-20
Høringen kan ske i form af en fremsendelse af sagens dokumenter eller ved, at myndigheden udarbejder en – korrekt og dækkende – sagsfremstilling af de oplysninger, der er undergivet partshøringspligt. Den kan også gennemføres som udarbejdelse af en foreløbig afgørelse (en agterskrivelse), hvori de relevante oplysninger er gengivet og vurderet af myndigheden. Det er vigtigt, at myndigheden er opmærksom på, om det står tilstrækkelig klart, hvad borgeren skal forholde sig til. Desuden er det et krav, at det klart fremgår, at der er tale om en høring, og at parten har mulighed for at komme med en udtalelse.
Et eksempel på de krav, der i praksis stilles til høringsgrundlaget i forbindelse med partshøring, er sagen FOB 2015-19, som er omtalt ovenfor.
Partshøringsbrevet skal vedlægges relevante dokumenter mv.
En kommune traf afgørelse om, at en privat fællesvej skulle sættes i stand. Afgørelsen blev bl.a. truffet på baggrund af redegørelser indhentet fra et rådgivende ingeniørfirma. Kommunen havde inden afgørelsen i henhold til privatvejloven informeret de berørte lodsejere og sat en frist til at komme med indsigelser, men havde ikke medsendt grundlaget for den påtænkte beslutning – herunder redegørelserne fra ingeniørfirmaet. En lodsejer klagede over afgørelsen til Trafikministeriet. Ministeriet stadfæstede afgørelsen og mente ikke, at der var grundlag for at kritisere kommunens sagsbehandling. Ombudsmanden fandt ikke, at bestemmelsen i privatvejloven kunne antages at fortrænge forvaltningslovens § 19, stk. 1. Efter ombudsmandens opfattelse var de berørte lodsejere parter i forhold til kommunens afgørelse om istandsættelse af vejen. Ombudsmanden mente derfor, at kommunen burde have partshørt lodsejerne over oplysningerne i redegørelserne fra ingeniørfirmaet. Ombudsmanden henstillede på den baggrund, at sagen blev genoptaget.
FOB 99.457
I mere komplicerede sager vil det, for at partshøringen skal opfylde sit formål, kunne være nødvendigt at forelægge oplysningerne skriftligt ved at fremsende kopi af de relevante dokumenter, eventuelt med angivelse af et høringstema, ligesom myndigheden efter omstændighederne i omfangsrige eller komplicerede sager som grundlag for partshøringen bør udarbejde en sagsfremstilling med referat af sagens faktiske omstændigheder.
Grundlaget for en afgørelse skulle forelægges skriftligt
En kommune havde modtaget en anonym henvendelse om, at en kvinde, som modtog en række sociale ydelser som ”reelt enlig”, levede i et ægteskabslignende forhold. Kvinden blev af kommunen indkaldt til et møde ”om de sociale ydelser, du modtager og har ansøgt om”. Under mødet blev kvinden gjort bekendt med den anonyme henvendelse og bedt om at redegøre for sine personlige og økonomiske forhold. Efter at have indhentet yderligere oplysninger indkaldte kommunen kvinden til et nyt møde, som blev kaldt ”partshøring”. Efter dette møde traf kommunen afgørelse om, at kvinden ikke var berettiget til en række sociale ydelser, samt at hun skulle betale ydelser, som hun allerede havde modtaget, tilbage.
Ombudsmanden udtalte i sagen bl.a., at der ikke under de to møder var sket en parthøring, som opfyldte kravene i forvaltningslovens § 19, stk. 1. Oplysningerne burde have været forelagt kvinden skriftligt, idet hun skulle forholde sig til en lang række faktiske oplysninger, som hun ikke i forvejen var bekendt med, og som hun alene fik forelagt mundtligt. Behovet for en skriftlig partshøring blev i betydelig grad understreget af den bevismæssige betydning, som det sociale klagenævn, Statsforvaltningen og kommunen tillagde udtalelserne. Da kvinden senere var blevet gjort bekendt med de faktiske oplysninger, og da hun havde mulighed for at kommentere dem over for Det Sociale Nævn, foretog ombudsmanden sig ikke yderligere vedrørende spørgsmålet om partshøring.
FOB 2012-8
Efterfølgende partshøring eller klagevejledning kan ikke gøre det ud for partshøring efter forvaltningslovens § 19, stk. 1. Se bl.a. ombudsmandens udtalelse i sagen gengivet i FOB 01.588.
5.2. Tidspunktet for partshøring
Forvaltningsloven indeholder ingen regler om, hvornår en partshøring skal iværksættes. Afgørelsen heraf beror på en konkret vurdering, herunder af den enkelte sags karakter og omfang.
Det er dog givet, at parten skal have lejlighed til at udtale sig, inden der træffes afgørelse. Det gælder både med hensyn til myndighedens interne beslutningsproces og de tilkendegivelser, myndigheden fremkommer med udadtil.
Ved afgørelsen af, på hvilket tidspunkt i sagen en partshøring skal foretages, er det på den ene side nødvendigt, at myndigheden har det fornødne overblik over sagen til at kunne tage stilling til, hvilke oplysninger parten skal høres over. På den anden side er det afgørende, at parten inddrages, før der træffes afgørelse i sagen, og dermed på et tidspunkt, hvor høringsbidraget reelt kan indgå i myndighedens sagsoplysning, herunder også, hvis udtalelsen fra parten gør det nødvendigt at foretage yderligere undersøgelser. Samtidig må det kræves, at partshøringen foregår i en vis tidsmæssig tilknytning til den afgørelse, der udløser partshøringspligten.
En løbende fremsendelse til parten af sagens akter kan ikke gøre det ud for partshøring, og det bør også i øvrigt undgås at foretage flere høringer, hvis oplysningerne lige så godt kan samles i én høringsskrivelse.
Myndigheden vil skulle afvente høringssvaret (eller udløbet af høringsfristen), inden der træffes afgørelse, og vil skulle forholde sig til de oplysninger og indsigelser, som parten måtte komme med.
5.3. Tidsfrister ved partshøring
Det følger af forvaltningslovens § 19, stk. 1, at myndigheden i forbindelse med partshøring kan fastsætte en frist for, hvornår parten skal afgive en udtalelse. Ved fastsættelse af fristen bør der gives parten rimelig tid til at sætte sig ind i oplysningerne og overveje udtalelsens form og indhold. Der bør i den forbindelse tages hensyn til omfanget af oplysningerne og til sagens eller oplysningernes karakter, herunder om parten tidligere har haft lejlighed til at udtale sig om andre dele af sagen, samt om parten vil kunne have interesse i at lade en sagkyndig vurdere sagen og medvirke ved udformningen af udtalelsen. Samtidig bør der også tages hensyn til andre private eller offentlige interesser, herunder navnlig andre parters interesse i en hurtig behandling af sagen.
Hvis parten anmoder om at få fristen forlænget, bør en sådan anmodning normalt imødekommes, medmindre det vil være væsentligt i strid med de hensyn, der lå til grund for fastsættelsen af fristen.
Det bør oplyses til parten, at myndigheden er berettiget til at træffe afgørelse uden at afvente partens svar, hvis fristen overskrides.
Eksempler på typiske fejl i forbindelse med partshøring:
Myndigheden er ikke opmærksom på reglerne om partshøring.
Myndigheden overser, at den træffer en afgørelse, eller at en borger er part i sagen, og at der derfor eventuelt er pligt til at partshøre.
Myndigheden er underlagt et stort tidspres, eller sagsområdet er under omlægning, og partshøring overses.
Myndigheden partshører ikke, fordi parten allerede kender oplysningerne (men parten ved ikke, at oplysningerne bliver brugt i sagen).
Myndigheden sender akterne i en sag til parten, men glemmer at præcisere, at der er tale om en partshøring, eller fremsender samtlige akter i en større sag til parten uden at præcisere, hvad der har betydning for afgørelsen og er til ugunst for parten.
Det er vigtigt, at myndighederne har en aktiv opmærksomhed på de forvaltningsretlige regler og løbende fokus på medarbejdernes bevidsthed og viden om reglerne. Hvis partshøring er fast indarbejdet i myndighedens sagsproces, sker der færre fejl.
Dér, hvor der sker fejl, er bl.a., hvor myndigheden – som i sagen FOB 2015-19 – ikke er bevidst om, at der er tale om en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Fejl kan tilsvarende ske i tilfælde, hvor det ikke er oplagt for myndigheden, at der skal partshøres – eksempelvis fordi man ikke er opmærksom på, at en borger er part i sagen. Eksempler herpå er sagerne FOB 99.457 og FOB 07.437, som begge er omtalt ovenfor. Desuden sker der helt generelt oftere fejl i situationer, hvor sagen eller myndigheden er underlagt et stort tidspres, eller hvor myndigheden eller et sagsområde er under omlægning. Se FOB 2015-39, som er omtalt indledningsvist, og nedenstående eksempel.
Borgerne har – uanset strukturændringer – krav på en korrekt sagsbehandling
Under en generel inspektion i en kommune i 2006 modtog ombudsmanden otte tilfældigt udvalgte sager om stop eller nedsættelse af kontanthjælp. Det viste sig, at reglerne om partshøring ikke var efterlevet i syv af sagerne, og at borgerne i tre af sagerne slet ikke havde fået besked om, at der var truffet en afgørelse.
Ombudsmanden udtalte, at sagsbehandlingsfejlene var meget kritisable. Under behandlingen af sagen beklagede kommunen fejlene. Som forklaring henviste kommunen til, at de fleste af de sager, som ombudsmanden havde gennemgået, var afgjort i en periode, hvor der skete betydelige strukturændringer inden for kommunen.
Ombudsmanden havde forståelse for kommunens forklaring, men fastholdt, at borgerne – uanset strukturændringer – må have krav på en korrekt og kvalificeret sagsbehandling.
FOB 2009 20-4
En typisk fejl er altså, at partshøring helt bliver overset. Men der er også en del eksempler på, at selve høringsgrundlaget er for upræcist eller for omfattende, og at myndigheden ikke har præciseret, hvad borgeren skal forholde sig til. Ligesom der er flere eksempler på, at myndigheden ikke har forelagt de relevante oplysninger skriftligt for parten i mere komplicerede eller omfattende sager. Som eksempel herpå kan bl.a. nævnes sagen FOB 2012-8.
Som det bl.a. fremgår af sagen FOB 2015-9, er det også vigtigt, at det klart fremgår, at der er tale om en høring af parten, og at parten har mulighed for at komme med sine bemærkninger.
Endelig kan det nævnes, at betingelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, om, at parten ikke er bekendt med, at bestemte oplysninger eller vurderinger indgår i sagen, kan give anledning til fejl i tilfælde, hvor parten kender oplysningerne, men ikke ved, at de bliver brugt i forbindelse med den konkrete sag.
7 Konsekvenserne ved manglende partshøring
Den væsentligste konsekvens af manglende partshøring er, at det kan føre til en forkert afgørelse, fordi der mangler oplysninger i sagen.
Kravet om partshøring har karakter af en garantiforskrift. Manglende partshøring vil som udgangspunkt medføre, at afgørelsen bliver ugyldig, medmindre myndigheden kan godtgøre, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning.
Under alle omstændigheder vil manglende partshøring ofte føre til klagesager. En myndighed vil i langt de fleste tilfælde bruge en del flere ressourcer på en klagesag – og en eventuel ny behandling af sagen – end på at foretage partshøring.
Udbetaling Danmark havde truffet afgørelse om, at en borger skulle tilbagebetale den samlede udbetalte boligstøtte for 2012 – uden først at partshøre borgeren.
Udbetaling Danmark havde overtaget kompetencen til at træffe afgørelse på området fra kommunerne.
Det afgørende for, om borgeren skulle tilbagebetale hele eller kun en del af boligstøtten, var, om hun i løbet af boligstøtteåret 2012 havde oplyst sin kommune om en ekstra indtægt i 2012.
Borgeren mente selv, at hun havde givet kommunen besked, som hun var forpligtet til, men den oplysning kom først frem, da ombudsmanden behandlede sagen.
Hvis borgeren ikke er inddraget i nødvendigt omfang i en myndigheds sagsoplysning, vil det ofte føre til, at borgeren klager over afgørelsen – enten til en administrativ klageinstans, en tilsynsmyndighed eller til Folketingets Ombudsmand. Borgeren kan også indbringe sagen for domstolene.
En myndighed vil i langt de fleste tilfælde bruge en del flere ressourcer på en klagesag eller en retssag end på at foretage partshøring.
Dertil kommer det afgørende, nemlig at manglende partshøring kan føre til, at en afgørelse bliver forkert, fordi grundlaget er forkert eller utilstrækkeligt.
Partshøringsregler har karakter af garantiforskrifter. En garantiforskrift er en sagsbehandlingsregel, som i almindelighed vil udgøre en garanti for, at der bliver truffet en afgørelse, som er lovlig og rigtig i sit indhold. Tilsidesættelse af garantiforskrifter kan medføre en afgørelses ugyldighed, idet overtrædelse af sådanne regler har betydning for afgørelsens indhold.
Tilsidesættelse af bestemmelser om partshøring vil som udgangspunkt medføre, at afgørelsen bliver ugyldig, medmindre myndigheden kan godtgøre, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning, idet der ikke ved høringen ville være kommet nye oplysninger frem af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Påvisningen af, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning, kan ske dels ved, at myndigheden dokumenterer, at afgørelsen indholdsmæssigt er lovlig og rigtig, dels ved, at myndigheden sandsynliggør, at fejlen ikke har påvirket forløbet. Det anførte gælder i hvert fald med hensyn til bebyrdende afgørelser.
Eksempler på retspraksis om konkrete vurderinger af, om manglende partshøring indebærer, at afgørelsen er ugyldig
Som eksempel kan nævnes sagen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2008.1359 V. I sagen havde en kommune truffet afgørelse om opsætning af nogle reklametavler på hver ca. otte m2 på et offentligt vejareal i et industrikvarter. Tre af tavlerne blev opstillet ud for en ejendom, hvor der var møbelforretning. Kommunen havde ikke som led i afgørelsen partshørt ejeren eller lejeren af ejendommen. Landsretten fandt, at kommunens afgørelse var ugyldig, idet kommunen havde haft pligt til at gennemføre parthøring, før den traf afgørelse, og idet kommunen ikke havde godtgjort, at parthøringen ville have været uden betydning.
Omvendt fandt Højesteret i en sag gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2008.422 1H, at en beslutning om granskning af tre fonde ikke var ugyldig, selv om der var mangler ved partshøringen i sagen (oplysninger om sagens faktiske omstændigheder, som var væsentlige for overvejelserne om at iværksætte granskningen, var ikke angivet). Højesteret begrundede sin afgørelse med, at korrekt gennemført høring ikke ville have ført til, at myndigheden havde undladt at træffe beslutningen eller havde begrænset granskningstemaet.
Se også Højesterets dom i sagen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2012.605 H. Sagen vedrørte indførelse af standsningsforbud i en gågade. Højesteret fandt i sagen ikke, at manglende partshøring kunne føre til, at afgørelsen om standsningsforbud var ugyldig, idet det fandtes at være tilstrækkeligt godtgjort, at der ikke ved parthøring ville være fremkommet noget, som kunne føre til en anden afgørelse.
Hvis en myndighed bliver opmærksom på, at der forud for en truffet afgørelse burde have været foretaget partshøring, skal myndigheden tage stilling til konsekvenserne af manglende partshøring. Myndigheden vil i den forbindelse eventuelt kunne rette op på sagsbehandlingsfejlen ved at genoptage behandlingen af sagen – og vil også have pligt til det, hvis den manglende partshøring har haft betydning for afgørelsens indhold.
Såfremt en afgørelse, der er ugyldig som følge af partshøringsfejl, er indbragt for en klageinstans, vil klageinstansen i mange tilfælde ophæve afgørelsen og hjemvise sagen til fornyet behandling hos den myndighed, som har truffet den oprindelige afgørelse. Hvis en sådan sag bliver behandlet af Folketingets Ombudsmand, vil ombudsmanden kunne henstille, at myndigheden tager sagen op til fornyet behandling. Det betyder i alle tilfælde, at myndigheden skal behandle sagen igen og træffe en ny afgørelse.
I FOB 2015-39, som er nævnt indledningsvis, ophævede Ankestyrelsen sin afgørelse om tilbagebetaling og hjemviste sagen til Udbetaling Danmark, med henblik på at de nye oplysninger, som var kommet frem under ombudsmandens behandling af sagen, indgik i Udbetaling Danmarks fornyede behandling af sagen. Da Ankestyrelsen havde hjemvist sagen til Udbetaling Danmark, foretog ombudsmanden sig ikke mere i sagen.
Se også FOB 99.457, som er omtalt ovenfor.
Hvis en sag drejer sig om ind- eller udbetaling af løbende ydelser e.l., vil afgørelsens ugyldighed også kunne betyde, at myndigheden skal efterbetale eller tilbagebetale de ydelser, som er forfaldne til betaling efter, at myndigheden traf (den ugyldige) afgørelse. Det gælder uafhængigt af, om myndigheden – efter en ny behandling af sagen – træffer en afgørelse med samme resultat som efter den første afgørelse.
Har parten lidt et økonomisk tab, vil der desuden kunne være grundlag for at pålægge myndigheden et erstatningsansvar, hvis myndigheden har begået en ansvarspådragende fejl, hvis der er den fornødne årsagssammenhæng mellem tabet og fejlen, og hvis tabet er adækvat.
8 Sådan kan en partshøring forløbe
Overordnet set indgår partshøring i en sag på følgende måde:
Sagen indledes – enten på baggrund af en henvendelse fra en borger eller på myndighedens eget initiativ (f.eks. som led i kontrol- eller tilsynsvirksomhed).
Myndigheden undersøger sagen og indsamler de oplysninger, den skal bruge for at kunne træffe afgørelse.
Når myndigheden har indsamlet de nødvendige oplysninger, overvejer myndigheden, om borgeren og eventuelle andre parter i sagen skal partshøres.
Hvis der efter betingelserne i forvaltningsloven er pligt til at partshøre, sender myndigheden et partshøringsbrev med de relevante sagsakter til den eller de borgere, der skal høres. Der fastsættes en rimelig frist for parten til at afgive en udtalelse, f.eks. 14 dage.
I det omfang det er relevant, hører myndigheden eventuelle andre parter over de indkomne partshøringssvar.
Myndigheden vurderer, om der er grund til yderligere undersøgelser på baggrund af partshøringen.
Hvis myndigheden iværksætter yderligere undersøgelser, skal myndigheden overveje, om der er behov for at partshøre igen.
Ved en eventuel supplerende partshøring sørger myndigheden for, at det fremgår af partshøringsbrevet og de vedlagte akter eller oplysninger, hvorfor myndigheden partshører igen, og hvilke oplysninger der giver myndigheden grundlag for at partshøre på ny.
Myndigheden vurderer, om der er grund til yderligere undersøgelser på baggrund af partshøringen og gentager eventuelt trin 7 og 8.
Myndigheden sikrer sig, at den har indsamlet de oplysninger, der er nødvendige for at have et tilstrækkeligt og fyldestgørende grundlag for at træffe afgørelse.
Myndigheden afslutter sin behandling af sagen og træffer afgørelse i forhold til den eller de berørte borgere.
Partshøring er en vigtig del af myndighedens sagsoplysning med henblik på at sikre, at der på det bedst mulige beslutningsgrundlag træffes lovlige og rigtige afgørelser. Hvis partshøring er fast indarbejdet i myndighedens sagsproces, sker der færre fejl.
Der skal være tale om en afgørelsessag. Se afsnit 2.
Partshøring gælder kun for parterne i en sag (har en væsentlig, individuel interesse i sagen). Se afsnit 2.
Gå de fire betingelser i forvaltningslovens § 19, stk. 1, igennem:
Parten ved ikke, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger eller vurderinger. Se afsnit 3.
Der er tale om oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger. Se afsnit 3.
Oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for parten. Se afsnit 3.
Oplysningerne eller vurderingerne er af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Se afsnit 3.
Der gælder ingen formkrav til gennemførelsen af en partshøring, og høringen kan derfor i praksis indpasses på mange måder som led i myndighedens oplysning af en sag. Høringen skal dog gennemføres på et korrekt og dækkende grundlag og i mere komplicerede sager ofte skriftligt og med angivelse af et høringstema. Det skal fremgå, at der er tale om en høring. En løbende fremsendelse af sagens akter kan ikke gøre det ud for partshøring. Se afsnit 4.1.
Partshøringen skal gennemføres, inden der træffes afgørelse. Efterfølgende partshøring eller klagevejledning kan ikke erstatte partshøring. Se afsnit 4.2.
I forhold til det nærmere tidspunkt for partshøringen er det på den ene side nødvendigt, at myndigheden har det fornødne overblik over sagen til at kunne vurdere, hvilke oplysninger parten skal høres over, mens det på den anden side er afgørende, at parten inddrages på et tidspunkt, hvor høringsbidraget reelt kan indgå i myndighedens sagsoplysning. Se afsnit 4.2.
Ved fastsættelse af tidsfrister skal parten gives rimelig tid til at sætte sig ind i oplysningerne og fremkomme med en udtalelse. Se afsnit 4.3.
En myndighed skal forholde sig til konsekvenserne af manglende partshøring og kan eventuelt rette op på manglen ved at genoptage sagen. Se afsnit 6.
Dette overblik bygger på forvaltningsloven med tilhørende forarbejder og administrative forskrifter, relevant retspraksis og ombudsmandspraksis samt den generelle forvaltningsretlige litteratur, herunder navnlig Niels Fenger, Forvaltningsloven med kommentarer (2013), s. 491 ff., Jon Andersen mfl., Forvaltningsret, 2. udgave (2002), s. 511 ff. og s. 857 ff., Karsten Revsbech mfl., Forvaltningsret – Almindelige emner, 6. udgave (2016), s. 447 ff. og s. 592 ff., Karsten Revsbech mfl., Forvaltningsret – Sagsbehandling, 7. udgave (2014), s. 341 ff., og Sten Bønsing, Almindelig Forvaltningsret, 3. udgave (2013), s. 177 ff.
Forvaltningslovens § 19, stk. 1
”§ 19. Kan en part ikke antages at være bekendt med, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, må der ikke træffes afgørelse, før myndigheden har gjort parten bekendt med oplysningerne eller vurderingerne og givet denne lejlighed til at fremkomme med en udtalelse. Det gælder dog kun, hvis oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for den pågældende part og er af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Myndigheden kan fastsætte en frist for afgivelsen af den nævnte udtalelse.
Stk. 3. Vedkommende minister kan efter forhandling med justitsministeren fastsætte regler om, at nærmere angivne sagsområder, hvor bestemmelserne i stk. 2, nr. 1 eller 5, i almindelighed vil finde anvendelse, ikke skal være omfattet af bestemmelsen i stk. 1.”


text:
Advokaten 7 - Ny lov lukker faglig voldgift ind i varmen
Den hundrede år gamle model til løsning af tvister – den faglige voldgift – bliver med den ny arbejdsretslov ophøjet til en ret. Flaskehalse ved domstolene sætter skub i brugen af den nye voldgiftsret.
Af Steven Turkington-Hansen, advokatfuldmægtig, Lett Advokatfirma
Indtil den ny arbejdsretslov trådte i kraft regulerede arbejdsretsloven kun Arbejdsrettens virke. Den nye lov har et kapitel 2, der omhandler de faglige voldgiftsretter. Dette er et revolutionerende skridt, da instituttet faglig voldgift har eksisteret i over 100 år, men aldrig før har været lovreguleret. Der ligger forskellige bevæggrunde bag lovfæstelsen af reglerne for et tvisteløsningsforum, der har fungeret i så mange år.
For det første har det ifølge den betænkning, der ligger til grund for lovforslaget til den ny arbejdsretslov, været et ønske fra arbejdsmarkedets parter at give den faglige voldgift et mere domstolslignende præg. Baggrunden herfor skal findes både på det EU- og menneskeretlige plan.
I relation til EU-retten er det relevant at få lovfæstet voldgiftsprincipperne for i højere grad at leve op til kravet om at være en “ret” i relation til forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen. Det er nu udtrykkeligt fastslået i loven, at den faglige voldgift har mulighed for, og i visse tilfælde forpligtelse til, denne forelæggelse af præjudicielle spørgsmål.
I forhold til menneskerettighedsspørgsmålet er det væsentligt, at en afgørelse ved en faglig voldgiftsret ikke underkendes i henhold til kravet i menneskerettighedskonventionens art. 6 om “access to court”. Højesteret har ganske vist i U 2002/18 H statueret, at faglig voldgift er “fuldt betryggende” som tvisteløsningsforum, men spørgsmålet har endnu ikke været forelagt hverken EF-Domstolen eller Menneskerettighedsdomstolen. Med den ny arbejdsretslov tildeles de faglige voldgiftsretter netop et mere domstolslignende præg ved at have sit virke lovfæstet. Det vil efter al sandsynlighed opfylde de internationale domstoles krav til en dømmende myndighed, og dermed vil en faglig voldgiftssag opfylde kriteriet “rettergang” i menneskerettighedskonventionen.
Selve betegnelsen for en faglig voldgift er med loven blevet ændret. For at understrege at en faglig voldgift er en art særdomstol, hedder disse fremover faglige voldgiftsretter.
Snitflade til domstole
Da betænkningen bag den ny arbejdsretslov blev udformet, var det i skyggen af højesteretsdommen U 2007/1659 H, der uvægerligt må have haft indflydelse på betænkningsudvalgets overvejelser. Dommen fastslog, at en faglig voldgift var kompetent til at anvende en lønmodtagers præceptivt lovbestemte rettigheder ved afgørelsen af en potentiel sag. Dvs. at en faglig voldgift kan anvende de tvingende regler, som parterne ikke kan tilsidesætte selv ved en aftale under behandlingen af en sag. Nærmere bestemt afviste Højesteret at hjemvise en afskedigelsessag til realitetsbehandling ved byretten i Aalborg, da tvisten var omfattet af en voldgiftsklausul, og derfor rettelig skulle have været behandlet i det fagretlige system. Det processuelle spørgsmål var udskilt til selvstændig behandling, men hovedsagen omhandlede konkret anvendelse af den i funktionærloven § 2b hjemlede afskedigelsesbeskyttelse.
Højesteret sondrer i sine præmisser skarpt mellem fortolkning og konkret anvendelse af de præceptive bestemmelser, så der fandt ingen nyskabelser sted i relation til de faglige voldgiftsretters materielle kompetence. Grænsen går fortsat ved konkret anvendelse af den præceptive lovgivning. Fortolkning heraf hører fortsat ikke ind under kompetencen hos de faglige voldgiftsretter, men derimod i det civile domstolssystem. Denne afgrænsning bærer præg af, at man stadig har en vis mistro til de faglige voldgiftsretters status og en tøven i forhold til de inappellable voldgiftafgørelsers endelighed. En vigtig indvending herimod er, at det oftest er højesteretsdommere, der er formænd for de faglige voldgiftsretter. Persongalleriet ved en faglig voldgiftsret er derfor, ubestrideligt, særdeles kompetent. Det er min vurdering, at denne mistro hen ad vejen vil forsvinde i takt med, at flaskehalsene i det civile domstolssystem bliver mere og mere problematiske, og at der fra politisk side kommer yderligere fokus på de faglige voldgiftsretters store potentiale.
Skærpede krav til sager
Højesteret beskæftiger sig i dommen kun lidt med spørgsmålet om, hvorvidt voldgiftsklausulen kunne anses som værende tilstrækkeligt klarificeret til at regulere forholdet omkring forumvalg for organisationsmedlemmers lovbaserede rettigheder. Et område der i væsentlig grad er ømfindtligt for både medlemmerne og disses organisationer. Højesterets manglende behandling af emnet har medført en del kritik. Den ny arbejdsretslov medfører to eksempler på nyskabelser inden for området, der synes afstedkommet eller inspireret af dommen og den efterfølgende kritik.
For det første kan det nævnes, at den ny arbejdsretslov indeholder en bestemmelse, hvorefter sager om eksistensen og fortolkningen af voldgiftsklausuler er henlagt til Arbejdsretten uden mulighed for prøvelse af spørgsmålet ved faglig voldgift eller de civile domstole. Betænkningens begrundelse herfor er, at sådanne sager udgør et så centralt og væsentligt arbejdsretsligt problem, at de bør løses efter ensartede retningslinier. En begrundelse der ikke forekommer helt retvisende, da Højesteret har konstateret, at behandling ved faglig voldgift er “fuldt betryggende”. Hertil kommer, at hvert overenskomstområde er særegent og har egne forudsætninger og kutymer, som kræver speciel hensyntagen. Ensretning er heller ikke i denne sammenhæng nødvendigvis en positiv ting. Havde bestemmelsen om Arbejdsrettens enekompetence været gældende på tidspunktet for den i 2007-dommen omhandlede tvist, havde det civile domstolssystem hermed været inkompetent i relation til det processuelle spørgsmål.
En anden nyskabelse ved arbejdsretsloven er det såkaldte klarhedskrav, der nu stilles til aftaler, der henlægger sager om organisationsmedlemmers lovbaserede krav til faglig voldgift. Klarhedskravet er en gyldighedsbetingelse for voldgiftsklausulen. Klarhedskravet kendes allerede fra den almindelige voldgiftslov, men reguleringen af faglig voldgift er udtrykkeligt undtaget herfra.
Kravet går nærmere bestemt ud på, at det skal fremgå klart, at den pågældende sag er omfattet af voldgiftsklausulen, og det skal ligeledes være klart, at både Arbejdsretten og de civile domstole er inkompetente i det pågældende spørgsmål. Der kan ikke blive tale om dobbeltkompetence i tvivlstilfælde; enten gælder voldgiftsklausulen med sikkerhed, eller den bortfalder på grund af klarhedskravet. Da den førnævnte voldgiftsklausul var udformet standardmæssigt uden henvisning til medlemmernes lovbaserede krav, havde den ikke opfyldt de nye krav, og den materielle tvist skulle derfor have været behandlet ved de civile domstole.
Kravet om klarhed i voldgiftsaftaler synes at være en meget holdbar løsning i forhold til at stadfæste voldgiftsretternes kompetence og til at styrke brugernes tillid til instituttet.
Kodificeringsbestræbelser på usikkert grundlag
Afgrænsningen mellem de fagretlige organer og de civile domstole drages som udgangspunkt mellem afgørelse af lovtvister i det almindelige domstolssystem og afgørelser af overenskomsttvister i de fagretlige organer. Det har dog længe været accepteret i praksis, at også de fagretlige organer kan behandle lovtvister i en vis udstrækning. Denne praksis kodificeres med den ny arbejdsretslov.
Loven indeholder flere bestemmelser, hvor det slås fast, at faglig voldgift kan behandle sager, hvori der indgår lovgivningsaspekter. Arbejdsretslovudvalget har i betænkningen gjort meget ud af at pointere, at bestemmelserne omkring voldgiftsretternes kompetence i forhold til lovgivningstvister ikke er blevet ændret ved lovfæstelsen. Arbejdsretsloven nævner intet om, hvor de fagretlige organers kompetence skal drages i relation til lovgivningstvister. Det faktum, at betænkningen bag den nye lov pointerer, at der kun er tale om en kodificering af gældende ret, bevirker, at man må rette sig mod eksisterende teori og praksis for at klarlægge de fagretlige organers faktiske processuelle afgørelseskompetence.
Også her kommer førnævnte højesteretsdom ind i billedet. Højesteret fastslår nemlig tydeligt i dommen, at den faglige voldgift har kompetence til både at anvende samt fortolke organisationsmedlemmernes lovbaserede krav, men at denne kompetence ikke rækker til fortolkning af præceptive lovrettigheder, kun konkret anvendelse heraf. Den kollektivarbejdsretlige litteratur er i vid udstrækning, endnu, enig heri.
Det kan undre, at betænkningsudvalget ikke har ønsket at komme med et bud på, hvor kompetenceafgrænsningen præcist skal drages på området for medlemmernes individuelle lovkrav. Det kan jo hænge sammen med, at udvalget enten ikke var sikkert på, hvor grænsen skal trækkes, eller at det ikke ønskede at låse et retsområde i bevægelse fast. Hvorom alting er, skal kompetenceafgrænsningen i forhold til lovgivningstvister og de faglige voldgiftsretter stadig drages ved konkret anvendelse af præceptive lovbestemmelser. Fortolkning af præceptivt lovbaserede rettigheder kan det enkelte organisationsmedlem fortsat altid kræve forelagt de civile domstole.
Sammenfattende kan det konkluderes, at udvalgets bestræbelser på at omdanne faglig voldgift til faglig voldgiftsret er lykkedes. Der synes ikke at være omstændigheder, der taler imod, at de internationale myndigheder, som de faglige voldgiftsretter kan komme til at interagere med, vil acceptere voldgiftsretterne som domstole på lige fod med eksempelvis Arbejdsretten. Ligeledes kan det ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt kun bifaldes, at ulovbestemte tvisteløsningsprincipper lovfæstes, både med henvisning til Menneskerettighedskonventionen samt almindelige retsprincipper om adgang til love og regler og mulighed for kendskab til ens retsstilling.
Det bliver interessant i fremtiden at følge udviklingen i de faglige voldgiftsretters processuelle afgørelseskompetence, der synes at være alt andet end statisk. Specielt tror jeg, at de lange ventetider i det civile domstolssystem vil påvirke kompetencen i udvidende retning. Heri ser jeg ingen problemer, kun muligheder.
En ny arbejdsretslov så fra 1. marts dagens lys. Formålet var generelt at modernisere den måde, det fagretlige system fungerede på. Navnlig skulle reglerne om de faglige voldgiftsretter stadfæstes i en lov for at leve op til kravene i den europæiske menneskerettighedskonvention. Arbejdet med den ny lov er sket med udgangspunkt i en skitse fra Dansk Arbejdsgiverforening (DA) og LO.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Arbejdsgiver skal ikke oplyse medarbejderen om jobklausuler, som ikke er direkte begrænsende for en medarbejder - Moalem Weitemeyer Bendtsen
Arbejdsgiver skal ikke oplyse medarbejderen om jobklausuler, som ikke er direkte begrænsende for en medarbejder
Dato 15 dec. 2011
Højesteret afsagde den 6. oktober 2011 dom i sagen om, hvorvidt en medarbejder (”Medarbejderen”) var berettiget til godtgørelsen efter Ansættelsesbevisloven, idet Medarbejderen havde gjort gældende, at hans fremtidige ansættelsesmuligheder var begrænset på baggrund af en jobklausul, som var indeholdt i en aftale indgået mellem Medarbejderens arbejdsgiver (”Selskabet”) og en anden virksomhed.
Selskabet gjorde gældende, at Medarbejderen ikke var omfattet af nogen jobklausul.
Såfremt Højesteret fandt, at Medarbejderen var omfattet af jobklausulen, gjorde Selskabet gældende, at Ansættelsesbevisloven ikke fandt anvendelse på retsforhold mellem Selskabet og Medarbejderen, idet aftalen var indgået mellem Selskabet og tredjemand og alene indirekte havde betydning for Medarbejderen.
Endvidere var der, efter Selskabets opfattelse, ingen forhold i aftalen, som konkret havde været begrænsende for Medarbejderen.
Medarbejderen var ansat i Selskabet og blev i løbet af sin ansættelse opmærksom på, at Selskabet havde indgået jobklausuler med 400 centrale ledere på verdensplan, som indebar, at de ledende medarbejdere efter deres fratræden ikke måtte tage initiativ til at få tidligere kollegaer ansat.
På baggrund af tidligere erfaringer med ikke at kunne få job på grund af jobklausuler indgået mellem tidligere arbejdsgivere og andre virksomheder, mente Medarbejderen, at de af Selskabet indgåede aftaler, begrænsede Medarbejderens fremtidige ansættelsesmuligheder.
I den forbindelse gjorde Medarbejderen gældende, at der var tale om et væsentligt forhold i hans ansættelsesforhold, som burde indgå i hans ansættelseskontrakt og søgte derfor om godtgørelse på kr. 75.000.
Det følger af § 2 i lov nr. 460 af 17. juni 2008 om arbejdsgivers brug af jobklausuler (”Jobklausulloven”), at loven finder anvendelse på jobklausuler, hvorved forstås (i) aftaler, som en arbejdsgiver indgår med andre virksomheder med henblik på at hindre eller begrænse en lønmodtagers muligheder for at opnå ansættelse i en anden virksomhed, og (ii) aftaler, som en arbejdsgiver indgår med en medarbejder med henblik på at hindre eller begrænse andre lønmodtageres muligheder for at opnå ansættelse i en anden virksomhed.
Endvidere fremgår det af Jobklausullovens § 3, at en arbejdsgiver kan gøre en jobklausul gældende i forhold til en lønmodtager, hvis arbejdsgiveren har indgået en skriftlig aftale herom med lønmodtageren. Aftalen skal indeholde oplysninger om, hvorledes lønmodtagerens jobmuligheder konkret begrænses af jobklausulen, og om lønmodtagerens ret til kompensation.
Det følger af § 2, stk. 1, i lovbekendtgørelse nr. 240 af 17. marts 2010 om arbejdsgiverens pligt til at underrette lønmodtageren om vilkårene for ansættelsesforholdet (”Ansættelsesbevisloven”), at arbejdsgiveren er forpligtet til at underrette lønmodtageren om væsentlige vilkår for ansættelsesforholdet.
Overtrædelse af Ansættelsesbevislovens § 2, stk. 1, medfører, at arbejdsgiveren skal betale godtgørelse svarende til op til 12 ugers løn, dog 20 uger i særligt grove tilfælde, jf. Ansættelsesbevislovens § 6, stk. 1.
Højesteret udtalte, at det var ubestridt, at Medarbejderen ikke var omfattet af jobklausulen i den omtalte aftale indgået mellem Selskabet og tredjemand.
Idet Medarbejderen ikke var omfattet af nogle jobklausuler indgået mellem Selskabet og anden virksomhed, var Selskabet således ikke været forpligtet til at oplyse Medarbejderen om disse jobklausuler.
Selvom Højesteret nåede frem til, at Medarbejderen ikke var omfattet af jobklausulen, fandt Højesteret anledning til at præcisere, at en arbejdsgiver som udgangspunkt ikke er forpligtet til at oplyse en medarbejder om indirekte ansættelsesbegrænsninger, som udspringer af arbejdsgiverens retsforhold til tredjemand i medfør af Ansættelsesbevisloven. Sådanne forhold er således ikke omfattet af ansættelsesbevislovens § 2, som omhandler arbejdsgiverens pligt til at oplyse medarbejderen om væsentlige forhold i ansættelsen.
Endvidere præciserede Højesteret, at Ansættelsesbevisloven skal fortolkes i lyset af indholdet af det bagvedliggende EU-direktiv, og særligt artikel 2 (Rådets direktiv af 14. oktober 1991, 91/533/EØF).
Indledningsvis bemærkes, at Højesterets afgørelse ikke påvirker arbejdsgivers muligheder for at indgå jobklausuler efter Jobklausullovens bestemmelser herom.
Af Højesterets afgørelse kan dog udledes, at en arbejdsgiver som udgangspunkt ikke overtræder Ansættelsesbevisloven, hvis arbejdsgiveren indgår jobklausuler med tredjemand og ikke oplyser de relevante medarbejdere herom.
En medarbejder vil derfor som udgangspunkt ikke kunne tilkendes en godtgørelse efter Ansættelsesbevislovens § 6, stk. 1, under henvisning til, at der mellem arbejdsgiveren og tredjemand er indgået en hemmelig jobklausul.
Det er bemærkelsesværdigt, at Højesteret udtaler sig om spørgsmålet om, hvorvidt arbejdsgiveren er forpligtet til at oplyse om aftaler med tredjemand efter Ansættelsesbevisloven, selvom besvarelse heraf ikke var nødvendigt for at afgøre den konkrete sag.
En endelig afklaring af, hvorvidt en medarbejder vil kunne tilkendes godtgørelse for manglende oplysning af en jobklausul i sit ansættelsesbevis, må dog anvendte en forelæggelse for EU-domstolen.
Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om dommen eller ansættelsesret i øvrigt, er du velkommen til at kontakte advokat Thomas Weitemeyer (twe@mwblaw.dk) eller advokatfuldmægtig Pinar Gökcen (pgo@mwblaw.dk).


text:
Ny vigtig dom om gennemgribende forbedrede lejemål | Viden og events | DLA Piper Global Law Firm
Ny vigtig dom om gennemgribende forbedrede lejemål
12 APR 2016 Af:
Højesteret har den 8. april 2016 afsagt en principiel dom om, hvornår et lejemål anses som værende gennemgribende forbedret.
Hovedspørgsmålet i sagen var, om lejen skulle fastsættes efter reglerne om en omkostningsbestemt leje eller efter reglerne om det lejedes værdi.
Udlejer havde opgjort de samlede udgifter til forbedringer i lejemålet til 463.204,10 kr. Lejer havde bestridt den beløbsmæssige opgørelse, da lejer mente, at en del af disse udgifter ikke var forbedringsudgifter i lejelovens forstand. Lejer havde desuden gjort gældende, at forbedringerne ikke væsentligt havde forøget det lejedes værdi.
Til brug for sagens behandling i Ankenævnet for Huslejenævnene i Københavns Kommune havde udlejer udarbejdet en redegørelse for de udførte arbejder. På baggrund af redegørelsen og en besigtigelse af lejemålet havde ankenævnet vurderet, at udgifterne til forbedring af lejemålet udgjorde 338.545 kr.
Flertallet i Huslejenævnet, Ankenævnet, Byretten og Landsretten kom alle frem til, at udgifterne til forbedring oversteg beløbsgrænsen i boligreguleringslovens § 5, stk. 2, men at forbedringerne ikke væsentligt havde forøget det lejedes værdi. Lejen skulle derfor fastsættes som en omkostningsbestemt leje med et forbedringstillæg. Lejen blev som følge heraf nedsat til cirka halvdelen af den aftalte leje.
Lejen i lejemål beliggende i regulerede kommuner i ejendomme med 7 eller flere lejemål skal som udgangspunkt fastsættes som en beregnet, omkostningsbestemt leje. Hvis udlejer har gennemgribende forbedret lejemålet, kan lejen dog fastsættes efter reglerne om det lejedes værdi, der typisk indebærer et højere loft for, hvilken leje parterne kan aftale.
Loven fastsætter, at et lejemål er ”gennemgribende forbedret”, hvis:
Forbedringsudgiften overstiger 1.600 kr. pr. m2 eller et samlet beløb på 183.000 kr. (beløbene er i 2000-niveau og reguleres årligt).
Forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi.
En enig Højesteret omgjorde afgørelsen fra de tidligere instanser og slog fast, at lejemålet var gennemgribende moderniseret, således at lejen kunne fastsættes efter reglerne om det lejedes værdi.
Højesteret lægger ankenævnets vurdering af forbedringernes størrelse til grund, og Højesteret kommer derfor – ligesom ved de tidligere instanser – frem til, at lejemålet er forbedret for ca. 338.000 kr.
Højesteret udtaler, at bestemmelsens formål er at sikre, at de private udlejere også fremover vil være interesseret i at forbedre deres ejendomme. På baggrund af bestemmelsens formål og lovens forarbejder udtaler Højesteret, at:
”der ikke skal stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder, der anerkendes som forbedringer af lejemålet, overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen.”
Da forbedringsarbejderne vedrørte væsentlige dele af lejelejligheden, fandt Højesteret, at forbedringerne væsentligt forøgede det lejedes værdi.
Lejere gør ofte gældende, at en forbedring – eksempelvis udskiftningen af et køkken – ikke har medført nogen øget brugsværdi for lejer, eller at brugsværdien er lavere end forbedringsudgiften. Det må antages, at udlejer nu lettere vil kunne løfte sin bevisbyrde for, at en faktisk afholdt udgift til forbedringer i lejemålet også har medført en forøgelse af det lejedes værdi. Det skyldes Højesterets generelle udtalelse om, at der "ikke skal stilles strenge krav", når beløbsgrænserne er opfyldt.
Mindretallet i Landsretten ville opstille en egentlig formodningsregel, men Højesteret valgte i stedet den nævnte løsning med at slække på kravene til udlejers bevis.
I den juridiske litteratur er væsentlighedskriteriet ofte blevet fortolket som et krav til, at det lejedes værdi blev forøget med 10-15 % i overensstemmelse med væsentlighedskriteriet andre steder i lejelovgivningens bestemmelser om lejefastsættelse.
Ved vurderingen af om forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, anlægger Højesteret en friere vurdering. Med støtte i lovens forarbejder lægger Højesteret i stedet vægt på, om forbedringsarbejderne knytter sig til væsentlige dele af lejemålet (eksempelvis køkken og bad), eller om arbejderne knytter sig til enkelte og mindre væsentlige dele af lejemålet.
Sammenfattende er Højesterets dom udtryk for en pragmatisk tilgang til bestemmelsen, og i tråd med lovens forarbejder bidrager Højesteret til, at bestemmelsen kan give private udlejere incitament til at forbedre deres ejendomme.
Tlf.: +45 33 34 01 72

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Liste over relevante domme inden for vores juridiske kompetencer.
Vælg emneKontrakterAnsættelsesretArbejdsretKonkurrenceret / immaterialretRetssagerAdvokaterAftalerRetsplejeVaremærkeretKonkurs- og insolvensretSelskabsretKontrakter - AftalerkontrakteraftaleransættelsesretImmaterialretPatentErstatningUdbudEU-udbudFinansieringMarkedsføringslovenretssagerImmaterialeretForsikringForsikringsretKonkurrenceretRetssagKonkurrence / immaterielreterhvervsretselskabsretErhvervsretKonkurrenceret/immaterialretMarkedsføringsretAftaleretKonkurrenceret / immaterielretleasingkontrakterkonkurrenceret / immaterialeretAnsættelsessretVoldgiftsreterhgvervsretAftaleKonkursBestyrelsesarbejdeagentaftaleKonkurrence / immaterialretejeraftaleKonkrurrenceret / immaterialretKonkurslovenKontraktretFunktionærretFerieretKonkurenceretDesignretretsagerKontrakteKonkursretkonrtrakteAnsættelseretTransportretVirksomhedsoverdragelseMarkedsføringPantTransport og kommunikationUdbudsretTroels Wenzel ØstergaardKonkurenceret / immaterialretErhvervslejekontrakterOphavsretvirksomhedspantSelskabserAnsættelesregGældPatentretFerielovenLejeretErhvervslejekontraktAnsættelseskontraktværnetingbopælslandopsigelse af medarbejderforskelsbehandlingsygefraværhandicapopsigelsefratrædelsegodtgørelse120-dages-reglendelvis sygemeldingfunktionærlovforkortet varsel"faktisk fravær"deltidssygemeldingafskedigelsetillidsmandferiefridagekompensationikke-afholdte feriefridagekonkursreguleringErhvervslejerethandelsagenthandelsagentaftalerekonstruktionpersonlig gældkonkurslovskifteretfordringshavermisligholdelseagentgiverkonkurskarantæneforkyndelseprocesskriftkuratorudlandgroft uforsvarlig forretningsførelseforskelbehandlingtidsbegrænset stillingsygedagpengefunktionærfradrages i krav på erstatningminimalerstatningudlejers kravforældelsepassivitetudlejning af ejendomefterbetaling
Dom afsagt 15. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
Mikkelsen Media ApS havde produceret internetannoncering for Homeenter ABs chokoladeklub, hvor der skete brug af henvisninger til Restaurant Noma. Brugen var en krænkelse af Nomas rettigheder efter markedsføringsloven og varemærkeloven.
Dom afsagt 25. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Salgsagent i en flyhandel var for tiden ikke berettiget til at modtage yderligere betaling, da det endnu ikke var afklaret mellem køber og sælger, om sælger var berettiget til at beholde et depositum, der var betalt af køber
Dom afsagt 15. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Beregning af købesum for aktier i forbindelse med afståelse på grund af bortvisning fra ansættelse som adm. direktør i den pågældende koncern.
Dom afsagt 16. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
I forbindelse med salg af anparter i et selskab var aftalt, at sælgeren skulle have udbetalt løn, idet sælgeren dog i stedet kunne vælge at fremsende faktura. Det lagdes til grund, at der ikke var nogen realitet i udtrykket "løn" og anvendelsen af ansættelsesretlig terminologi som "ansat" og "fritstillet", idet der ikke var vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, men vederlag for anparterne. Idet anpartshavere i et anpartsselskab eller aktionærer i et aktieselskab heller ikke i øvrigt kan anses for at have noget "tjeneste- eller samarbejdsforhold" til deres selskaber, fandt reglen i markedsføringslovens § 19 om erhvervshemmeligheder ikke anvendelse.
Dom afsagt 3. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
Spørgsmål om, hvorvidt en ansat ejendomsmægler havde handlet illoyalt overfor sin arbejdsgiver forud for og i forbindelse med den pågældendes opsgielse af sin stilling og opstart af egen ejendomsmæglervirksomhed, herunder om der var sket uberettiget brug af arbejdsgiverens varemærke.
Dom afsagt 8. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Dom afsagt 27. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
Overdragelse af en fast ejendom i forbindelse med en udstationering til et selskab, kort forinden dette blev taget under konkursbehandling, ikke anset for omstødelig efter konkurslovens §64 og § 74.
Dom afsagt 3. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Samtidig køb og import af 5 varemærkeforfalskede armbåndsure mrk. HUBLOT fra kinesisk internetbutik skabte en stærk formodning for, at indførslen var sket med henblik på erhvervsmæssig brug, og denne formodning fandtes ikke afsvækket af de sagsøgtes forklaringer for retten. Vederlag fastsat til 500 kr. pr. ur og erstatning for udgifter til destruktion mv. ligeledes 500 kr. pr. ur. SKATs suspension af frigivelsen af urene blev stadfæstet. De sagsøgte blev pålagt at afstå urene til statskassen til destruktion og fik forbud mod at importere, sælge eller markedsføre produkter, som bærer et eller flere af HUBLOTs registrerede varemærker.
Dom afsagt 16. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgeren påstod sit krav tillagt status som sekundært massekrav. Da kravet fandtes stiftet før, fallenten var trådt i betalingsstandsning, var kravet et simpelt krav.
Dom afsagt 6. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
Funktionær kunne ikke foretage "delvis" opsigelse af sin stilling. Ikke grundlag for godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. Bortvisning uberettiget.
Sagsøgte frifundet i sag om, hvorvidt sagsøgte ved at fremstille og markedsføre reolsystemet ABC Quadrant har krænket Peter Lassens og Montana Møbler A/S' (herefter Montana) rettigheder i henhold til ophavsretsloven og markedsføringsloven til MONTANA reolen, og om ABC-Reoler som følge heraf skal betale erstatning, og vederlag til Montana og Peter Lassen samt godtgørelse til Peter Lassen.
Dom afsagt 28. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Armaturet Osier fra Damixa A/S og armaturet blanco Finess fra Andersen & Nielsen A/S var ikke en krænkelse af Vola A/S´s ophavsret til armaturet VOLA KV1.
Dom afsagt 27. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Dom afsagt 21. februar 2012 ved Højesteret
Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger
DR sendte den 21. maj 2006 i Magasinet Søndag en kritisk udsendelse om forholdene på omsorgscentret Fælledgården. I udsendelsen blev vist optagelser af blandt andet 4 beboere i meget intime situationer. Optagelserne var foretaget med skjult kamera af T2 under hendes 2 måneders ansættelse som vikarmedhjælper på Fælledgården samtidig med, at hun var ansat som journalistpraktikant hos et filmproduktionsselskab. T1 var medindehaver af det pågældende produktionsselskab. Optagelserne blev videregivet til DR med henblik på udsendelsen den 21. maj 2006.
Højesteret bemærkede, at T2 som ansat på Fælledgården var underlagt tavshedspligt med hensyn til fortrolige oplysninger, hun fik kendskab til i forbindelse med sit arbejde, herunder om beboernes helbredsforhold. T2 handlede efter forudgående aftale med og tilskyndelse fra T1, som derfor kunne straffes for medvirken til overtrædelse af straffelovens § 152 om tavshedspligt begået af T2. T1 og T2 havde videregivet filmoptagelser i ikke-sløret form til produktionsselskabet og DR, hvoraf dele i sløret form blev vist i tv. Filmoptagelserne havde indeholdt fortrolige oplysninger, herunder om de pågældende beboeres helbredsforhold.
Efter en afvejning af hensynene til de pågældende beboere på Fælledgården over for hensynet til pressens ytringsfrihed kom Højesteret frem til, at videregivelsen af de fortrolige oplysninger ikke var berettiget efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, som bestemmelsen må fortolkes i lyset af artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Straffen blev fastsat til 10 dagbøder på hver 500 kr. til hver af de tiltalte.
Dom afsagt 22. februar 2012 ved Højesteret
Ikke hjemmel til at afvise aktieoverdragelse
Arbejdernes Landsbank ønskede at overdrage sine aktier i A/S Roskilde og Omegns Fællesbageri til selskabet Basen Invest A/S. Fællesbageriet nægtede at godkende overdragelsen, idet man henviste til, at der jf. selskabets vedtægter ikke blot skulle ske en notering af overdragelsen, men at selskabets bestyrelse tillige skulle godkende aktieoverdragelsen. Bestyrelsen nægtede at godkende overdragelsen, da man ikke anså Basen Invest A/S for at være en kooperativ virksomhed, hvilket var et krav i henhold til Fællesbageriets vedtægter.
Arbejdernes Landsbank anlagde herefter sag ved domstolene med krav om, at Fællesbageriets skulle foretage notering i aktieprotokollen af overdragelsen. Fællesbageriets påstod frifindelse.
Under sagen gjorde Fællesbageriet bl.a. gældende, at bestemmelsen om notering tillige indeholdt en omsættelighedsbegrænsning, idet bestyrelsen også skulle godkende aktieoverdragelsen. En sådan godkendelse er ikke afhængig af en specifik henvisning til en vedtægtsbestemmelse, idet bestemmelsen giver bestyrelsen mulighed for at skønne over om en overdragelse er i Fællesbageriets interesse. Arbejdernes Landsbank gjorde bl.a. gældende, at vedtægtsbestemmelsen alene indeholdt hjemmel til at notere aktieoverdragelsen i de tilfælde, hvor erhververen i øvrigt opfyldte vedtægternes krav, om at denne skulle være en kooperativ virksomhed, og at dette var tilfældet for Basen Invest A/S. Dette fulgte endvidere af, at Fællesbageriet i 1985 netop havde ophævet to ordrette bestemmelser om henholdsvis samtykke og udelukkelse af aktionærer.
For Højesteret var der mellem parterne enighed om, at Basen Invest A/S opfyldte vedtægternes krav om at være en kooperativ virksomhed. Højesteret udtalte, at vedtægtens bestemmelse efter sin ordlyd angår notering af overdragelse i selskabets aktieprotokol, og at reglen var indsat i 1940 sammen med de to bestemmelser om samtykke og udelukkelse af aktionærer. Der forelå ikke nærmere oplysninger om baggrunden eller formålet med vedtægtsændringen i 1985. På denne baggrund og efter vedtægternes indhold i øvrigt var der ikke grundlag for at forstå bestemmelsen, som en bestemmelse, hvorefter bestyrelsen har en almindelig kompetence til at afvise en aktieoverdragelse, f.eks. fordi bestyrelsen finder, at den ikke stemmer overens med selskabets interesser, men bestemmelsen giver bestyrelsen adgang til at påse, at erhververen opfylder vedtægternes krav til selskabsdeltagelse. Hverken oplysninger om selskabets praksis eller kooperative grundprincipper, kunne føre til et andet resultat
Dom afsagt 21. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Vederlag og erstatning for brug af kendetegnet HARDSTYLERS i forbindelse med arrangering af rejser.
Dom afsagt 14. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Markedsføring og salg af et opvaskesæt og en sæbedispenser udgjorde ikke en krænkelse i henhold til markedsføringslovens, designforordningen eller designlovens. Europæisk registrering af opvaskesættet kendt ugyldig
Dom afsagt 24. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Hverken anvendelse af pyrethroidforbindelser til patologist behandling af fisk for skadedyrsangreb i form af fiskelus i umodne stadier eller forebyggende behandling mod fiskelus i modne stadier var patenterbar.
Dom afsagt 8. december 2009 ved Klagenævnet for Udbud
Ved udbudsbekendtgørelse nr. 2009/S 38-055690 af 23. februar 2009 udbød Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S som offentligt udbud efter direktiv 2004/18/EF om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (Udbudsdirektivet) en rammeaftale omfattende levering af printere, kopimaskiner og multifunktionsmaskiner med tilhørende services. Rammeaftalen var opdelt i 6 delaftaler, herunder delaftale 1 vedrørende miljøvenlige printere og multifunktionsmaskiner. Denne sag vedrører delaftale 1. Det fremgik af udbudsbetingelserne, at Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S ville vælge 4 - 8 leverandører inden for delaftalen.
Dom afsagt 19. januar 2009 ved Klagenævnet for Udbud
Den anvendte pointmodel var uegnet til at blive anvendt ved vurderingen af tilbuddene i relation til underkriteriet "tilbudspris".
Dom afsagt 21. april 2009 ved Klagenævnet for Udbud
En pointmodel kunne under ekstreme forudsætninger føre til uhensigtsmæssige resultater, men havde ikke gjort det i det konkrete tilfælde, hvorfor den ikke var egnet til at identificere det økonomisk mest fordelagtige tilbud.
Dom afsagt 10. juli 2008 ved
Udtalt at principperne om ligebehandling og gennemsigtighed var overtrådt ved anvendelse af en pointmodel, der bevirkede, at forskelle i tilbudspriser havde vilkårlige konsekvenser.
Dom afsagt 19. juli 2007 ved Klagenævnet for Udbud
Ikke taget stilling til principielt spørgsmål om, hvorvidt en evalueringsmodel, som kunne føre til forkerte resultater, generelt var i strid med udbudsreglerne.
Dom afsagt 6. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Særligt om rammeaftaler (art. 32) Udtalt at udbyderen skal sammenligne tilbudspriserne for hver enkelt af de udbudte ydelser på grundlag af en saglig forhåndsvurdering af den forventede mængde anskaffelse af hver ydelse, og at udbyderen herefter skal foretage en egentlig beregning af, hvilket tilbud, der har den lavest samlede tilbudspris. Udbyders vurdering af et underkriterium om pris skal således ske ved en eksakt beregning i det omfang, det er muligt, og må ikke ske ved et rent skøn.
Dom afsagt 5. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Klager klagede over, at udbyder havde overtrådt gennemsigtighedsprincippet ved at undlade i udbudsbetingelserne at angive, hvorledes alternative tilbud ville blive sammenlignet med ordinære tilbud. Ikke taget til følge, da klagenævnet fandt, at dette var angivet i udbudsbetingelserne. Det skal med andre ord fremgå.
Dom afsagt 13. marts 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Om bevisbyrde: udtalt at udbyder ikke havde godtgjort, at tilbudsvurderingen var saglig
Dom afsagt 16. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgte, der blev anset for at være kontraherende fragtfører, ansås at have udvist grov uagtsomhed ved gennemførelsen af en transport til Rusland, der fandtes at være omfattet af CMR-loven. Sagsøgte blev pålagt at betale erstatning for erstatningstransport og følgeskader
Dom afsagt 2. marts 2005 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at udbyderen havde vurderet tilbud på en måde, der var uigennemskuelig for tilbudsgiverne, at den anvendte beregningsmodel førte til, at selv meget store forskelle i tilbudspriserne blev opvejet af ret små forskelle med hensyn til øvrige underkriterier, og at tilbudsgiverne ikke med rimelighed kunne forudse, at tilbuddene ville blive vurderet efter en beregningsmodel med disse egenskaber.
Dom afsagt 30. november 2004 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at der manglede gennemsigtighed om, hvilke objektive grundlag, der ville blive anvendt ved tildelingen efter laveste pris, og at indklagede intet havde fastsat herom i udbudsbetingelserne, men blot efterfølgende ved evaluering af tilbuddene havde truffet beslutning om at tillægge 5% til den samlede tilbudssum i tilbuddene fra tilbudsgivere, som enkeltvis var lavestbydende vedrørende fagentrepriser.
Dom afsagt 13. maj 2004 ved Klagenævnet for Udbud
Inddragelse af fx driftsøkonomiske forhold i vurdering af pris. Udtalt at et kriterium som tidlig færdiggørelse kan tages i betragtning, hvis det økonomisk mest fordelagtige tilbud er valgt som tildelingskriterium forudsat at det pågældende kriterium indgår som underkriterium hertil.
Dom afsagt 27. februar 2002 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at underkriteriet delpriser var ulovligt, idet tilbuddenes angivelse af delpriser alene var en beskrivelse af, hvorledes den samlede tilbudssum fremkom
Dom afsagt 14. september 1998 ved Klagenævnet for Udbud
Dom afsagt 14. december 2000 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at klagenævnet ikke havde tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at den valgte tilbudsgiver ikke havde afgivet det økonomisk mest fordelagtige tilbud, men fastslog, at den anvendte evalueringsmodel indebar uigennemsigtighed i bedømmelsen og indebar risiko for forskelsbehandling af de bydende.
Dom afsagt 27. juni 2000 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at evalueringsmodel ikke forekommer realistisk, allerede fordi den under visse forudsætninger kan føre til absurde resultater. Klagenævnet ej taget yderligere stiling, idet der annulleres af andre årsager.
Kendelse af 23. januar 1996 ( Praktiserende Arkitekters Råd mod Glostrup Kommune.
Dom afsagt 10. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Principalen var forpligtet til at skadesløsholde det instruerende pengeinstitut, som i forhold til garanten havde været forpligtet til at honorere sin kontragaranti, der ligesom hovedgarantien var en ubetinget anfordringsgaranti.
Dom afsagt 9. januar 2009 ved Sø- og Handelsretten
Figurmærket PUCH, som siden 1940 havde været registreret for motorcykler, cykler og visse dele og tilbehør hertil, havde i Danmark aldrig været brugt for cykler og, siden produktionen i Østrig af køretøjer på to hjul var ophørt i 1987 og restlageret solgt, heller ikke for knallerter. Små forhandleres videresalg til brug for reparationer fra gamle lagre af reservedele med figurmærket påført kunne ikke anses som en normal markedsføringsmæssig aktivitet fra mærkeindehaverens side og udgjorde således ikke reel brug af mærket. Brugen af varemærket havde derfor været ophørt uden afbrydelser i 5 år forud for begæringen om udslettelse, og figurmærket blev ophævet. At ganske mange danskere stadig forbinder kendetegnet PUCH med knallerter, kunne under de foreliggende omstændigheder ikke medføre, at kendetegnet PUCH ansås som et vitterligt kendt udenlandsk varemærke, som var til hinder for en dansk supermarkedskædes registrering og brug af ordmærket PUCH for cykler mv.
Dom afsagt 20. januar 2020 ved Sø- og Handelsretten
Vilkår om placering og om såkaldt minimumspenetration i distributionsaftaler, som udbyder af betalingskanaler via kabelnet indgik med antenneforeninger mv., og som i realiteten pålagde disse at placere kanaludbyderens egne kanaler i den såkaldte mellem-pakke, fandtes at have til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen på markedet for engrosdistribution af betalings-kanaler via kabelnet., jf. TEUF artikel 101 og konkurrencelovens § 6. Konkurrencerådet frifandtes derfor for kanaludbyderens på-stande om hel eller delvis ophævelse af Rådets af Konkurrencenævnet stadfæstede påbud om at ophæve disse vilkår.
Dom afsagt 30. december 2011 ved Sø- og Handelsretten
En plastemballageproducents udsagn på sin hjemmeside og i en brochure om de miljømæssige fordele ved plastemballage frem for metalemballage udgjorde vildledende sammenlignende reklame i strid med markedsføringsloven.
Dom afsagt 30. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Ikke godtgjort, at sagsøgeren havde været eneforhandler af sagsøgtes sodavandsprodukt i Spanien. Sagsøgtes adfærd i forbindelse med ophævelse af samarbejdet samt henvendelse til sagsøgerens sælger og kunder var ikke i strid med markedsføringsloven.
Dom afsagt 29. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Ommærkning af parallelimporteret lægemiddel var ikke objektivt nødvendig og indebar krænkelse af varemærkeindehaverens rettigheder.
Afsenderen hæftede ikke for krav på demurrage opstået som følge af modtagerens forsinkede tilbagelevering af containere.
Dom afsagt 22. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Sagen vedrører spørgsmålet, om de sagsøgte (herefter: Det Faglige Hus) har overtrådt varemærkeloven og markedsføringsloven ved i forbindelse med en kampagne for hvervning af medlemmer at have indrykket annoncer i dagbladene 24 Timer og Urban, som indeholdt sagsøger 1, Fagligt Fælles Forbund (herefter: 3F)'s logo og navn. Sagen vedrører tillige spørgsmålet, om anvendelsen af et manipuleret billede af 3F's forbundsformand, Poul Erik Skov Christensen, i samme annoncer udgør en retsstridig krænkelse
Dom afsagt 11. november 2011 ved Højesteret
Sagen drejede sig om, hvorvidt As ret til ligebehandling var blevet krænket i forbindelse med besættelsen af en stilling som frisørassistent og stedfortræder i frisørforretningen Shape Intercoiffure.
Højesteret bemærkede, at eftersom A var ansat tidsbegrænset som frisørassistent i et barselsvikariat og var fratrådt efter udløbet af den tidsbegrænsede ansættelse, skulle forholdet ikke bedømmes som en afskedigelse efter ligebehandlingslovens § 9 og § 16, stk. 4. Det forhold, at A ikke blev tilbudt fortsat ansættelse, skulle i stedet bedømmes efter ligebehandlingslovens § 2 og § 16 a.
På baggrund af bevisførelsen fandt Højesteret, at det måtte lægges til grund, at Lene Hansen havde gjort sig skyldig i en krænkelse af ligebehandlingslovens § 2, og Lene Hansen skulle derfor betale godtgørelse til A efter lovens § 14. (dissens)
Under henvisning til Højesterets dom i Ugeskrift for Retsvæsen 2008 s. 957, og idet der ikke var grundlag for at fravige udgangspunktet givet i dommen, fastsatte Højesteret godtgørelsens størrelse til 25.000 kr.
Landsretten havde fastsat en højere godtgørelse.
Forsikringsselskabet Danica Pension har fået medhold i, at et af selskabet pålagt omkostningsbidrag kunne modregnes i bonus til forsikringstagerne.
Forbrugerrådet havde som mandatar for fire forsikringstagere i Danica Pension anlagt i alt tre sager mod forsikringsselskabet. Sagerne angik, om og i givet fald i hvilket omfang Danica Pension fra år 2000 havde været berettiget til at foretage modregning af omkostningsbidrag i bonus til forsikringstagerne.
Vestre Landsret frifandt Danica Pension. Højesteret har nu stadfæstet landsrettens dom.
Der henvises til dommen for Højesterets begrundelse.
Dom afsagt 18. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Dom afsagt 15. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
En almenvelgørende fond, der ifølge fundatsen for en erhvervsdrivende fond skulle modtage provenuet ved likvidation af fonden, og som i den anledning faktisk havde modtaget et mindre beløb, kunne ikke rejse krav om erstatning mod den erhvervsdrivende fonds bestyrelsesmedlemmer og revisorer. Dissens.
Dom afsagt 8. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgte dømt til at afholde visse udgifter til besætning, gebyrer mv. i forbindelse med en ophørt samarbejdsaftale, hvor sagsøgte skulle stille fly til rådighed for sagsøgeren som operatør på det kommercielle marked.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret