text:
Artiklen er oprindeligt offentliggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 1999B.25 og gengives i samarbejde med forfatterne og med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S
DGL 2008.13: Partshøringsreglernes anvendelse i personalesager
Af Jon Andersen og Elizabeth Bøggild Nielsen, Folketingets Ombudsmand
Artiklen beskriver på baggrund af ombudsmandspraksis og domspraksis anvendelsen af forvaltningslovens § 19 og den ulovbestemte partshøringspligt i personalesager og konsekvenserne ved tilsidesættelse af partshøringspligten. Artiklen kommer i forbindelse med forvaltningslovens § 19 ind på spørgsmålet om den forhandlingsberettigedes faglige organisations partsstatus i personalesager.
1 Emneafgrænsning
Retsforholdet mellem offentlige arbejdsgivere og deres ansatte reguleres af en række regler, som systematisk er blevet henregnet til den individuelle ansættelsesret og den almindelige arbejdsret. Den offentlige arbejdsgiver er imidlertid også i sin personaleadministration bundet af de generelle forvaltningslove, af de ulovbestemte grundsætninger om forbud mod magtfordrejning, proportionalitetsgrundsætningen, lighedsgrundsætningen osv. Især partshøringsreglerne har givet anledning til tvivl.
Det er formålet med denne artikel at klargøre indholdet af såvel forvaltningslovens § 19 som den ulovbestemte partshøringspligt.
2 Partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19
Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse:
»Kan en part i en sag ikke antages at være bekendt med, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, må der ikke træffes afgørelse, før myndigheden har gjort parten bekendt med oplysningerne og givet denne lejlighed til at fremkomme med en udtalelse. Det gælder dog kun, hvis oplysningerne er til ugunst for den pågældende part og er af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Myndigheden kan fastsætte en frist for afgivelsen af den nævnte udtalelse.«
Indledningsvis bemærkes, at det er en betingelse for anvendelsen af forvaltningslovens § 19 i personalesager, at der er tale om en sag i »den offentlige forvaltning«, jf. forvaltningslovens § 1, stk. 1, og at der er tale om en sag, hvori »der er eller vil blive truffet afgørelse« af en forvaltningsmyndighed, jf. § 2, stk. 1.
Det er almindeligt antaget, at forvaltningsloven finder anvendelse i sager om ansættelse og afskedigelse af både tjenestemænd og overenskomstansatte og i sager i øvrigt, hvor myndigheden kan siges at træffe afgørelse i forhold til den ansatte.[1] Opfattelsen er endvidere lagt til grund i såvel ombudsmandspraksis, administrativ praksis som retspraksis.
Ansættelsesbeslutninger er blevet betragtet som afgørelser i FOB 89.100, FOB 1991.173, FOB 1993.178 og ØLD af 24. juni 1998 (13. afdeling nr. B-2022-96).
Afskedigelsessager er blevet anset for omfattet af forvaltningsloven i FOB 1990.355, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1992.85, FOB 1992.219, Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91), FOB 1993.72, FOB 1993.137, FOB 1994.436, FOB 1995.316, FOB 1995.335, UfR 1996.1462 H, UfR 1997.223 Ø, FOB 1997.333, ØLD 6. januar 1998 (5. afd. a.s. nr. B-2422-96), ØLD 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) og to ØLD af 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og 19. afd. nr. B-3020-95).
Irettesættelser og advarsler er blevet anset for afgørelser i følgende sager: FOB 1993.144, FOB 1993.173 og FOB 1995.381.
Beslutning om bortvisning er blevet anset for en afgørelse i ØLD af 19. juni 1998 (1. afd. nr. B-0557-97). Dommen er anket til Højesteret.
Meddelelse af disciplinære sanktioner i henhold til tjenestemandslovgivningen er omfattet af afgørelsesbegrebet, jf. FOB 1994.169, FOB 1994.365 og FOB 1994.383.
Tildeling af lokalløn til en ansat, der ikke var medlem af den forhandlingsberettigede organisation, jf. Ombudsmandens j.nr. 1995-2517-802, er blevet anset for en afgørelse ligesom en række andre personalebeslutninger.
2.1 Parter i personalesager
Forvaltningslovens beføjelser tilkommer i almindelighed »den, der er part«, jf. forvaltningslovens § 8, stk. 1, § 9, stk. 1, § 10, stk. 1, § 11, stk. 1, § 19, stk. 1, § 21, stk. 1, § 22 og § 25, stk. 1. Ifølge lovens forarbejder er personer, der har en væsentlig individuel interesse i sagens udfald, parter, jf. Folketingstidende 1985/86, till. A, sp. 133.
Den ansatte må naturligvis betragtes som part i forhold til afgørelser, der træffes i forbindelse med ansættelsesforholdet. I sager om besættelse af stillinger i det offentlige må samtlige ansøgere til stillingen betragtes som parter.
Kravet om, at interessen skal være individuel, indebærer, at forhandlingsberettigede faglige organisationer som udgangspunkt ikke kan anses for parter i sager om de enkelte ansattes personaleforhold – heller ikke sager vedrørende organisationens medlemmer.
I en artikel i UfR 1998 B 123 har advokat Morten Ulrich og advokat Elsebeth Aaes-Jørgensen gjort gældende, at en forhandlingsberettiget organisation må anerkendes som part i medlemmernes afskedigelsessager. Synspunktet er tidligere anført af Bent Unmack Larsen i UfR 1992 B 334.
Opfattelsen bygger på, at den forhandlingsberettigede organisation har eneret til at forhandle en række generelle ansættelsesvilkår og har »arbejdsretlig enekompetence til at afgøre, om en afskedigelse skal underkastes en retlig efterprøvelse« (UfR 1998 B 129, 1. spalte). Forfatterne anfører, at der ikke er tale om »en generel partsstatus for organisationer«. Den foreligger kun »i det omfang, en ansat på grund af de kollektive arbejdsretlige regler ikke kan råde over de retlige instrumenter, der normalt er en part til del efter de forvaltningsretlige regler, og disse retlige instrumenter overlades til de forhandlingsberettigede organisationer«.
Taget i betragtning at der ikke i noget tilfælde ved kollektive retlige regler er frataget en ansat - der mener at være behandlet i strid med forvaltningsloven eller de generelle forvaltningsretlige grundsætninger - adgang til at indbringe dette spørgsmål for domstolene med henblik på at opnå ugyldighed eller erstatning, er det vanskeligt at se grundlaget for forfatternes »enerets«- argument.
Anerkendelsen af en selvstændig partsstatus for organisationerne ville indebære, at den offentlige arbejdsgiver var forpligtet til i de enkelte personalesager at partshøre den pågældende organisation (forvaltningslovens § 19), give organisationen en begrundelse (§ 22), give klagevejledning til organisationen (§ 25) og at tillægge organisationen partsaktindsigt (kapitel 4) osv. Det følger endvidere af synspunktet, at samtlige afgørelser skulle meddeles til organisationen, og at retsvirkningerne af afgørelserne først indtræder på dette tidspunkt.
Ved udøvelsen af partsbeføjelserne måtte organisationerne være berettiget til at varetage organisationsinteresserne. Ofte, men ikke altid, vil organisationens interesser falde sammen med den ansattes interesser. Navnlig i afskedigelsessager, hvor den ansatte har været i konflikt med andre medlemmer af organisationen, er det indlysende, at der ikke er sammenfaldende interesser, se bl.a. FOB 1993.68 (s. 71). Dette er naturligvis heller ikke tilfældet, hvis den ansatte ikke er medlem af organisationen. Men også i andre tilfælde kan der være interesseforskelle; medlemmet er jo personligt berørt af sagen og kan derfor ønske sig, at sagen bliver ført til tops, mens organisationen ofte vil foretrække en forligsmæssig løsning. Eller omvendt: den ansatte vil gerne have sagen hurtigt på afstand, mens organisationen ønsker at føre den som en principiel sag.
Hvis organisationen tillægges egentlig partsstatus, risikerer den ansatte, at organisationen benytter partsbeføjelser til (for så vidt med rette) at varetage andre interesser end medlemmets egne. Et sådant indgreb i den ansattes interesser må kræve et meget sikkert retsgrundlag. Det kan ikke være tilstrækkeligt i denne henseende, at organisationen er forhandlingsberettiget og søgsmålskompetent i forhold til det fagretlige system.
Et andet spørgsmål er, om organisationen uden videre kan betragtes som fuldmægtig i forhold til medlemmernes personalesager blot som følge af medlemskabet. I givet fald måtte organisationen være undergivet instruktion fra parten om, hvorledes sagen skal føres, ligesom parten måtte antages at kunne tilbagekalde fuldmagten. Følgen af en sådan retlig konstruktion er derfor ikke så vidtgående som antagelsen af, at organisationen har status som selvstændig part. På den anden side er det ganske vidtgående at betragte indmeldelse i en organisation som en stiltiende bemyndigelse til organisationen til at optræde på medlemmets vegne i alle fremtidige konkrete personalesager. Hertil kommer, at hensynet til den enkelte ansatte heller ikke taler for denne opfattelse. Den ansatte kan jo bede organisationen om at repræsentere sig i de sager, hvor det skønnes nødvendigt, jf. § 8 i forvaltningsloven. I øvrigt ville anerkendelsen af, at organisationen er fuldmægtig, næppe heller være i organisationens interesse. I så fald er organisationen ikke alene berettiget til, men også i en vis udstrækning forpligtet til at varetage samtlige medlemmers interesser i samtlige konkrete personalesager, organisationen bliver bekendt med, uanset om medlemmet har bedt om hjælp eller ej.
Sammenfattende må det konkluderes at den ansatte selv er part i forhold til personalebeslutninger. En forhandlingsberettiget fagforening er hverken selvstændig part i de konkrete personalesager eller automatisk fuldmægtig for medlemmerne i sådanne sager. Kun hvis den ansatte bemyndiger fagforeningen til at repræsentere sig, har foreningen partsbeføjelse. Beføjelsen skal i så fald udøves i overensstemmelse med partens instrukser herom, ligesom foreningen, dersom den accepterer opdraget, er forpligtet til generelt at varetage medlemmets interesser i sagen.
Ombudsmanden har i flere sager, bl.a. FOB 1993.173 og FOB 1995.316, lagt til grund, at organisationerne ikke har partsstatus efter forvaltningsloven i konkrete sager. Østre Landsret lagde i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) til grund, at høring af den faglige organisation forud for en bortvisning af en ansat ikke kunne træde i stedet for en høring af den ansatte selv.
Justitsministeriet har i et notat af november 1995 (j.nr. 1995-760- 0125) antaget, at en faglig organisation i almindelighed ikke kan anses for part i medlemmernes sager, hvis der hermed tænkes på sager af ikke fagretlig karakter. I litteraturen er den almindelige opfattelse, at en faglig organisation ikke har egentlig partsstatus i henhold til de forvaltningsretlige regler, jf. Jens Vikner, UfR 1992 B 281 og UfR 1992 B 479 og Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 160, Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 49, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udgave s. 30, Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36, og Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 46.
2.2 Indholdet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19
§ 19 har betydning ved alle typer af afgørelsessager. Ifølge § 19, stk. 2, nr. 4, skal parten dog ikke partshøres med hensyn til oplysninger, hvori der ikke er partsaktindsigt. Denne begrænsning får særlig betydning for ansættelsesafgørelser, idet den, der har ansøgt om ansættelse og forfremmelse i det offentliges tjeneste, kun kan forlange at blive gjort bekendt med de dokumenter mv., der vedrører den pågældendes egne forhold, jf. forvaltningslovens § 10, stk. 2. Partshøring begrænses derfor i ansættelsessager til at angå oplysninger om den enkelte ansøgers forhold og således ikke oplysninger om medansøgeres forhold.
I praksis omfatter partshøringspligten i disse sager derfor navnlig oplysninger af negativ karakter om den enkelte ansøger, som den ansættende myndighed modtager udefra. Det vil ofte dreje sig om referencer fra andre arbejdsgivere, oplysninger fra det centrale kriminalregister, oplysninger og/eller indsigelser fra andre forvaltningsmyndigheder, lægeerklæringer, indstillinger og udtalelser f.eks. fra ansættelsesudvalg eller konsulentfirmaer. Derudover er der partshøringspligt med hensyn til sådanne faktuelle oplysninger, den ansættende myndighed i forvejen måtte ligge inde med om ansøgeren, f.eks. i forbindelse med tidligere ansættelse eller ansøgninger eller i forbindelse med andre sager, ansøgeren som almindelig borger måtte have eller have haft med den pågældende myndighed.
I sag j.nr. 1987-1193-000 gav ombudsmanden udtryk for, at det havde været rigtigst, at Socialforskningsinstituttet i forbindelse med besættelsen af to forskningslederstillinger havde partshørt om nogle negative oplysninger om ansøgerens forskningsindsats gennem de seneste år.
I FOB 1991.173 afslog Statens Bilinspektion A's ansøgning om at blive godkendt som taksameterkontrollant med den begrundelse, at A's status som både hyrevognmand, automekaniker og i givet fald taksameterkontrollant ville medføre risiko for interessesammenfald, der ville kunne svække kontrolordningens kvalitet. A klagede til Trafikministeriet, og ministeriet indhentede en udtalelse fra Statens Bilinspektion om klagen. Inspektionen uddybede heri begrundelsen for afslaget. Ombudsmanden fandt, at ministeriet burde have sendt høringssvaret til partshøring hos A.
Tilsvarende kritiserede ombudsmanden i FOB 1993.178, at Kulturministeriet ikke, forinden det traf afgørelse om ikke at besætte to ledige musikprofessorater på Det Kongelige Danske Musikkonservatorium, partshørte en ansøger til stillingerne om en udtalelse fra et bedømmelsesudvalg. I udtalelsen blev ansøgeren erklæret ikke-kvalificeret til stillingerne.
I FOB 1996.105 gav ombudsmanden udtryk for, at anonyme medarbejderbidrag i forbindelse med resultatvurdering af ledere ikke kan indgå i konkrete personalesager over for ledere. Såfremt myndighederne ønsker at inddrage udtalelser og oplysninger fra sådanne undersøgelser i konkrete personalesager, må det sikres, at samtlige oplysninger af betydning for sagen inddrages, bl.a. med henblik på at myndighederne kan sikre, at partshøring sker i overensstemmelse med bl.a. § 19 i forvaltningsloven.
I ØLD af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96) fandt landsretten, at tre kommuners beslutning om ikke at ansætte A som skorstensfejermester var en afgørelse, og at forvaltningslovens § 19, stk. 1, derfor gjaldt. A gjorde gældende, at ud over de regnskabsmæssige oplysninger, han selv havde sendt til ansættelsesudvalget, byggede afgørelsen på en række negative oplysninger fra Skorstensfejernes Forbund i Danmark om A. De oplysninger, der stammede fra skorstensfejerforbundet, var efter rettens mening undergivet partshøringspligt, for så vidt de var blevet tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
I en vis udstrækning kan der dog også opstå partshøringsproblemer i forbindelse med andre typer afgørelser f.eks. om lokalløn. Partshøring omfatter i så fald oplysninger i interne indstillinger, der taler imod tildeling af lokalløn, eller udefra kommende indstillinger, f.eks. fra en fagforening, om, at pågældende ikke bør have lokalløn.
Partshøringspligten omfatter i så fald såvel oplysningerne om at foretage besparelser som oplysninger vedrørende den enkelte medarbejders uddannelsesmæssige forhold, arbejdsevner, arbejdets omfang, for så vidt disse oplysninger er blevet tillagt væsentlig betydning for udvælgelsen af den pågældende, jf. FOB 1990.339 (s. 378), FOB 1995.316 og FOB 1997.333, utrykt dom fra Retten i Skanderborg af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) og UfR 1996.1462 H.
En særlig rolle spiller partshøringspligten i forhold til afskedigelsesafgørelser og afgørelser af disciplinær karakter. I de sager, hvor afskedigelsen skyldes den ansattes forhold, såsom sager om disciplinære foranstaltninger, afskedigelse på grund af sygdom, uegnethed og samarbejdsvanskeligheder, omfatter partshøringspligten utvivlsomt de oplysninger vedrørende den ansattes forhold, som man vil lægge vægt på. Det gælder oplysninger modtaget udefra som f.eks. lægeerklæringer, konsulentrapporter, klager fra borgere, oplysninger fra andre myndigheder. Imidlertid omfatter pligten også oplysninger, der er indsamlet og registreret af arbejdsgiveren selv i form af notater om episoder, møder, klager fra kolleger osv.
I ombudsmandens egen driftsundersøgelse af 130 sager om afskedigelse fra DSB og P&T (FOB 1990.339) udtalte ombudsmanden, at partshøringspligten også omfattede andre myndigheders bedømmelser af faktum. Herefter burde der have været foretaget partshøring over forhørslederens indstilling i de sager, hvor der havde været afholdt tjenstligt forhør. Forhørslederens indstilling indeholder en selvstændig vurdering af forhold, der bliver afdækket under forhøret, og kan desuden indeholde en indstilling om sanktionsvalget.
I FOB 1993.72 om afskedigelse af en ansat i Direktoratet for Arbejdstilsynet på grund af samarbejdsvanskeligheder udtalte ombudsmanden, at der burde være foretaget partshøring efter forvaltningslovens § 19 vedrørende kredschefens indstilling til Direktoratet for Arbejdstilsynet om, at vedkommende skulle fratræde sin stilling. I indstillingen oplyste kredschefen om, hvordan den ansatte efter sigende skulle have spredt nogle rygter om nogle intime forhold mellem ansatte i kredsen. Disse oplysninger var væsentlige i forhold til beslutningen om afskedigelsen. Endvidere skulle vedkommende have været partshørt om en henvendelse fra en tidligere medarbejder i kredsen til personalekontoret, som ligeledes indeholdt oplysninger svarende til kredschefens indstilling.
I en sag om Nationalmuseets meddelelse af disciplinær advarsel til 10 opsynsbetjente ved Frilandsmuseet (FOB 1993.173) udtalte ombudsmanden, at opsynsbetjentene skulle have været partshørt efter forvaltningslovens § 19 om den indberetning, som Frilandsmuseet havde afgivet til Nationalmuseet om forseelserne.
I to Østre Landsrets-domme, begge afsagt den 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og UfR 1998.1438 Ø), om afskedigelse på grund af 120 sygefraværsdage blev det lagt til grund, at der skulle have været partshørt om opgørelsen af sygefraværsdage/sygefraværslisten. I begge sager blev der fra den afskedigede procederet på, at vedkommende tillige burde være partshørt om sygdomsprognosen/de oplysninger, der lå til grund for vurderingen af, at vedkommende ikke inden for rimelig tid kunne genoptage sit arbejde. Landsretten afviste i begge sager dette synspunkt med henvisning til, at funktionærlovens § 5, stk. 2, ikke stiller krav om, at der foretages en afvejning af, hvorvidt opsigelsen er rimeligt begrundet efter oplysningerne i sygdomsbegrundelsen. Altså at en sygdomsprognose er uvæsentlig i forhold til afgørelsen, idet den alene beror på, hvorvidt der foreligger 120 sygefraværsdage inden for de seneste 12 måneder.
Et særligt spørgsmål er, om en udefra kommende erklæring, hvori den ansattes forhold bliver bedømt, er omfattet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19, stk. 1. Spørgsmålet er, om en sådan vurdering kan betragtes som »oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder«. Det kan eksempelvis være en indstilling fra en underordnet myndighed om afsked. Ombudsmanden har i sin praksis lagt til grund, at partshøringspligten omfatter sådanne indstillinger, jf. f.eks. FOB 1989.188, FOB 1991.173, FOB 1990.339, FOB 1993.72 og FOB 1993.173.
To nyere højesteretsdomme kan give anledning til tvivl med hensyn til retstillingen:
I UfR 1997.180 H havde Direktoratet for Arbejdsløshedsforsikringen truffet afgørelse om, at A på grund af udeblivelsen fra et arbejdstilbud ikke kunne anses for at stå til rådighed. Direktoratet havde inden afgørelsen anmodet arbejdsmarkedsnævnet om at tage stilling til, om Arbejdsformidlingens arbejdstilbud var rimeligt. A gjorde under sagen gældende, at afgørelsen om, at hun måtte anses for ikke at stå til rådighed, var ugyldig, fordi arbejdsmarkedsnævnet ikke havde partshørt hende, inden nævnet svarede direktoratet.
Da A ikke havde påklaget Arbejdsformidlingens afgørelse til arbejdsmarkedsnævnet, er det usikkert, om nævnets tilkendegivelse om arbejdstilbuddets rimelighed havde karakter af en udtalelse, eller om nævnet - som omtalt i sagsfremstillingen og i Højesterets præmisser - traf afgørelse i forhold til A. For så vidt var nævnet ikke kompetent til - uden en klage fra A - at afgøre spørgsmålet. Desuden blev afgørelsen ikke meddelt A, hvilket yderligere taler for ikke at betragte tilkendegivelsen som en afgørelse. På den anden side omtales tilkendegivelsen i dommen som en afgørelse.
Landsretten lagde til grund, at der var tale om en høringsudtalelse, og at der derfor ikke var pligt til at foretage partshøring, inden udtalelsen blev afgivet.
Højesteret begrundede derimod sit resultat med, at arbejdsmarkedsnævnet måtte gå ud fra, at A's indsigelser imod tilbuddet var fyldestgørende belyst ved det materiale, som direktoratet havde oversendt til nævnet. Af denne grund havde nævnet ikke pligt til partshøring af A. Retten synes således også at have behandlet udtalelsen som en afgørelse.
Hvis landsrettens opfattelse lægges til grund, dvs. hvis nævnets tilkendegivelse alene anses for en høringsudtalelse, forrykkedes problemet blot, idet spørgsmålet herefter var, om ikke direktoratet burde have sendt nævnets udtalelse til partshøring hos A. Hverken landsretten eller Højesteret udtaler sig direkte herom.
Det er muligt, at Højesterets dom skal læses således, at direktoratet heller ikke havde pligt til partshøring, fordi nævnets udtalelse til direktoratet i realiteten ikke føjede noget nyt til sagen. Hvis denne fortolkning af dommen er korrekt, forholder den sig ikke principielt til, om en indstilling fra en myndighed til en anden er undergivet partshøringspligt. Tværtimod antages det, at en indstilling kan være undergivet partshøringspligt - beroende på om den føjer noget nyt til sagen.
UfR 1997.1523 H drejede sig om afskedigelse af en kommunal, tjenestemandsansat skatterevisor. Kommunen besluttede i august 1990 at indlede en disciplinær undersøgelse, og der blev afholdt tjenstlige forhør. Forhørslederens redegørelse og indstilling om afskedigelse som disciplinær straf blev af kommunen sendt til HK med anmodning om en udtalelse i henhold til tjenestemandsregulativets § 20. HK sendte en udtalelse til kommunen, hvori HK foreslog en diskretionær afskedigelse. Skatterevisoren blev afskediget disciplinært med henvisning til forhørslederens indstilling. I afskedigelsesbrevet blev det endvidere oplyst: »Din forhandlingsberettigede organisation har jf. tjenestemandsregulativets § 20 afgivet en udtalelse«. HK anlagde senere som mandatar for den afskedigede søgsmål mod kommunen med påstand om, at afskedigelsen var ugyldig. Til støtte herfor gjorde HK bl.a. gældende, at tjenestemanden selv burde have haft tilsendt forhørslederens rapport og haft lejlighed til at udtale sig om den. Landsretten frifandt kommunen, idet der ikke fandtes »grundlag for at antage, at der, efter at tjenstligt forhør var afholdt, og efter at HK, der havde bistået [skatterevisoren] under det tjenstlige forhør, efter anmodning havde afgivet en udtalelse, bestod en ulovbestemt pligt til for sagsøgte også at indhente en særskilt udtalelse fra [skatterevisoren]«.
Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse med en enkelt bemærkning og i øvrigt af de grunde, der var anført af landsretten.
Dommen kan læses på flere måder i forhold til anvendelse af forvaltningslovens § 19. Landsrettens præmisser kan læses sådan, at HK var skatterevisorens partsrepræsentant, og da HK havde fået forelagt forhørsrapporten, var forvaltningslovens § 19 opfyldt. Dommen kan også læses sådan, at det lægges til grund, at § 19, stk. 1, slet ikke gælder i det pådømte tilfælde, idet tjenestemandsvedtægtens disciplinærregler erstatter forvaltningslovens § 19, stk. 1, jf. § 19, stk. 2, nr. 6. Endvidere kunne man argumentere for, at dommen - fordi sagsøgeren ikke havde procederet på forvaltningslovens § 19 - slet ikke tager stilling til, om § 19 var tilsidesat eller ej.
Under alle omstændigheder har dommen ingen præjudikatsværdi med hensyn til det her rejste spørgsmål: om udefra kommende indstillinger er omfattet af forvaltningslovens § 19, stk. 1.
På den baggrund må det være forsvarligt at fastholde den opfattelse, at udefra kommende indstillinger, der indeholder væsentligt nyt, er undergivet partshøringspligt i henhold til § 19, stk. 1.
2.3 Partshøringens form
Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren. Den kan gennemføres skriftligt eller mundtligt. Den kan ske under møde eller telefonisk. Den kan ske i form af en fremsendelse af sagens dokumenter, eller ved at myndigheden udarbejder en - korrekt og dækkende - sagsfremstilling af de oplysninger, der er undergivet partshøringspligt. Den kan også gennemføres som udarbejdelse af en foreløbig afgørelse (en agterskrivelse), hvori de relevante oplysninger er gengivet og vurderet af myndigheden. Formen skal blot respektere formålet med partshøringspligten, dvs. ønsket om, at parten får mulighed for at kommentere, korrigere og supplere sagens faktuelle grundlag.
Hvor lang betænkningstid parten skal have til at udtale sig, er heller ikke reguleret. Betænkningstiden skal blot være rimelig set i lyset af de foreliggende oplysningers og afgørelsens karakter.
3 Udvidet partshøringspligt
Allerede før forvaltningslovens ikrafttræden havde der udviklet sig en retssædvane, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har pligt til at partshøre i afskedigelsessager. Denne partshøringsregel var på nogle punkter mere vidtgående end den senere lovfæstede partshøringsregel i forvaltningslovens § 19, stk. 1, idet den forpligtede myndigheden til at partshøre over såvel sagens faktuelle som dens juridiske elementer.
Retsgrundsætningen er opstået med udgangspunkt i en retspraksis om pligt til partshøring, når myndigheder afgør konflikter mellem private, jf. UfR 1945.399 Ø, UfR 1953.614 Ø, UfR 1955.246 H, UfR 1977.495 H og UfR 1994.499 V.
Folketingets Ombudsmand formulerede sin opfattelse af retstilstanden i FOB 1975.202 således:
»Det er min opfattelse, at der i sager om uansøgt afsked på grund af påstået uegnethed, påståede samarbejdsvanskeligheder m.v., inden afskedigelse sker, i almindelighed bør gives den ansatte en redegørelse, der efter omstændighederne bør være skriftlig, for grundlaget for den påtænkte afskedigelse; jeg sigter hermed til en redegørelse, der angiver de forhold fra den pågældendes side, der lægges vægt på, og som – for så vidt der foreligger bevismæssige spørgsmål - angiver det bevismæssige grundlag for, at de pågældende forhold antages at foreligge. Endvidere bør der efter min opfattelse gives den pågældende lejlighed til derefter at fremkomme med en udtalelse, der kan indgå i grundlaget for afskedigelsesmyndighedens endelige stillingtagen. Denne opfattelse, som jeg har givet udtryk for i andre sager (også om andre ansatte end tjenestemænd), har en vis støtte i princippet i tjenestemandslovens §§ 20 og 31, stk. 1, og er endvidere begrundet i ønskeligheden af, at det offentlige fører en hensynsfuld personaleadministration. Efter min opfattelse er den nævnte fremgangsmåde også rigtigst ud fra almindelige forvaltningsretlige synspunkter vedrørende partsmedvirken (kontradiktion) i sager vedrørende bebyrdende forvaltningsakter.
Siden har ombudsmanden lagt denne opfattelse til grund i adskillige sager, jf. bl.a. FOB 1977.658, FOB 1983.21, FOB 1986.60, FOB 1987.59, FOB 1990.363, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1993.72, FOB 1993.144, FOB 1993.173, FOB 1994.169, FOB 1994.436 og FOB 1995.335. Opfattelsen er lagt til grund af Finansministeriet i vejledning af 31. januar 1994 om partshøring og begrundelse i afskedigelsessager mv., pkt. 6, og Finansministeriets Personaleadministrativ Vejledning, Bind 1, kapitel 9, punkt 24-25.
I retspraksis har det længe været antaget, at der gjaldt en ulovbestemt partshøringspligt i forbindelse med afskedigelse på grund af samarbejdsvanskeligheder samt i forbindelse med udøvelse af disciplinær myndighed, jf. UfR 1971.830 V, UfR 1973.190 V, UfR 1980.131 H (landsrettens dom), UfR 1994.198 V, UfR 1997.223 Ø, ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96) og U 1998.685 H. Der har imidlertid hersket usikkerhed om, hvorvidt domstolene fuldt ud delte ombudsmandens opfattelse med hensyn til retsgrundsætningens anvendelsesområde samt til pligtens hovedindhold. Tre nye domme synes imidlertid at vise, at retsgrundsætningen i det væsentligste opfattes ens af domstolene og af ombudsmanden.
I UfR 1994.198 V var en dagplejer i X-Kommune blevet afskediget på grund af samarbejdsvanskeligheder. Vestre Landsret gav A medhold i, at der var sket en partshøringsfejl, idet hun ikke havde fået en redegørelse for (kommunens) opfattelse af sagen, således at hun havde mulighed for at kommentere de fremsatte klagepunkter.
I Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) afskedigede X-Kommune en sygeplejerske, der ledede en integreret hjemmesygeplejeordning. Sygeplejersken fik inden afskedigelsen et brev fra kommunen, hvori det var oplyst, at man var sindet på at afskedige hende, fordi »man ikke har den fornødne tillid til Dem som leder af den integrerede ordning«. Sygeplejersken fik en frist til at udtale sig. Retten anså afskedigelsen for ugyldig, fordi der ikke forud for eller i forbindelse med økonomiudvalgets behandling af afskedigelsen blev givet sygeplejersken en redegørelse for de faktiske omstændigheder (§ 19) og kommunens vurdering og retlige kvalifikation heraf (den udvidede partshøringspligt).
I UfR 1998.685 H kendtes en kommunes afskedigelse af kommuneingeniør A for ugyldig på grund af manglende partshøring. Højesteret lagde til grund, at der også forud for ikrafttræden af sagsbehandlingsloven på Grønland (som i det væsentligste svarer til forvaltningsloven) gjaldt en almindelig grundsætning om partshøring.
Der er herefter ikke tvivl om, at der gælder en retsgrundsætning, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har en udvidet partshøringspligt i forbindelse med visse bebyrdende personaleafgørelser, som bygger på et grundlag, der indeholder bebrejdelser eller kritik imod den ansatte, eller hvis afskedigelsen er begrundet med uegnethed.
Det præcise indhold af retsgrundsætningen kan ikke anses for helt afklaret.
3.1 Hvilke organer har pligt til at foretage udvidet partshøring?
Det er usikkert, hvilke myndigheder, organisationer, virksomheder osv. der er omfattet af pligten. Ved retsgrundsætningens organisatoriske afgrænsning er det nærliggende at tage udgangspunkt i de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde og antage, at pligten i hvert fald gælder for organer, som i forvaltningsloven, offentlighedsloven og lov om Folketingets Ombudsmand henregnes til den offentlige forvaltning. Ligeledes må det være nærliggende at antage, at hvis forvaltningsloven er blevet udvidet til at gælde for en organisation, som ellers ikke ville være omfattet af lovene, hvad enten udvidelsen er sket ved administrativ beslutning[2] eller ved en særlig lov, gælder retsgrundsætningen om udvidet partshøringspligt også.
Spørgsmålet er, om der er holdepunkter for at gå skridtet videre og antage, at den gælder for alle organer, som har sådanne træk, at de vil kunne inddrages administrativt under forvaltningsloven, dvs. organer, der har fået tillagt beføjelse til at træffe afgørelse på statens eller en kommunes vegne, eller organer, hvis udgifter overvejende dækkes af statslige eller kommunale midler. Den foreliggende retspraksis giver ikke et sikkert fingerpeg. Og Folketingets Ombudsmands praksis kan i sagens natur ikke belyse spørgsmålet.
Organer, som ikke er omfattet af de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde (hverken umiddelbart eller ved lov eller administrativ beslutning), men som må anses for omfattet af andre centrale offentligretlige grundsætninger såsom lighedsgrundsætning, magtfordrejningslæren, proportionalitetsgrundsætningen osv., kunne eventuelt anses for omfattet af den udvidede partshøringspligt. Sådanne organer vil generelt være forpligtet til at træffe personaleafgørelser på et sagligt offentligretligt grundlag, og det vil være naturligt at hævde, at den udvidede partshøringspligt også gælder.
I praksis er det imidlertid vanskeligt at vurdere, om et organ er omfattet af de særlige offentligretlige grundsætninger, og synspunktet giver derfor ikke megen vejledning. Der er ingen klar retspraksis herom. To domme peger i retning af, at de generelle ulovbestemte forvaltningsretlige regler kun anses at gælde for myndigheder, der er omfattet af de generelle forvaltningslove, jf. Østre Landsrets dom af 17. juni 1998 (B-2651-96, om Beredskabs-Forbundet) og UfR 1998.1322 H (Københavns Kulturby Fond).[3] En enkelt dom, UfR 1997.895 H, taler dog for, at partshøring er et så grundlæggende princip, at det også gælder for visse private organer. I denne sag havde Landssamarbejdsudvalget pålagt en læge at tilbagebetale et honorarbeløb og frataget vedkommende retten til at udøve lægevagtskørsel i Københavns Amt. Højesteret konstaterede i præmisserne, at der ikke var varetaget »uvedkommende hensyn«, hvilket tyder på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af (nogle) af de ulovbestemte offentligretlige grundsætninger. Højesteret konstaterede tillige, at lægen havde haft lejlighed til at kommentere det fremkomne materiale samt var blevet gjort bekendt med de sanktioner, samarbejdsudvalget foreslog blev bragt i anvendelse, hvilket kunne tyde på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af en udvidet partshøringsforpligtelse.
Ved afgrænsningen kunne det også overvejes at lægge vægt på den pågældende stillings karakter. Er der tale om en tjenestemandslignende stilling i et offentligt ejet aktieselskab, kunne stillingens karakter tale for, at den udvidede partshøringspligt gælder. Dette kriterium er dog heller ikke let at anvende og kan give anledning til vilkårlig forskelsbehandling af ansatte på samme arbejdsplads.
Konklusionen er formentlig, at den udvidede partshøringspligt med sikkerhed gælder for organer, hvis personaleadministration er omfattet af forvaltningsloven, mens det stadig må anses for uafklaret, i hvilken udstrækning den også gælder for andre organer, som har klare offentligretlige træk med hensyn til organisation, opgaver og finansiering.
3.2 Sagstyper, der er omfattet af den udvidede partshøring
De fleste sager, hvori den udvidede partshøringspligt har været lagt til grund, har drejet sig om partshøring forud for afskedigelse på grund af uegnethed eller samarbejdsvanskeligheder.
Ombudsmanden har dog givet udtryk for, at retsgrundsætningen også gælder i forhold til irettesættelser (FOB 1993.144), advarsler (FOB 1993.173) og tildeling af en disciplinærbøde (FOB 1994.169).
Den udvidede partshøringspligt gælder således antagelig for alle personaleafgørelser, som bygger på bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte eller afskedigelser på grund af uegnethed. Uden for retsgrundsætningen falder opsigelser, som skyldes forhold på arbejdspladsen f.eks. arbejdsmangel eller andre forhold som f.eks. sygdom, der ikke dækker over kritik af den ansatte.
3.3 Omfanget af den udvidede partshøring
Både ombudsmandspraksis og retspraksis forudsætter, at partshøringen omfatter såvel faktum og bevisvurdering som den juridiske vurdering af sagen.
I almindelighed skal denne form for partshøring gennemføres i form af en skriftlig redegørelse, som forelægges for parten. Hvor der er tungtvejende praktiske grunde, kan forelæggelsen ske mundtligt, ligesom mundtlig forelæggelse efter omstændighederne kan være mere hensynsfuld over for parten end skriftlig forelæggelse.
4 Konsekvenser af tilsidesættelse af partshøringspligten
Den praktiske sanktion i anledning af, at en offentlig arbejdsgiver har tilsidesat partshøringsreglen, vil være ugyldighed af afgørelsen og/eller erstatning og godtgørelse.
4.1 Ugyldighed
Den traditionelle forvaltningsretlige ugyldighedslære bygger på tre betingelser for at erklære en afgørelse for ugyldig. Afgørelsen skal være behæftet med en retlig mangel (i dette tilfælde en partshøringsmangel), manglen skal være væsentlig, og der må ikke foreligge undskyldelige/tertiære omstændigheder. Såfremt disse betingelser er opfyldt, kan afgørelsen erklæres for ugyldig[4].
Ugyldighed spænder over flere reaktioner. Den primære reaktion er annullation. I afskedigelsessager betyder en annullation, at afskedigelsens retsvirkning bortfalder, men ikke nødvendigvis, at den ansatte har ret til at genindtræde i stillingen. Hovedvirkningerne af annullation er derfor, at den ansattes krav på løn genindtræder, samt at vedkommende fortsat optjener anciennitet i forhold til pensionsreglerne i tjenestemandspensionsloven eller i forhold til funktionærlovens godtgørelsesregler, jf. UfR 1973.240 Ø, UfR 1991.973 H (mindretallet), ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. B.2014-96) og UfR 1998.685 H. I praksis benyttes annullation ofte som grundlag for påstande om erstatning, i tilfælde hvor den ansatte ikke ønsker at få sin stilling tilbage.
Ved afgørelser som advarsler, irettesættelser, suspension og forflyttelser vil sanktionen normalt være den samme som ved afskedigelser, dvs. som udgangspunkt annullation.
I forhold til ansættelsesafgørelser vil en partshøringsmangel i almindelighed alene kunne føre til erstatning og eventuel godtgørelse.
I den forvaltningsretlige ugyldighedslære anses partshøringsreglerne for garantiforskrifter, dvs. regler, der generelt har til formål at garantere afgørelsernes rigtighed. Det følger heraf, at en sådan mangel generelt bedømt anses for væsentlig. Konstateres en sådan fejl, er udgangspunktet derfor, at afgørelsen anses for ugyldig. Imidlertid er det i praksis anerkendt, at afgørelserne kan opretholdes som gyldige, hvis det påvises, at fejlen ikke i det konkrete tilfælde har haft indflydelse på afgørelsen. Retspraksis vedrørende dette spørgsmål er mindre konsekvent. Årsagen hertil hænger givetvis sammen med, at beviskravene til konkret uvæsentlighed dækker over store variationer.
I en række sager, bl.a. UfR 1925.617 H, UfR 1960.915 H, FOB 1969.35, FOB 1972.172, FOB 1993.144, FOB 1994.169 og Kolding Rets dom af 22. februar 1995, opretholdtes afskedigelser som gyldige, fordi afgørelserne blev anset for materielt rigtige.
I UfR 1988.730 Ø fandtes afskedigelsesafgørelsen gyldig trods partshøringsfejl, idet den ansatte var blevet hørt i en vis udstrækning, om end ikke i fuld overensstemmelse med de foreskrevne regler.
I U 1998.894 H fandtes det forhold, at Kirkeministeriet ikke havde oplyst i partshøringsbrevet, at ministeriets opfattelse af, at der var tale om en tjenesteforseelse, var en foreløbig vurdering af sagen, ikke at kunne føre til, at den senere meddelte irettesættelse var ugyldig.
I en enkelt dom blev afgørelsen opretholdt, fordi afgørelsen kunne være truffet lovligt alene på grundlag af oplysninger, parten kendte i forvejen, jf. Østre Landsrets dom af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96).
I to Østre Landsrets-domme om manglende partshøring vedrørende sygedagslisten i forbindelse med afskedigelse i henhold til 120-dages reglen ansås afgørelsen for gyldig uanset fejlen. Resultatet syntes i den ene sag (UfR 1998.1438 Ø) at bero på, at sagsøger ikke bestred, at betingelsen i funktionærlovens § 5 var opfyldt. I den anden (ØLD 6. januar 1998, 5. afd. a.s. nr. B-2422-96) blev det tilsyneladende tillagt betydning, at arbejdsgiveren havde lovet at se på sagen igen, hvis der kom oplysninger, der kunne begrunde, at afskedigelsen skulle trækkes tilbage. Dommene er meget pragmatiske og aldeles principløse. Deres præjudikatsværdi er derfor meget begrænset.
I nogle af de sager, hvor der statueres ugyldighed, ser det ud, som om påberåbelse af konkret uvæsentlighed er udelukket. Det gælder i UfR 1981.681 V, UfR 1993.434 V og FOB 1987.192, hvor det blev lagt til grund, at der burde have været afholdt tjenesteforhør. Manglen synes at blive betragtet som så grov, at den i sig selv udløser sanktionen ugyldighed. Endvidere må ØLD af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) og UfR 1997.223 Ø læses sådan, at den mangelfulde partshøring i sig selv medførte, at afgørelsen var ugyldig.
I andre tilfælde synes ugyldighed at være begrundet i, at der ud over partshøringsfejl er begået andre generelt væsentlige sagsbehandlingsfejl, jf. eksempelvis Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96).
En række domme er udtryk for en generaliseret væsentlighedsbedømmelse, hvor kravene til, at det konkret påvises, at manglen ikke har haft indflydelse i det foreliggende tilfælde, er meget store. Det gælder UfR 1994.198 V, UfR 1971.830 V, UfR 1996.1462 H og Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91). De strenge krav synes at have sammenhæng med, om det under sagerne blev sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt uberettiget, uden at dette var gjort gældende som en selvstændig påstand.
I den utrykte dom fra Skanderborg tog retten sagsøgerens primære påstand om godtgørelse efter funktionærlovens § 2b til følge. I præmisserne hedder det:
»Da en sådan forudgående høring ikke ses foretaget, og da det ikke kan afvises, at der i tilfælde af høring af sagsøgeren, der selv tidligere samme år havde fremsat og fået godkendt personaleforslag i spareøjemed, kunne have vist sig muligheder for at undgå afskedigelser, for eksempel gennem alternative sparemuligheder, jfr. herved [den tidligere socialinspektørs] forklaring om, at der fra hans side har været diskuteret sådanne alternative muligheder, ses det ikke med fornøden sikkerhed godtgjort, at afskedigelsen har været rimeligt begrundet i sagsøgtes forhold ...«
I UfR 1996.1462 fandt både Østre Landsret og Højesteret, at »det kan ikke udelukkes, beslutningen i tilfælde af høring af (A) var blevet en anden«. Landsretten udtalte, at afskedigelsen som følge af den væsentlige fejl var ugyldig, og at hun derfor havde krav på erstatning, som skønsmæssigt blev fastsat til 100.000 kr. Under sagen blev der fremlagt oplysninger, der tydede på, at den afskedigede var offer for en hævnakt fra borgmesterens side.
Retspraksis med hensyn til væsentlighedsbetingelserne er, som det ses, meget ujævn. Om der statueres ugyldighed, beror i praksis på afgørelsens karakter, fejlens karakter, om der er begået flere fejl, om det er gjort gældende, at afgørelsen er uberettiget, om en usaglighedspåstand er konkretiseret og eventuelt sandsynliggjort osv.
Flere forhold (undskyldelige omstændigheder) kan bevirke, at en personaleafgørelse, som lider af en - såvel konkret som generelt bedømt - væsentlig partshøringsfejl, opretholdes som gyldig. Disse tertiære omstændigheder kommer navnlig i betragtning, når ugyldighed vil være til skade for parten eller én af flere parter.
Det mest praktiske eksempel er mangelfulde ansættelsesafgørelser. Er stillingen blevet besat med en anden person, vil en annullation af ansættelsesbeslutningen være til skade for denne part. En partshøringsfejl begået over for en ansøger, der har fået afslag, vil derfor næppe kunne føre til annullation af selve ansættelsesbeslutningen. Resultatet kan i yderste fald blive, at myndigheden måtte acceptere at ansætte endnu en person.[5]
Ved afskedigelser får annullation kun retsvirkning for den afskedigede. Indirekte følger for andre, der eventuelt står i fare for at blive afskediget, f.eks. i forbindelse med besparelser, kan ikke begrunde, at annullation undlades.
Det må være oplagt, at en partshøringsfejl ikke kan påberåbes over for en afskediget, som opfatter afskedigelsen og navnlig dens økonomiske vilkår som begunstigende, jf. UfR 1973.610 Ø.
4.2 Erstatning/godtgørelse
En del af de sager, hvor der er statueret en væsentlig partshøringsmangel, er endt med, at retten har taget en påstand om ugyldighed til følge.
I nogle sager har sagsøger påstået sig tilkendt erstatning og/eller godtgørelse for uberettiget afskedigelse eventuelt som et supplement til ugyldighed. Godtgørelse for urimelig afskedigelse af funktionærer kan tildeles med hjemmel i § 2b i funktionærloven. Der skal endvidere udbetales tortgodtgørelse efter reglen i erstatningsansvarlovens § 26, hvis der er tale om »en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person«. Krænkelsen behøver ikke at være strafbar, men der skal foreligge en culpøs krænkelse af en vis grovhed.[6]
Erstatning forudsætter et ansvarsgrundlag, årsagssammenhæng og at pågældende har lidt et økonomisk tab.
Der er ikke nogen klar praksis med hensyn til hjemmelsgrundlaget eller udmålingen af erstatningen/godtgørelsen.
En sygeplejerske fik i UFR 1973.190 V en erstatning på 6.000 kr. for et indtægtstab, hun havde lidt i forbindelse med, at hendes tidligere ansættelsessted afgav en negativ udtalelse om hendes væsen og person til et sygehus, hvor sygeplejersken efterfølgende søgte ansættelse. Oplysningerne, der lå til grund for udtalelsen, var ikke nærmere efterprøvet, og sygeplejersken var ikke gjort bekendt med erklæringen, inden den blev afgivet.
Ved UfR 1973.167 H fastslog Højesteret, at den afskedigelse, som Vestre Landsret i UfR 1971.830 havde kendt uberettiget, berettigede pågældende til en erstatning på et års løn (75.000 kr.).
En børnepædagog, som var afskediget uden afholdelse af tjenstligt forhør, fik ved UfR 1981.681 B medhold i sin påstand om løn og feriegodtgørelse i 4 måneder.
Ved UfR 1986.984 H fik en afskediget kommunebogholder ikke medhold i erstatning og mortifikation i anledning af en udsendt pressemeddelelse om manglende tillid til hans ledelse af bogholderiet. Vedkommende havde tidligere fået en godtgørelse på 30.000 kr. på grund af den udsendte pressemeddelelse, mens han ikke havde fået medhold i afskedigelsens ugyldighed.
Flertallet tilkendte i UfR 1991.973 H en præst 250.000 kr. i tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven for uberettiget afskedigelse. Mindretallet ville tilkende den pågældende fuld løn i knap 10 år og en godtgørelse på 100.000 kr.
Retten i Skanderborg tilkendte ved dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) 25.000 kr. i godtgørelse i henhold til funktionærlovens § 2b.
Østre Landsret tilkendte i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) en »skønsmæssig godtgørelse på 30.000 kr.« for en ugyldig bortvisning. Det bemærkes, at den bortviste ved Frederiksberg Rets dom af 29. april 1992 (1. afd. B.S. 9103011) allerede havde fået tilkendt en erstatning på 55.943 kr. svarende til løn og feriepenge indtil udgangen af november måned 1991. Vedkommende anlagde et nyt søgsmål med påstand om yderligere 84.565 kr. i erstatning. Frederiksberg Ret gav hende medhold ved dom af 19. januar 1993 (sag nr. 9201294-2). Beløbet blev som anført nedsat af Østre Landsret.
Landsretten tilkendte i UfR 1993.434 V en erstatning på 200.000 kr. og en tortgodtgørelse på 25.000 kr. (Konow antager i UfR 1996 B 470, at hjemmelen var erstatningsansvarslovens § 26).
I UfR 1994.198 V tilkendtes den afskedigede en erstatning på 25.000 kr.
I UfR 1996.880 H blev afskedigelsen af en tjenestemandsansat lektor anset for ugyldig, og vedkommende havde ret til løn i perioden fra fratrædelsestidspunktet, og indtil en gyldig afskedigelse forelå (1 år og 7 måneder).
Højesteret tilkendte i UfR 1996.1462 100.000 kr. i erstatning, mens sagsøger havde påstået en erstatning på 185.000 kr., subsidiært en godtgørelse på 62.000 kr.
Ved UfR 1998.685 H blev afskedigelsen anset som ugyldig, og den afskedigede fik en »kompensation, der - under hensyntagen til den foreliggende mangel ved behandlingen af afskedigelsessagen, ansættelsens varighed og lønniveauet, sammenholdt med praksis på ansættelsesrettens område - skønsmæssigt fastsættes til 80.000 kr.«. Den afskedigede havde påstået sig tilkendt en erstatning på 340.274 kr. svarende til løn i tidsrummet fra afskedigelsen den 1. november 1993 til tiltræden i en ny stilling den 20. oktober 1994.
Udmålingen foretages skønsmæssigt og synes at bero på vurderinger både af det økonomiske tab, der er lidt, og af den tort, den uberettigede afgørelse har påført den pågældende, jf. Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 309, og Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige Emner (3. udg.), 1997, s. 510.
1. Eilschou Holm, Juristen, 1986, s. 227 f, Jon Andersen, UfR 1988 B. 299f, Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer (2. udg.) s. 48f, Jørgen Mathiassen, Forvaltningspersonellet, 1990, s. 120 f, Forvaltningsret Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 24-25, hvor man dog med hensyn til funktionærer nøjes med at sige, at afskedigelse formentlig må være omfattet, uanset at ansættelsesgrundlaget er en kontrakt, Kaj Larsen m.fl., Forvaltningsret (1994), s. 141, Oluf Emborg og Per Schaumburg- Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36.
2. Hjemmelen hertil findes, når visse betingelser er opfyldt i forvaltningslovens § 1, stk. 2.
3.ØLD af 17. juni 1998 drejede sig om Beredskabs-Forbundets afskedigelse af en direktør. Direktøren gjorde under søgsmålet bl.a. gældende, at afskedigelsen var ugyldig som følge af, at forbundet var en offentlig myndighed og havde tilsidesat reglerne om partshøring. Landsretten lagde til grund, at forbundet ikke var en offentlig myndighed, og at forbundet som følge heraf »ikke var undergivet forvaltningsloven eller almindelige forvaltningsretlige regler og grundsætninger«. Landsretten tilkendte direktøren en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b på 100.000 kr. Sagen er anket til Højesteret. I UfR 1998.1322 H anså flertallet i Højesteret ikke Københavns Kulturby Fond 1996 som en del af den offentlige forvaltning, i den forstand at fonden ud fra en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning var afskåret fra at indgå en eksklusivaftale.
4. Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. ved Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 282, Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige emner (3. udg.), 1997, s. 331, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udg., s. 104, Jon Andersen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 558, Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 135.
5. I FOB 1978.332 antog ombudsmanden, at en museumsbetjent, der havde modtaget en mundtlig meddelelse om beslutning om udnævnelse (oprykning) til en højere lønramme, herved var gyldig udnævnt, og at udnævnelsen ikke gyldigt var tilbagekaldt ved en senere beslutning om at udnævne (oprykke) en anden museumsbetjent i stillingen.
6. Jf. Jens Møller, Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 4. udg. (1996), s. 394. I UfR 1996 B 324 argumenterer Kim Schioldann for at der må være en ulovbestemt, sædvanemæssig adgang til at yde godtgørelse til tjenestemænd for krænkelse af ansættelsesforholdet, svarende til princippet i funktionærlovens § 2b. Se herimod UfR 1996 B 470, Lennart Konow.
Auld Lang Syne / Skuld Gammel Venskab Rejn Forgo
Robert Burns (1759-1796) / Jeppe Aakjær (1866-1930)
./. For auld lang syne, my dear,
for auld lang syne. ./.
./. Di skjønne ungdomsdaw, å ja,
for dem daw så læng, læng sind! ./.
2. And surely ye’ll be your pint-stoup!
3. Vi tow — hwor hår vi rend om kap
4. We twa hae paidl’d in the burn,
And gives a hand o’ thine!

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 4 Der kommer ingen gæster her
Det er lidt som at gå i kloster – bare meget sjovere. Jon Stokholm pakkede for to år siden de store armbevægelser sammen og byttede titlen som advokaternes formand og rollen som højlydt provokatør ud med højesteretsdommerens næsten rungende tavshed. I landets fineste domstol er han back to basics på et skræmmende men dybt tilfredsstillende højt niveau. Og næsten til rette med sin plads – nederst – i hierarkiet.
Jon Stokholm kan godt lide at bestemme. Han kan godt lide at tage ordet, føre det og følge det på vej fra sin plads for enden af bordet. At knipse med fingrene og få andre til at brygge kaffen eller skrive sagsudkastet har været en nærmest naturgiven del af hans hverdag, siden han i 1978 fik bestalling som advokat og derfra bevægede sig videre fra Kammeradvokaturen, over jobbet som medindehaver af Lind & Cadovius, til formandsposten for alle landets advokater.
For to år siden sagde han farvel til den del af livet. Efter fire prøvevoteringer i Højesteret var jobbet som højesteretsdommer hans. Det samme var retten til selv at koge vandet til teen og stort set kun ytre sig via de domme, han er med til at fælde. - Jeg kan godt lide at bestemme, ja! Og det her sted bestemmer man allermindst, lyder det fra Jon Stokholm, efterfulgt af den latter, en kollega engang karakteriserede som en meget, meget voldsom udladning af luft og lyd.
Latteren er der endnu, men den er i højere grad end tidligere forvist til det godt gemte kontor og frokoststuen, hvor der ofte tales med store bogstaver, mens tænderne sættes i de medbragte madpakker. Som højesteretsdommer ytrer man sig i det offentlige rum primært gennem sine domme, og selve retshandlingen foregår bag en maske af tavshed og tilsyneladende følelsesimmunitet. At slippe latteren fri eller hilse lidt for hjerteligt på en af de advokater, der møder op foran de høje dommere, går ikke. Advokater får et nådigt nik og et ”godmorgen” kl. 9. Bliver velkomstsmilet lidt for bredt, risikerer dommeren – og det har Jon Stokholm været lige ved – at ryge i klageretten.
- Jeg kan jo godt lide advokater, så det nådige nik skal man lige vænne sig til. Her er vi upartiske, og når vi går i gang, sidder vi fuldstændig stenagtigt og lytter. Også på en vis portion sludder! Som procederende advokat i Højesteret er du helt alene. Der er ingen, der hjælper dig på rette vej, hvis du er på vej ud ad et sidespor. Ingen siger noget, ingen bryder ind, og for en advokat føles det, som om der er milevidt fra skranken, hvor han står, og op til os dommere. Vi kan måske virke skræmmende, siger Jon Stokholm.
Jon Stokholm ved, hvad han taler om. 20 år før han selv satte sig blandt de 18 øvrige højesteretsdommere, fik han som advokat møderet for Højesteret og stod ”hundenervøs og skrækslagen” foran dommerne. Følelsen sidder stadig i kroppen, men blev, typisk for Jon Stokholm, ikke en hindring men en spore. Han udfordrede sine kommende kolleger i en række sager, primært inden for det erhvervsliv en pæn del af hans profil og portefølje som advokat hang på.
Han har haft klienter som Danmarks Radio, DONG, DFDS, Midtbank og staten. Desuden var han bisidder i blandt andet Tamil-sagen, Himmerlandsbank-sagen og Færø-banksagen.
- For min selvforståelse var det væsentligt at møde for Højesteret. Jeg har jævnligt procederet for de rød-kappe-klædte og indimellem nok tabt styrtende med salærkroner, men for en advokat er det en intellektuel udfordring at stå her. Det faglige niveau er højt og meget tilfredsstillende.
I Advokatrådet, som Jon Stokholm var medlem af fra 1991–1997 og i 1999 blev formand for, var han kendt som provokatøren. Selv om både provinsens og de københavnske advokater støttede ham, da han – stik imod alle traditioner – vendte tilbage til rådet som formand, fik mere end ét medlem af standen rødvinen galt i halsen, når formanden bramfrit talte om ”advokaternes betonagtige juridiske faglighed” og deres manglende vilje til at se, at verden omkring dem ændres i hastig takt. Advokater var, mente formanden – og det mener han i øvrigt stadig – bedst tjent med at lægge pindsvinetaktikken bort og se virkeligheden i øjnene.
- Jeg så min rolle i rådet som politikeren, der skulle ruske op i advokaternes selvopfattelse og få dem til at se sig selv lidt mere som professionelle servicevirksomheder. Branchen var tjent med at komme ud i det åbne. For advokater, som de er flest, er faktisk rimeligt begavede, moralske og engagerede mennesker, der godt kan tåle det. Jeg var ikke enig med dem, der mente, at den, der lever skjult, lever godt, siger Jon Stokholm.
Som formand for Advokatrådet vakte han også furore, da han luftede ideen om, at andet end en traditionel juridisk embedseksamen kunne føre til en bestalling. Og helt galt blev det, da formanden sagde, at advokaternes traditionelle skødeskrivning var uden synderlig værdi for klienterne. Jon Stokholm mente, at den ydelse ville kunderne nok også i fremtiden gerne honorere deres advokat for – hvis de vel at mærke kunne dokumentere, at der med i prisen var egentlig juridisk rådgivning og ikke bare et stykke papir, sekretæren havde stået for.
Jon Stokholm fik ret. Og selv om det stadig gjorde ondt på et par af medlemmerne, hver gang deres formand leverede noget, der mindede om en mindre kioskbasker til avisernes erhvervssider, så fik Advokatrådet i Jon Stokholms tid et skarpere fokus på branchens kerneværdier og en klarere profil i offentligheden.
- Min rolle var meget udadvendt, og journalisterne kunne altid få en kommentar fra mig, hvis det var et emne, jeg kunne sige noget fornuftigt om. Jeg så ikke min rolle som et filter mellem rådet og offentligheden.
I dag er de store armbevægelser pakket sammen til fordel for the understatement. En højesteretsdommer lever en tilværelse i afsondrethed og regelmæssighed, trods de meget forskellige sager. Hjulene i maskineriet drejer, man ser sine dommerkolleger, advokaterne, der møder, når der arbejdes i retten, de 10 dommerfuldmægtige, der er tilknyttet retten, samt en flok studenter, der går til hånde.
- Der kommer ingen gæster her, og ingen mailer til mig. Undtagen min kone og mine venner, der vil vise, at de husker mig. Vi lever en afsondret tilværelse, nogle gange lidt ensomt. Næsten som at gå i kloster. Jeg ser ingen parter i sagerne men kun advokater, og når vi går i gang med en sag er hele banen på forhånd kridtet fuldstændig op, siger Jon Stokholm, der – stik imod skeptikernes forventning – stortrives.
- Jeg glæder mig hver dag til at tage herhen. Tonen mellem kollegerne her er rå men hjertelig. Det er en intellektuel kappestrid, hvor vi lopper hinanden op, og at sige, at dommere ikke har temperament, er bestemt ikke rigtigt. Bølgerne kan godt gå højt her. Det er meget udfordrende for ens ego, siger Jon Stokholm.
De yngste højesteretsdommere har typisk to sager om ugen, hvorimod de senere i voteringsrækken er med i så godt som alle afdelingens sager. Når retten er sat, arbejdes der i den mellem kl. 9 og 14 i retssalen. Her procederer advokaterne deres sag. De fire senest tilkomne dommere, heriblandt Jon Stokholm, står for alt det forberedende rugbrødsarbejde. Her har ingen specialer. Man forventes at vide noget om alt. Eller at finde det, efter en dag med næsen begravet i bøgerne.
Selve voteringen foregår i højtidelighed. Stående på sin plads i dommerskranken med kappe på, for låst dør og uden tilhørere, bortset fra en fuldmægtig til at føre voteringsprotokollen. Yngste voterende rejser sig først, redegør for sagen uden afbrydelse fra de øvrige dommere, i alt mellem tre kvarter og tre timer. Og gør sig klar til efter alders anciennitet at få splittet sin argumentation ad af kollegerne – uden mulighed for genmæle – altså bortset fra ved frokostbordet. Herefter er der en uformel konference om affattelsen af dommen og dens begrundelse. Det mekanisk redaktionelle udføres af førstvoterende.
- Du skal kunne tåle, at de andre tager alle svaghederne ved dit synspunkt op. Man kan godt sige ”jeg voterer under tvivl”, men så forventes det også, at du redegør for tvivlen, hvor den er, og præmisserne for den. I min første sag lå de tre dommere, der voterede efter mig, på en anden linje end jeg, og jeg nåede da lige at tænke, om det var mig, der var fuldstændig åndssvag?
- Når der er flertal og mindretal, og der skal skrives to afvigende begrundelser, handler det om at kunne trække en sag så skarpt op, at to synspunkter står fuldstændig klart over for hinanden. Ambitionsniveauet er skræmmende højt. Vi kan godt sidde og høvle mange timer om et par sider i en dom. Trangen til perfektion er stor, men det er hjælpsomheden og lydhørheden over for andres synspunkter også. Man lytter til hinanden, og de ældre dommere spørger os ”hvad mener de unge mennesker?” Faktisk er det forbløffende så ofte vi er enige, på trods af forskelle i baggrund og karriereforløb, alder, køn og politisk ståsted, siger Jon Stokholm, der er en varm tilhænger af den danske tradition for korte domme, der skærer helt ind til benet.
- Visionen her er at finde den professionelle løsning, det samfundsmæssigt rigtige resultat. Vi laver i en vis forstand den underliggende retspraksis til Folketinget, det man kunne kalde den ukontroversielle baggrundsret. Er Folketingets politikere utilfredse, så kan de blot lave den retstilstand, vi fastslår, om. Det så vi for eksempel i forhold til strafferammerne.
Blandt dommerne her er der en enorm ansvarsfølelse over for embedets stilling i samfundet, og vi mener, vi gør brugerne en stor tjeneste ved at skrive korte og forhåbentlig klare domme. Men vi er blevet bedre til at uddybe begrundelserne i forhold til tidligere. Mange synspunkter, der ikke er af bærende betydning for dommens resultat, når ikke videre end til os selv og protokollen, men kan tjene os til inspiration i en mulig senere sag om et lignende spørgsmål. Og sådan skal det være, siger Jon Stokholm.
De korte domme er dog også med til at holde kadencen i en ret, hvor mængden af sager truer med at vokse kapaciteten over hovedet. Højesteret har, efter Jon Stokholms mening, for mange sager, ikke mindst skattesager af rent ligningsmæssig karakter, med et grundlag så tyndt, at de slet ikke burde havne for landets højeste domstol.
- Skattesager, der ikke er af overvejende retlig eller principiel karakter, bør, ligesom de fleste erhvervssygdomssager, kunne henvises til andre instanser. Som advokatrådsformand stod jeg godt nok og råbte op om, at det da ikke kunne være rigtigt, at skattesagerne, der berører så mange mennesker og en så stor del af bruttonationalproduktet, ikke skulle i Højesteret. Men vi har ganske enkelt for mange af den slags sager i dag. Eller, om man vil: de forkerte af slagsen. Højesteret skal aflastes, vi har alt for travlt, mener Jon Stokholm.
Også dialogen med landets politikere, navnlig Folketingets Retsudvalg, kunne, efter hans mening, godt flyde bedre.
- Der skal være afstand, men der kunne godt skabes en anden respekt og forståelse for hinandens arbejdssituation og stilling i bred forstand. Og at gøre noget ved det, er nok så meget op til os. I Norge for eksempel er der både i Stortinget og i befolkningen en helt anden respekt om Højesteret.
Flere penge at rutte med
Selv om Jon Stokholm meget bevidst og i stor respekt for embedet og sine kolleger har tonet i hvert fald de mere højrøstede provokationer ned, rykker det stadig i tålmodigheden indimellem.
Det nager, når det offentliges hjul drejer alt for langsomt, og højesteretsdommeren ikke kan få en ny udgave af Karnov til computeren, fordi styrelsen, der sidder på pengekassen helst skal købe stort ind, så hvis nu dommeren i Ringkøbing også beslutter sig for at bestille samme program, kan man måske slå lidt af prisen …
- Herinde bruger vi ikke statens penge, hvis vi kan blive fri for det! Her er ingen penge, heller ikke til at ”netværke” med fremmede retter, som andre tilsvarende domstole ude i verden gør det. Hvis jeg skulle ønske én ting anderledes herinde, så er det, at det var lidt mindre økonomisk småligt. Jeg kunne godt tænke mig, at rigets fornemste domstol ikke på det bevillingsmæssige skulle leve med laveste fællesnævners princip, siger Jon Stokholm, der også kunne drømme om, at Højesteret med tiden kunne blive en lidt mere moderne arbejdsplads.
For eksempel kunne parløbet med de ti dommerfuldmægtige godt være tættere.
- Alle dommere her har meget at give. Det kunne være lærerigt for dommerfuldmægtigene og aflastende for os dommere, hvis vi samarbejdede på en anden måde, lyder ønsket fra dommeren, der for lang tid siden gjorde op med sig selv, at provokationens vej nok ikke var den mest farbare vej bag de tykke mure.
Godt nok synes kollegerne, han stadig er temmelig tydelig i sine holdninger – også når der diskuteres kunst, kultur og politik i frokoststuen – men i Højesteret laver man nu engang ikke tingene om uden meget god grund.
So we always did er et princip, der holdes i hævd. Og ofte, det må selv de utålmodige unge dommere erkende, med god grund. For eksempel ligger det dybt indlejret i kulturen, at man af respekt for funktionen som højesteretsdommer ikke udtaler sig i øst og vest om rigets retspolitik.
- Man kommer ikke med bombastiske kioskbaskerudtalelser, men pålægger sig selv en vis tilbageholdenhed. Fordi alt, hvad du siger som højesteretsdommer, kan blive taget til udtryk for, hvad hele kollegiet mener. Det ville ikke være rimeligt. Du er én ud af 19, bare et lille hjul i maskineriet, og når vi går ud ad døren her, er vi jo ikke andet end en flok grå mus i blå lodenfrakker. Sådan skal det være i et demokratisk samfund.
Tolerancen er stor
For Jon Stokholm var den største overraskelse med mødet med Højesteret ikke traditionerne, men det faglige ambitionsniveau, der viste sig at være endnu højere end forventet. Her skal spidses ører og pen, for at hægte sig på, men tolerancen er stor, og man bliver lukket ind i kollegiet på lige fod med de andre. Også selv om det formelle hierarki står i fuldt flor på en i dagens Danmark nærmest kuriøs måde.
Dueslag til posten og kontorer fordeles her efter anciennitet. Jon Stokholms kontor er dog et af de pænt store, men er til gengæld gemt godt væk for enden af en mørk gang. Ingen andre dommere ville have det, så det snuppede han og satte sine egne privatmøbler og kunst ind i det. Stedets almindelige møblement er nemlig – i modsætning til 1. afdelings retssal og dommerværelse – ikke hjemfaldent til præmiering for design eller udførelse. Og kontorerne til de ”unge mennesker” konkurrerer i ussel- og lidenhed. For dem, der kan huske Justitsministeriet, før verden gik af lave, vækker stedet minder.
- Jeg har ikke helt vænnet mig til hierarkiet endnu, men jeg er sikker på, at man kan. Ligesom man vænner sig til at lave teen selv eller krydse af på køleskabet, når man tager en sodavand. Når man er vant til at sidde for bordenden og være den, der prøver grænser af, er det ikke så let at være ”stik i rend-dreng”.
Drømmen om et job som dommer i Højesteret er måske nok en livsdrøm. I hvert fald blev den nærmest podet ind i barnet af mormor, der tit talte om morfar, der havde været højesteretsdommer. Den yngre Jon Stokholm drømte godt nok mest om at læse statskundskab og rejse med udenrigstjenesten, men juraen kom på tværs – og med den en karriere af de mere usædvanlige.
- Jeg har været heldig og har fået lov til at prøve mange spændende ting i mit arbejdsliv. At blive højesteretsdommer var et personligt udviklingsprojekt, jeg havde overvejet længe. Jeg kunne dårligt se, jeg kunne nå længere som advokat, og jeg trængte til at få hands on på det juridiske arbejde igen. For ikke at miste jordforbindelsen fuldstændig. Det her job er meget back to basics på et højt niveau, og jeg er startet på en ny livsbane, som jeg trives med. Det er lidt som at begynde på en ny uddannelse igen, siger Jon Stokholm, der kvier sig ved at tale om den intellektuelle prestige, der følger med, når man hver dag omgiver sig med nogle af landets skarpeste hoveder – og i øvrigt også selv er forsynet med et af dem.
- Den, der har evnen, har også pligten, og æren er jo som bekendt det fagreste træ i skoven. Men jeg kan da ikke sige mig fri for indimellem at tænke, at det her, gjorde du da ikke så dårligt …
Jon Stokholm blev dommer i Højesteret i 2003. Var frem til da medindehaver af advokatfirmaet Lind & Cadovius.
Juridisk embedseksamen 1975. Bestalling som advokat 1978, samme år møderet for landsretten.
Fik i 1983 møderet for Højesteret.
Var i årene 1975-80 tilknyttet Kammeradvokaturen, derefter advokatfirmaer. Har hovedsageligt beskæftiget sig med erhvervslivet og blandt andre rådgivet Finansministeriet, en række større erhvervsvirksomheder, banker, amter og kommuner.
Bisidder i Tamil-sagen, Himmerlandsbank-sagen og Færøbank-sagen.
Medlem af Advokatrådet 1991-1997 og formand for samme 1999-2003.
Jon Stokholm er 54 år.


text:
Skat.dk: Etableringskonto - Investeringsfondskonto - efterbeskatning
16 Jun 2003 11:18
SKM2003.256.HR
1. afdeling, 143/2000
Etableringskonto, investeringsfondskonto, efterbeskatning, bil, indregistrering
Skatteyderen købte i 1989 en bil for etableringskonto- og investeringsfondsmidler. Bilen blev imidlertid ikke benyttet erhvervsmæssigt, hvorfor skatteyderen blev efterbeskattet af de anvendte midler.
Skatteyderen gjorde gældende, at efterbeskatningen var uberettiget, idet det var myndighederne, der havde forhindret ham i at benytte bilen erhvervsmæssigt. Han henviste herved til, at de to første instanser ved afgiftsmyndighederne traf afgørelse om, at bilen principielt ikke kunne afgiftsberigtiges som varevogn. Først ved tredieinstansen fik han i 1990 medhold i, at bilen principielt kunne afgiftsberigtiges som varevogn.
Højesteret henviste til, at bilen ubestridt ikke blev benyttet erhvervsmæssigt, hvorfor betingelserne for afskrivning ikke var opfyldt. Det skatteyderen anførte om myndighedernes sagsbehandling kunne ikke udvide adgangen til at foretage forlods afskrivning. Højesteret stadfæstede derfor landsrettens dom, hvorefter skatteyderen med rette var blevet efterbeskattet.
Investeringsfondsloven §§ 3, 6, og 10A stk. 1 (dagældende)
Etableringskontoloven § 7
Etableringskontoloven § 8
Etableringskontoloven § 10
Etableringskontoloven § 11A, stk. 1 (dagældende)
Ligningsvejledningen 2002 E.D.1.3 og E.D.2.10
Wendler Pedersen, Børge Dahl, Poul Søgaard, Jytte Scharling og Jon Stokholm
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 7. afdeling den 3. marts 2000.
Appellanten, A, har gentaget sin påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at han ikke skal efterbeskattes af de i indkomstårene 1978-1983, 1985 og 1986 foretagne investeringsfondshenlæggelser og etableringskontoindskud.
Skatteministeriet har principalt påstået stadfæstelse. Subsidiært har ministeriet påstået ansættelserne af As indkomst i indkomstårene 1978-1983 og 1985 og 1986 hjemvist til fornyet behandling ved skattemyndighederne med henvisning til, at A fra disse konti har hævet flere midler, end købet af bilen berettigede til.
Skatteministeriet har for Højesteret yderligere gjort gældende, at A ikke opfylder kravet om en væsentlig arbejdsindsats, jf. etableringskontolovens 5, stk. 2, jf. stk. 3, 1. pkt., og investeringsfondslovens § 3 A, stk. 3, jf. stk. 4, 1. pkt., hvorfor den skete efterbeskatning i henhold til etableringskontolovens § 11 A, stk. 1, og investeringsfondslovens § 10 A, stk. 1, også som følge heraf er berettiget. A har heroverfor gjort gældende, at han opfylder kravet.
A har for Højesteret frafaldet sit anbringende om, at efterbeskatning af midlerne er forældet. Han har i sit sammenfattende processkrift i forbindelse med domsforhandlingen anført, at virksomhedsophøret skete i den første uge af 1990, og at de i 1989 frigivne etableringskontomidler rettelig bør henføres til efterbeskatning i 1989. I et processkrift fra 8. oktober 2001 og i det sammenfattende processkrift har han endvidere gjort gældende, at ligningsmyndighederne med urette ved opgørelsen af indkomsten har beregnet 5 pct's tillæg for året 1990. Skatteministeriet har under domsforhandlingen protesteret mod, at disse nye anbringender tages i betragtning, jf. retsplejelovens § 383 og § 384.
Højesteret finder ikke grundlag for mod modpartens protest at tillade A at fremsætte de to førstnævnte anbringender, jf. retsplejelovens § 383 og § 384. Derimod tillades det sidstnævnte anbringende fremsat. Til dette anbringende har Skatteministeriet anført, at det er irrelevant i forhold til As påstand, og at tillæggene er korrekt beregnet.
Det er oplyst, at bilen ved forevisning for vurderingsmyndighederne i 1994 havde en sådan indretning, at den kunne have været afgiftsberigtiget som varebil.
Det er ubestridt, at A ikke har benyttet den omhandlede bil erhvervsmæssigt. Bilen har således ikke opfyldt afskrivningslovens almindelige betingelser for at kunne være genstand for skattemæssig afskrivning og dermed heller ikke de tilsvarende betingelser i etableringskonto- og investeringsfondsloven, som ikke på dette punkt fraviger afskrivningsloven. Det af A anførte om myndighedernes sagsbehandling kan ikke udvide adgangen til at foretage forlods afskrivning. Han er derfor med rette blevet efterbeskattet af de i 1989 frigivne etableringskonto- og investeringsfondsmidler. Det er herefter ufornødent at tage stilling til, om kravet til personlig arbejdsindsats blev opfyldt. Højesteret bemærker, at der ikke har været hjemmel til at beregne 5 pct's tillæg for året 1990.
Herefter, og som påstandene er nedlagt, stadfæster Højesteret dommen.
Appellanten, A, skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 25.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.
Efterbeskatning af etablerings- og investeringsfondsmidler

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Pengeinstitutansvar - professionel rådgivning | Forum Orientering
Pengeinstitutansvar - professionel rådgivning
Der forelå en aftale imellem et pengeinstitut og et investeringsforetagende om at pengeinstituttet ville finansiere investorernes deltagelse deri efter en sædvanlig kreditvurdering.
Pengeinstituttet ydede lån til investorerne på sædvanlige forretningsmæssige vilkår og pengeinstituttets interesse i projekterne var dels at opnå en betydelig indtjening på långivningen og dels at komme i kontakt med nye kunder.
Der findes en lov om prospekter, der skal sikre, at investorer får en række oplysninger og dermed får et forsvarligt grundlag at træffe beslutning på i forbindelse med investering i værdipapirer.
En privatperson, der havde opnået lån i pengeinstituttet og havde lidt tab i forbindelse med, at et investeringsprojekt blev indstillet, krævede pengeinstituttet erstatningsansvarligt, som følge af at man ikke havde ydet hende nogen rådgivning omkring risikoen på projektet.
Privatpersonen gjorde gældende, at prospektet var mangelfuldt, vildledende og urealistisk og ikke udbudt i overensstemmelse med propektloven.
Højesteret lagde til grund, at pengeinstituttet, da man ydede lån til sagsøger, måtte have været, eller i det mindste burde have været, opmærksom på, at selskabet ikke overholdt prospektloven.
Højesteret lagde endvidere til grund, at sagsøger, før hun underskrev lånedokumentet, af en medarbejder i pengeinstituttet havde fået at vide, at hun roligt kunne skrive under og at hun ikke fik at vide, at prospektet ikke opfyldte prospektlovens betingelser.
Højesteret fandt det ubetænkeligt at lægge til grund, at sagsøger ville have afstået fra investeringen, hvis hun havde fået at vide, at prospektloven ikke var overholdt.
På denne baggrund fandt Højesteret pengeinstituttet erstatningspligtigt.
På grund af egen skyld blev erstatningen dog nedsat fra godt kr. 40.000 til kr. 20.000.
(Højesterets dom af 15. oktober 2001, UfR 2002.65H).
Kommentar: Dommen kan sammenholdes med dommen fra Lovorientering 1/2002 om pengeinstitutrådgivning i forbindelse med 10-mandsprojekter. Her fastslog Højesteret, at pengeinstituttet ikke som rådgiver burde have anbefalet investeringen uden enten at have foretaget en selvstændig undersøgelse af projektet eller at oplyse investor om, at en sådan undersøgelse ikke var foretaget. Derfor blev pengeinstituttet ansvarligt. Investor burde på den anden side set have sikret sig, at pengeinstituttet havde vurderet grundlaget for prospektet eller selv have undersøgt ejendommens værdi og derfor blev pengeinstituttets krav på investor nedsat. Flere henvisninger findes i kommentaren til den pågældende dom.
Der er således ingen tvivl om, at pengeinstitutter og deres medarbejdere har en forpligtelse til at advare deres kunder om følgerne af projekter, som en professionel rådgiver må indse er risikable.
Dommen er også en illustration af, at man naturligvis ikke skal have erstatning, hvis man også ville have lidt tab, såfremt den skadeforvoldende handling ikke var indtruffet (den såkaldte alternativ-situation) – det accentuerer dommen ved at Højesteret udtaler, at kunden ville have afstået fra prospektet, hvis hun havde fået de oplysninger, som man klandrer banken for ikke at have givet hende.
Forskelligt herfra er spørgsmålet om egen skyld. Dommen henviser til U.2000.577H, hvor Højesteret udtalte, at investorer, der ikke selv kan bedømme risikoen ved at deltage i et investeringsprojekt skal søge professionel rådgivning eller ved henvendelse til pengeinstituttet sikre sig, at dette har vurderet prospektet. Da pengeinstitut-kunden ikke havde gjort dette, havde hun selv medvirket til sit tab, som i dommen fra Lovorientering 1/2002. I en sådan situation kan Højesteret ikke gøre andet end at fordele byrden skønsmæssigt.
Forhindringer af byggeprojekt efter p...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retsopgøret 148
DEN SORTE HANDSKE
Hvad er borgernes mål med den retssag, som finder sted i Højesteret d. 16. marts 2017? Sagen drejer sig (så vidt borgerne forstår det) kun om ét: Hvor stor magt skal staten have over borgernes private liv – og hvor meget skal den have lov til at blande sig i deres tro? Det, der er særligt ved dette marts-2017 retsopgør, er, at staten ved politisk magt i 2012 har banet sig ind i kirken – og nu som lovgiver synes at ville overtage styret af hele den kristne menighed (i alle dens afskygninger og trossamfund) i Danmark. "Dermed bryder staten," hævder borgerne, "den grundlovsbeskyttelse, som siden 1849 har slået værn om de kristnes forkyndelsesfrihed, gudstjenester og kirkelige handlinger." – "Staten er ikke kirkens besidder," hævder de sagsøgende borgere.
Det problem, som skal behandles ved den kommende 2017-retssag, er, at staten på grund af de historiske omstændigheder har fået overdraget at udøve ’en vis autoritet’ i de kirkelige forhold, men nu (efter 150 års forvaltningsansvar) synes at have anlagt sig et træk af storhedsvanvid, idet den på det sidste mener sig berettiget til at tiltage sig den fulde ejendomsret over kirken! Staten vil (ifølge dens advokat) være både pave, ærkebiskop og synode – og kommer da omgående i strid med både kirkens bekendelse og Bibelens lære.
Folketinget er det eneste sted, hvor en lov kan blive gennemført, hvilket lægger et tonstungt ansvar på lovgiverne. Som falke må de i konstant døgnvagt våge over, at der ikke bliver gennemført love, som borgerne på et senere tidspunkt kan bringe for domstolen – og som til syvende og sidst kan risikere at blive erklæret for ’ugyldige’ af landets højeste domstol! Der kan af samme grund næppe være to meninger om, at den regering og de ministre, som for 4-5 år siden fulgte loven om kirkelige homovielser til dørs, vil sætte himmel og jord i bevægelse for at hindre, at deres 2012-bestemmelse bliver kendt ’illegal’ ved marts-2017 højesteretssagen.
Selve ’adoptionen’ af den uheldssvangre tekst var som en åben og provokerende fordømmelse af den fredelige praksis, som indtil denne dag har hersket mellem stat og kirke – og det bør ikke undre nogen, at 300 borgere på stedet tog til genmæle! Loven om indførelse af et (for at sige det ligeud): ’antikristeligt ritual’ i Kristi kirke var og er en krigserklæring. Loven om kirkelige homovielser er ’den hidtil sorteste handske, som udfordrende er blevet kastet ind i det danske kirkerum…’ og denne handske må nødvendigvis tages op, og tid og sted borgernes svar på den udæskende hån måtte afklares. Det er nu sket! Stedet bliver Højesteret i København (i gården bag Christiansborg) og tidspunktet er torsdag, d. 16. marts 2017, kl. 09:00. Parterne møder med deres ’sekundanter’. De våben, som bruges, er aftalt… og der gives i denne sag ingen nåde. Taberen må på sin krop og sjæl bære de svære følger af dette opgør! – også de, der ikke vil røre den sorte handske, vil komme til at bære følgerne af slagets udgang…
HERODES ER EN RÆV
For første gang i dansk kirkehistorie skal det fremgå af dansk lovgivning, hvad man forstår ved et trossamfund. Det nye af kirkeministeren nedsatte trossamfundsudvalg har bl.a. lagt følgende forslag på bordet: "Ved trossamfund forstås et fællesskab, hvis medlemmer samles om en tro på magter, som står over mennesker og naturlovene, efter udformede læresætninger og ritualer."
En sådan formulering er (helt konkret) blevet fremlagt som et forslag til en lovfæstet definition af begrebet trossamfund. Dette oplæg til en splinterny ’trossamfundslov’ blev fremlagt (citat): "… til brug for en midtvejs høring i efteråret 2016."
Det var nu op til deltagerne i denne ’høring’ at fastholde, at Danmark har en grundlov, der gør det lysende klart, at staten i enhver henseende er afskåret fra at gribe ind i de enkelte trossamfunds indre anliggender med mindre det er nødvendigt af (citat): ’sædeligheden og den offentlige orden’ (§ 67).
Deltagerne i den daværende ’høring’ bør fortsat holde sig for øje, at staten i øjeblikket har en højesteretssag kørende, hvor hovedspørgsmålet er dette ene: Kan lovgiver med grundloven i hånden gribe ind i folkekirkens (landets største trossamfunds) indre anliggender. Landsretten gav staten medhold i, at staten (lovgiver) kan være både pave, synode og ærkebiskop for kirkens gudstjenester, ritualer, forkyndelse og lære. Spørgsmålet er nu, hvorvidt kejseren er yderligere interesseret i at få samme magt over frikirkerne og de halvfarlige ’frie prædikanter’. ’Herodes er en ræv’ og vil ikke hverken Jesus eller hans efterfølgende noget godt.
De første timer i landsretten i København d. 31. marts 2016, hvor staten blev stillet til regnskab for den påstående grundlovsovertrædelse var afslørende i sig selv! Regeringens advokat gav generelt udtryk for, at et sådant ’statsligt’ indgreb i kirkens liv og lære bør kirkens ansvarlige ledere blande sig udenom; hertil har de 300 borgere at indvende, at Ny Testamente (som er kirkens ypperste bekendelsesskrift) præciserer, at ’loven er god’… samt at (citat): ’den er bestemt for dem, der slår deres far og mor ihjel, drabsmænd… og mænd, der ligger i med mænd’ (1.Tim.1:8-11). Det vil sige, at dommerne ved Højesteret d. 16. marts 2017 bør tage stilling til de politisk betonede røster, der mere og mere aggressivt tør hævde, at homoseksuelle vielser ’er at ligestille med vielser mellem en mand og en kvinde’. Sådanne lovgivere kan lovgive om dette forhold med henblik på rådhusets bryllupper – men aldrig med kirkelige ægtevielser for øje! Gør de det, bryder de Danmarks Grundlovs 4. paragraf.
GRUNDLOVENS NORMATIVE RETLEDNING
Regeringens kammeradvokat forberedte sig på i den (nu stadig uafgjorte) 31-marts-2016-landsretssag at søge at omgå grundlovens beskyttelse af borgernes samvittighed! Hvad nu synes at stå på spil (i det retsopgør, som ved Højesteret stadig udkæmpes i Danmark) er intet mindre end det historisk afgørende spørgsmål, hvorvidt den dualisme, der hersker mellem stat og kirke, skal være fjendsk eller indbyrdes harmonisk hjælpende? Skal de to parter bekæmpe hinanden, eller skal de understøtte hinanden? Danmarks Grundlov siger, at de skal ’understøtte’ hinanden! Staten skal ifølge den danske forfatning styrke og fremme kirkens sag, og kirken har en altid gældende samvittighedsforpligtelse over for Gud (ifølge dens egne bekendelsesskrifter) til at bede for – og praktisk at bistå den verdslige øvrigheds kamp for det gode (Rom.13:1-9). Det protestantiske statsstyre opretholder således freden og fordrageligheden mellem kirken og den verdslige øvrighed.
Det politisk-ideologiske samfundssyn går dermed ikke sjældent hadet og den sociale oprørs-kamps vej. Den kristne samfundsidé, der så tydeligt giver sig udtryk i Danmarks Grundlovs henvisning til Luthers Skrifter, sigter dybest set på spørgsmålet om, hvad borgeren (rent moralsk) bør gøre, tænke og ville ud fra sin samvittighed (og med henblik på den i forfatningen omtalte evangelisk-lutherske lære) over for Gud! Der ligger i grundlovsteksten en åbenlys normativ retledning – ja, tydelig formaning til at vurdere moralske spørgsmål (især med henblik på kirkens stilling i folket) ud fra kirkens egen bekendelse. Dette punkt blev på 2016-landsretssagens første dag anfægtet af en øvrighed, som med lovens ord søger at forsvare et usædeligt, illegalt, kirkeligt ritual. Men staten vil ved Højesteret blive mødt af danske borgeres dybt krænkede samvittighed og grundlovens uomtvistelige statsforpligtelse over for kirken.
Det er helt galt, når de politiske ligestillingsideologer fremdeles søger at fremme deres aggressive forestillinger om, at de sociale parallelle strømninger (mellem staten og kirken) bærer på en ond arv af fjendskab, som ingen kan ryste af sig. Den danske 2011-2014-kirkeminister optrådte provokerende som ’statens mand’ i netop denne ideologiske klædedragt. Han lod ved sin afsluttende lov om kirkelige homovielser borgerne forstå, at kirke og stat ikke kan løbe noget parløb; de vil – sådan udmøntede hans lovgivning sig – altid være adskilte og i opposition til hinanden.
Det er og vil altid forblive at være den lære, som udgår fra den mørke, politiske skole, som denne tidligere kirkeminister tilhører – og selvom det skulle komme til at gå sådan, at den omtalte minister pludselig – som en kamæleon – skifter politiske farve, så vil hans nye partifæller hurtigt komme til at indse, at tager de venligt imod denne nye ’folketingskandidat’ – så satser de dermed på at dække over en (ifølge borgernes påstand) åbenlys grundlovsovertræder (der ikke vil landets kristne borgere noget godt). Ja, de vil fra den dag, de tager denne forhenværende minister under deres vinger, gøre fælles sag med de folk, der søger at bryde det bånd, som den danske forfatning har påbudt dem at værne – nemlig den bibelske, naturlige sammenføjning, der altid bør eksistere mellem den verdslige øvrighed og landets kristne menighed.
Lad det hermed være sagt, at apostelen Paulus til sin unge discipel Timotheus skrev, at han skal ’påbyde visse folk, at de ikke må føre vranglære’ (1.Tim.1:3). Han fortsætter: "Sigtet med dette påbud er kærlighed af et rent hjerte, og en god samvittighed og en oprigtig tro…" (v.5). Apostelen slutter: "Nogle har forvildet sig bort fra dette og har vendt sig til tom snak: de vil være lærere i loven men forstår hverken det, de selv siger, eller hvad det er, de udtaler sig så sikkert om." Dette sidste vil det ved Højesteret berammede retsopgør afsløre i en ny, højaktuel sammenhæng; det vil nemlig vise sig (fremgår det af det nævnte skriftsted), ’at den apostolske advarsel mod vranglære i netop denne sag er på sin plads’ – samt at den megen tale om ’kærlighed’ ikke hviler på Ny Testamentes påbud om 1. det rene hjerte, 2. den gode samvittighed og 3. den oprigtige tro – ja, når en ny tids politikere vil undervise (som den tidligere kirkeminister så det som sin opgave) kirken om kærlighedsbuddet, så er det mere eller mindre tom snak; de aner ikke, hvad de selv så sikkert udtaler sig om - og bør derfor holde sig fra at blande sig i kirkens indre anliggender.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Udlæg - fremgangsmåde - ransagning - uretmæssig - tredjemand
12 Sep 2006 12:17
24 Jul 2006 10:18
Udlæg, fremgangsmåde, ransagning, hjelmmel, tredjemand, underretning
Sagen drejede sig om, hvorvidt det var med rette, at Viborg Kommune havde foretaget udlæg i et kontant beløb, som politiet (uretmæssigt) havde medtaget under en ransagning hos kærende.
Herudover drejede sagen som om, hvorvidt det udlagte beløb tilhørte tredjemand, hvilket kærende påstod var tilfældet.
Sagens nærmere omstændigheder var, at Viborg Politi under en ransagning hos kærende fandt kr. 70.000,-, som politiet tog i sin besiddelse, uden at der var hjemmel hertil i retsplejelovens kapitel 74.
Politiet kontaktede herefter Viborg Kommune, der på baggrund af oplysningerne om, at politiet var i besiddelse af kr. 70.000,- tilhørende kærende foretog udlæg i beløbet, hvilket skete uden forudgående underretning af kærende.
Kærende gjorde under sagen gældende, at det var med urette, at udlægget var foretaget uden forudgående underretning af kærende, at politiet var kommet i besiddelse af pengene på ulovlig vis, hvorfor det af Viborg Kommune foretagne udlæg var ulovligt, at politiet ikke havde været berettiget til at kontakte Viborg Kommune med meddelelse om, at politiet hos kærende havde fundet kr. 70.000,-, og at beløbet ikke tilhørte kærende, men derimod dennes børn.
Højesteret fandt, at det var med rette, at Viborg Kommune havde foretaget udlæg uden forudgående underretning af kærende, ligesom Højesteret fandt, at kommunen ikke havde fået kendskab til beløbets eksistens på en sådan måde, at udlægget var ulovligt.
Endelig fandt Højesteret ikke, at kærende havde bevist, at det udlagte beløb tilhørte kærendes børn.
Højesteret stadfæstede derfor det foretagne udlæg.
Inddrivelsesloven af skatter og afgifter mv. § 5, jf. retsplejelovens § 493, stk. 2
Retsplejelovens kapitel 74
Højesterets kendelse af 24. juli 2006, 91/2006
(advokat Erik Jørgensen, e.o.)
Poul Sørensen, Poul Søgaard og Jon Stokholm.
Viborg fogedrets kendelse
FS 2-680/2004
Det fremgår af sagen, at politiet fandt 70 ettusindekronesedler i forbindelse med en ransagning hos A. Sedlerne blev opbevaret i en aflåst pengekasse, som A havde nøglen til, i en skrivebordsskuffe i stuen. Der var ingen angivelse af, at pengene tilhørte tredjemand
Der er herefter en stærk formodning for, at pengene tilhører A.
BA og A har for så vidt angår de 60.000 kr. samstemmende forklaret, at opbevaringen fandt sted hos A, dels fordi det ikke har kunnet betale sig, at sætte pengene ind på en konto, dels fordi BA af forskellige årsager ikke ønskede at opbevare pengene selv.
Der er ikke fremkommet oplysninger om, at A har været forpligtet til at holde pengene adskilt fra egne midler.
Fogedretten finder ikke, at formodningen for at pengene tilhører A er blevet afsvækket i en sådan grad ved de afgivne forklaringer, at det er sandsynliggjort, at pengene tilhører hans børn.
Pantefogedudlægget af 31. marts 2004 stadfæstes derfor.
Det er ved afgørelsen tillige tillagt betydning, at politiet, på baggrund af en mistanke om salg af narko, ransagede As bopæl et år forinden, uden at finde pengene, uagtet at A ifølge forklaringerne også skulle have haft pengene i sin besiddelse på daværende tidspunkt.
Der er af de grunde, som Viborg Kommune har anført, ikke grundlag for at ophæve udlægget delvist under henvisning til reglerne i retsplejelovens § 509.
Det udlæg, som Viborg Kommunes pantefoged foretog den 31. marts 2004, stadfæstes.
13. afdeling, B-2030-04
Af de grunde, der er anført af fogedretten,
I tidligere instanser er afsagt kendelse af fogedretten i Viborg den 17. august 2004 og af Vestre Landsrets 13. afdeling den 15. oktober 2004. Procesbevillingsnævnet har den 16. januar 2006 meddelt tilladelse til, at landsrettens kendelse indbringes for Højesteret.
Kærende, A, har gentaget sin påstand om, at det udlæg, som Viborg Kommunes pantefoged foretog den 31. marts 2004, ophæves.
Indkærede, Viborg Kommune, har påstået stadfæstelse.
A har gjort gældende, at da Viborg politi på ulovlig vis er kommet i besiddelse af de udlagte 70.000 kr., og politiets henvendelse til Viborg Kommune derfor også var ulovlig, er det af pantefogeden den 31. marts 2004 foretagne udlæg ligeledes ulovligt. A har videre gjort gældende, at de udlagte penge ikke tilhørte ham, og at han burde have været underrettet om fogedforretningen.
Viborg Kommune har gjort gældende, at udlægget er foretaget med rette, at pengene tilhører A, og at betingelserne for at undlade at underrette A inden forretningens foretagelse efter retsplejelovens § 493, stk. 2, var til stede. Der kan ikke ske identifikation mellem Viborg Kommune og Viborg politi, og det er ved prøvelsen af udlæggets lovlighed ikke afgørende, om politiet havde hjemmel til at tage beløbet i bevaring.
Højesteret finder, at betingelserne for at foretage udlægsforretningen uden forudgående underretning af A var til stede, jf. lov om fremgangsmåden ved inddrivelse af skatter og afgifter mv. § 5, jf. retsplejelovens § 493, stk. 2.
Højesteret finder endvidere, at eksistensen af det omhandlede pengebeløb ikke er kommet til Viborg Kommunes kendskab på en sådan måde, at udlægget er ulovligt.
Med disse bemærkninger og i øvrigt af de grunde, der er anført af byretten og tiltrådt af landsretten, stadfæster Højesteret den påkærede kendelse.