text:
Kapitel 1 Retsstaten | Erhvervs- og finansjura
1.7.12 Udenretlige tvistløsningsorganer
2.1.3 Cirkulære
2.1.4 Dommenes retsskildværdi (præjudikat)
2.1.5 God skik regler
2.1.6 Retsædvane
2.1.7 Kutyme
2.1.8 Aftalen
2.1.9 Forholdets natur
3.5.6 Sagsbehandling Premium
3.5.7 Præjudicielle forelæggelser Premium
3.5.8 Direkte søgsmål og appelsager Premium
3.5.9 Sagens oplysning Premium
3.5.10 Offentligt retsmøde og generaladvokatens forslag til afgørelse Premium
3.6 Dommene Premium
3.7 Særlige rettergangsformer Premium
3.7.1 Den forenklede procedure Premium
3.7.2 Den fremskyndede procedure Premium
3.7.3 Den præjudicielle hasteprocedure (PPU) Premium
3.7.4 Begæring om foreløbige forholdsregler Premium
3.7.5 Sagsomkostninger Premium
3.7.6 Sprogordning Premium
3.8 Oversigt over rettergangsmåden Premium
3.8.1 Domstolen i Den Europæiske Unions retsorden Premium
3.9 Grundsætninger fastslået i retspraksis Premium
3.9.1 Domstolens rolle i unionsborgerens liv Premium
3.9.2 Frie varebevægelser Premium
3.9.3 Fri bevægelighed for personer Premium
3.9.4 Fri udveksling af tjenesteydelser Premium
3.9.5 Ligebehandling og sociale rettigheder Premium
3.9.6 Grundlæggende rettigheder Premium
3.9.7 Unionsborgerskab Premium
4.2.7 Uoverensstemmende accept i forhold til tilbuddet
5.4.2 Specialfuldmagt, jf. aftalelovens § 13
5.4.3 Offentlig bekendtgjort fuldmagt, jf. aftalelovens § 14
6.5 Forbrugeraftalers ugyldighed og bødestraf
6.6 Forbud mod negativ aftalebinding (-aftaleindgåelse)
6.7 Aftaler indgået uden for den erhvervsdrivendes forretningssted
6.8 Fjernsalg
6.9 Forbrugerens fortrydelsesret i forbrugeraftaleloven
6.10 Retsvirkning ved fortrydelse
6.11 Fjernsalg - Finansielle tjenesteydelser
6.11.1 Oplysningspligt, FBL § 14
6.11.2 Fortrydelse - Fjernsalg af finansielle tjenesteydelser
6.11.3 Fjernsalg - Finansielle tjenesteydelser: Fremgangsmåde ved fortrydelse
6.12 Urimelige aftaler
6.13 Løbende tjenesteydelser/abonnementer
7.4 Den almindelige fornuftige person
8.6.1 Sælgers og købers forpligtelser under handelskøbet
8.8 Godkendte private ankenævn og andre klagemuligheder for forbrugere
8.8.1 Liste over klagemuligheder for forbrugere
8.9 Klagenævn for erhverv
8.9.1 Klagenævnet for Udbud
8.9.2 Konkurrenceankenævnet
8.9.3 Teleklagenævnet
8.9.4 Erhvervsankenævnet
8.9.5 Ankenævnet vedr. Praktikvirksomheder
8.9.6 Tvistighedsnævnet
8.10 Klager over streamingtjenester, musik eller film, software eller apps.
8.11 Quizeer
9.18 Procast om markedsføring Premium
11.10 Whistleblower-ordning Premium
11.11 Finanstilsynets whistleblowerordning Premium
11.12 Fælles whistleblowerdirektiv på vej Premium
11.13 Hvidvaskreglernes anvendelse på ejendomsmæglervirksomheden Premium
11.14 ”Kundeforholdet” hos ejendomsmægleren Premium
11.15 Risikovurdering af ejendomsmæglerens kunder Premium
11.16 Beskyttelse af persondata Premium
11.17 Screening af medarbejderne og whistleblowerordning Premium
11.18 Ejendomsmægleren og ejendomsmæglervirksomheden skal etablere en “whistleblowerordning” Premium
12.1 Hæftelse - begreber som gennemgås:
13.2.2 Forenklet inkasso
13.7 Tvangsakkord
13.8 Gældssanering
13.8.1 Hvad er gældssanering?
13.8.2 Hvad er betingelserne for gældssanering?
13.8.3 Hvordan søger man?
13.8.4 Hvor søger man?
13.8.5 Hvad sker der under sagen?
13.8.6 Hvad omfatter gældssaneringen?
13.8.7 Hvad koster det?
15.4.1 Erhvervskaution over for et pengeinstitut
15.8 Simpel kaution eller en selvskyldnerkaution
16 Fordringer, gældsbreve og pantebreve
16.7.3 Dobbeltoverdragelse af fordringen
25 Forsikring og pension Premium
25.1 Skadesforsikring Premium
25.1.1 Forsikringsklasser - skadesforsikring Premium
25.2 Udvalgte skadesforsikringer Premium
25.2.1 Bilforsikring Premium
25.2.2 Forsikringer af familiens bolig Premium
25.2.3 Bygningsforsikringen Premium
25.2.4 Ejerskifteforsikringen Premium
25.2.5 Forsikringsdækning under rejser Premium
25.3 Forsikringsguiden Premium
25.4 Rettigheder og forpligtelser i forsikringsretten Premium
25.5 Forsikringsselskabets begrundelsespligt Premium
25.6 Urigtige oplysninger ved forsikringsaftalens indgåelse Premium
25.7 Police og forsikringsbetingelserne Premium
25.8 Fortrydelsesret ved tegning af forsikring Premium
25.9 Indtrædelse af forsikringsselskabets ansvar Premium
25.10 Præmien (betalingen) for forsikringen Premium
25.11 Opsigelse af forsikringen Premium
25.12 Begrebet "forsikringstid“ Premium
25.13 Forsikringstagerens pligter over for forsikringsselskabet Premium
25.14 Fareforøgelse Premium
25.15 Urigtige risikooplysninger Premium
25.16 Overholdelse af sikkerhedsforskrifter Premium
25.17 Betalingsproceduren omkring forsikringspræmien Premium
25.18 Generelle forhold mellem forsikringstageren og forsikringsselskabet Premium
25.19 Sikkerhedsforholdsregler/sikkerhedsforskrifter Premium
25.20 Risikooplysninger og urigtige oplysninger Premium
25.21 Erstatning og renter Premium
25.22 Under- og dobbeltforsikring Premium
25.23 Forældelse af forsikringskrav Premium
25.24 Klage over forsikringsselskabets afgørelse Premium
25.25 Andre finansielle tvistløsningsorganer Premium
25.25.1 Det finansielle ankenævn Premium
25.26 Forsikringsoplysningen Premium
25.27 Finanstilsynet Premium
25.28 Ansvarsforsikring Premium
25.29 Uagtsom, forsætlig og hændelig skade samt gæstebudsskade Premium
25.30 Uagtsom Premium
25.31 Forsætlig Premium
25.32 Hændelig Premium
25.33 Gæstebudsskade Premium
25.34 Ansvarsforsikringens undtagelser Premium
25.35 Ansvar i kontraktforhold Premium
25.36 Pensionsforsikringer Premium
25.37 Generelt for de tre dele i pensionssystemet Premium
25.38 Pension og erhvervsevnetab Premium
25.39 Nævnspraksis og fortolkninger af erhvervsevnetab Premium
25.40 Hvordan oplyses sagen i forsikringsselskabet, og hvilke forhold der indgår i deres vurdering Premium
25.41 Nævnspraksis om erhvervsevnetabsforsikringen Premium
25.42 Lidelser, der er opstået, før erhvervsevnetabsforsikringen trådte i kraft Premium
25.43 Forsikringsselskabets muligheder for at standse udbetalingerne Premium
25.44 Helbredsoplysninger Premium
25.45 Livsforsikringer Premium
25.46 Når man skal give oplysninger om ens helbred Premium
25.47 Udbetaling af forsikringerne Premium
25.48 Forsikringsformidling Premium
25.49 Ordforklaringer på forsikringstekniske udtryk
26 Lovsamling
30 Indeks
Kapitel 1 Retsstaten
Kapitel 1 om retsstaten skal kun læses i hovedtræk
Af de mere end 1.300 love, vi har i Danmark, er der én lov, en retskilde, der er hævet over alle de andre, nemlig grundloven. er Danmarks forfatning, dvs. den lov, der beskriver de grundlæggende regler for samfundet.
EU-retten står over dansk ret, sådan at en dansk lov kan være ulovlig, nemlig, hvis den enten strider mod EU-retten eller mod grundloven.
I Danmark fejrer man hvert år grundlovens fødselsdag 5. juni. Men hvordan blev grundloven egentlig indført?
Fra 1660 til 1848 havde Danmark enevælde, og i 1700-tallet begyndte modstanden mod enevældet at ulme rundt om i Europa.
Befolkningerne stillede krav om, at folket skulle være med til at bestemme, hvordan deres land skulle styres, og flere steder blev monarkiet væltet og erstattet af en republik.
Efterhånden som den internationale udvikling tog fart, erkendte Kong Christian den 8., at Danmark også måtte have en fri forfatning. Da han døde, gjorde hans søn, Frederik den 7., arbejdet med forfatningen færdig.
Video om den danske grundlov
beskriver bl.a. den enkelte borgers rettigheder og pligter, f.eks. at der er ytringsfrihed, religionsfrihed og værnepligt.
I grundloven står der også, at den øverste magt i Danmark skal deles mellem den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt.
I grundloven kan du læse om magtens fordeling i samfundet. Om Folketinget som den demokratisk valgte forsamling, der vedtager love, der gælder for os alle.
Om regeringen, der skal sikre, at lovene bliver overholdt af os borgere og af de myndigheder, der skal sørge for, at vi for eksempel har gode skoler, sygehuse og biblioteker.
Om domstolene, der er uafhængige af regering og Folketing, fordi de skal dømme i konflikter mellem borgerne indbyrdes og mellem myndigheder og borgere.
handler også om de rettigheder, du har som borger. Vi kalder dem friheds- eller menneskerettigheder.
Den ene slags frihedsrettigheder er ytringsfriheden, retten til at forsamles og demonstrere for dine synspunkter og retten til at oprette foreninger og til at være medlem af en forening.
sikrer også, at du har ret til at være medlem af et politisk parti og være politisk aktiv – også selv om det går imod regeringens eller flertallets synspunkter.
Disse rettigheder skal sikre, at demokratiet kan fungere.
Grundlovens regler om folkeafstemninger og valg til Folketinget ville for eksempel ikke være meget værd, hvis vi ikke havde ret til at diskutere politiske spørgsmål og sige vores mening.
Den anden slags frihedsrettigheder er reglerne om den personlige frihed og om ejendomsretten og boligens ukrænkelighed.
Disse regler skal først og fremmest beskytte borgerne mod overgreb fra statsmagten.
Hvis du bliver anholdt af politiet, har du for eksempel krav på, at en dommer tager stilling til din sag inden 24 timer.
Hvis myndighederne vil undersøge din bolig, dine private papirer eller din pc, skal de som hovedregel have en dommers tilladelse først.
Og hvis myndighederne vil tage dit hus for at rive det ned, fordi der skal bygges en motorvej eller en jernbane hen over grunden, ja så skal du have en erstatning, der svarer til husets og grundens værdi.
sætter på den måde grænser for, hvordan staten kan blande sig i vores privatliv.
skal sikre stabile rammer om det politiske liv og de politiske kampe om magten. Og grundloven skal sikre, at borgernes rettigheder ikke krænkes.
Begge dele sikres ved, at grundloven er mere vanskelig at ændre end andre love. Den danske grundlov er kun blevet ændret få gange, siden den blev vedtaget for mere end 160 år siden.
Og sproget i mange af paragrafferne er ikke blevet moderniseret siden.
Derfor er der i dette hæfte nogle forklarende kommentarer til de enkelte paragraffer.
Grundlovens § 3 har følgende ordlyd:
”Den lovgivende magt er hos kongen og Folketinget i forening. Den udøvende magt er hos kongen. Den dømmende magt er hos domstolene”.
Figur 1.1: Magtens tredeling
Tremagtsdelingen:
Lovgivende magt: Folketinget
Dømmende magt: Domstolene
Udøvende magt: Regering
Gensidig kontrol
Bestemmelsen handler om magtens tredeling i den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt.
Magten er delt mellem forskellige myndigheder (Folketing, regering og domstole) for at undgå, at al magt samles hos én myndighed. Det ville kunne føre til magtmisbrug.
Ifølge grundloven har dronningen og Folketinget i fællesskab magten til at lovgive.
Men helt sådan er det ikke i virkeligheden.
I praksis er det nemlig regeringen og Folketinget, som bestemmer, hvordan lovene skal se ud.
Dronningen skriver dem bare under og har derfor ingen reel magt.
Dronningen skal “føre lovene ud i livet” – hun har formel magt.
I dag betyder det blot, at hun rent formelt udnævner ministrene i en regering.
Derefter er det i praksis ministrene og deres ministerier, der sørger for, at lovene bliver overholdt.
Dronningen har ingen indflydelse på, hvem der skal være ministre. Det bestemmer statsministeren.
Hun har heller ingen indflydelse på, hvilke partier der skal danne regering.
Det handler grundlovens §§ 12-15 bl.a. om.
Domstolene har magten til at dømme. De afgør, om folk har overtrådt landets love og skal straffes. Og de tager stilling i sager, hvor borgere har indbyrdes konflikter.
Domstolene afgør også, om ministerier og kommuner har overtrådt lovene, og om lovene overholder grundloven.
I 1999 fastslog Højesteret i dommen U 1999.841 H, at den såkaldte Tvindlov var i strid med grundlovens § 3. Tvindlovens bestemmelse om, at en række Tvindskoler ikke længere skulle have penge fra det offentlige, var derfor ugyldig.
Video: Retsstaten - Hvad betyder retssikkerhed?
Folketinget er Danmarks parlament. Her vedtages al lovgivning i Danmark.
Folketingets grundlæggende opgaver og nogle af arbejdsformerne er beskrevet i grundloven.
Andre metoder er praksisser, der har udviklet sig gennem de snart 170 år, Folketinget har eksisteret.
Folketinget og regeringen er de eneste, der kan fremsætte lovforslag, dvs. komme med forslag til nye love og lovændringer.
Den lovgivende magt er Folketinget og det er kun Folketinget, der kan vedtage lovforslag.
beskriver fordelingen af magten mellem Folketinget (lovgivende), regeringen (udøvende og lovgivende) og domstolene (dømmende), også kaldet magtens tredeling.
Magten i samfundet er delt i 3 for at forhindre, at der sker magtmisbrug.
Folketinget har 3 hovedopgaver:
At behandle lovforslag og vedtage landets love
At behandle og vedtage statens årlige budget, finansloven
At føre kontrol med regeringens magtudøvelse
For at kunne løfte de opgaver kræves det, at folketingsmedlemmerne ved, hvordan det politiske arbejde skal foregå.
Reglerne for, hvordan folketingsmedlemmerne skal samarbejde, og hvordan lovgivningsprocessen er, står beskrevet i Folketingets forretningsorden.
Reglerne kan ændre sig over tid, fordi samfundet ændrer sig, men de fleste af reglerne har mange år på bagen.
Love regulerer, hvordan vi skal leve sammen i Danmark, hvad vi skal drive i fællesskab – f.eks. folkeskolen og sygehusene – og hvordan det fælles skal være indrettet.
Lovgivning handler om, hvad man skal som borger, og hvad man ikke må, herunder hvad der er strafbart.
Lovteksterne skal derfor skrives så præcist, at borgerne ikke er i tvivl om de fælles spilleregler i samfundet.
Nye lovforslag kan fremsættes af regeringen og folketingsmedlemmerne (folketingsbeslutninger).
Regeringen fremsætter de fleste lovforslag, da regeringen har statsadministrationen (ministerierne og styrelser) til at hjælpe sig med udformning af lovforslag mv.
Lovforslag tager lang tid at skrive, og det kræver stor juridisk indsigt.
Derfor er det regeringen, der fremsætter de fleste lovforslag. For regeringen har mange embedsmænd i ministerierne til at hjælpe sig, mens partierne uden for regeringen, oppositionen, har færre til at hjælpe sig – de har kun medarbejdere i deres gruppesekretariater og i Folketingets Administration.
Ideer til nye love kommer primært fra regeringen, men kan også komme fra:
Folketingsmedlemmerne
Interesseorganisationer, erhvervslivet, foreninger m.v.
Sager i medierne
Borgere, der henvender sig til et folketingsmedlem eller et parti med en sag
Borgerforslag. Hvis 50.000 personer med stemmeret til folketingsvalg støtter et borgerforslag, kan det blive fremsat i Folketinget.
Inden et lovforslag fremsættes i Folketingssalen, har det som regel været igennem en længere process i ministerierne.
Video: Lovgivningsprocessen i praksis
Ud over at lovgive har Folketinget en anden og lige så vigtig rolle i demokratiet.
Det er at kontrollere, om regeringen – den udøvende magt ‒ fører Folketingets love ud i livet, som de var tænkt, og om der sker magtmisbrug. Det kalder man parlamentarisk kontrol.
Parlamentarisk kontrol med regeringen er en meget vigtig opgave i Folketinget, hvor Folketinget kontrollerer, hvordan regeringen fører lovene ud i livet, og om regeringen fører en politik, der i hovedtræk bliver støttet af et flertal i Folketinget.
Søgelyset rettes ofte mod ministrene i regeringen. For det meste går det stille af, men situationen kan også spidse til, så regering og Folketing kommer til at stå stejlt over for hinanden.
I praksis er det oppositionen – de partier i Folketinget, som er imod regeringens politik – der udfører den parlamentariske kontrol.
Det er dem, der har den største interesse i at være kritiske over for regeringens arbejde og afsløre, om der sker magtmisbrug.
Oppositionen undersøger bl.a., om regeringen:
Virkeliggør lovens indhold og gør det på den måde, som regeringen har lovet
Overholder statsbudgettet
Folketingsmedlemmerne fra oppositionspartierne finder den parlamentariske kontrol af regeringens magtudøvelse vigtig.
Oppositionen har en politisk fordel i at finde fejl og mangler ved en regering, den ikke er enig med, og det giver oppositionspartierne mulighed for at forklare vælgerne, hvordan deres politik er anderledes end regeringens.
Arbejdet i Folketinget foregår både i Folketingssalen og i Folketingets udvalg.
Udvalgene arbejder med hvert deres fagområde og behandler både lovgivning og den brede kontrol med regeringens arbejde.
Statsministeren er regeringens chef og den, der bestemmer, hvem der skal være minister i regeringen.
Regeringen laver landets love, mens Folketinget vedtager dem.
Ministrene er som regel også medlemmer af Folketinget, men det er ikke et krav.
giver dronningen magt til at udpege statsministeren og de øvrige ministre.
Men i praksis er det et flertal i Folketinget, der er afgørende for, hvem der skal være statsminister.
Statsministeren sætter så sit ministerhold og danner sin regering.
Folketingsvalg skal afholdes mindst én gang hvert 4. år.
Det står i grundloven. Statsministeren kan dog til enhver tid udskrive folketingsvalg, så der kan sagtens gå mindre end 4 år mellem hvert valg.
Når valget er slut og mandaterne fordelt, er det nye Folketing fundet.
Så skal man i gang med at finde ud af, hvem der skal være statsminister og danne regering.
Den siddende statsminister fortsætter, hvis der ikke er et flertal imod ham eller hende - dvs. 90 eller flere ud af de 179 folketingsmedlemmer.
Det kaldes negativ parlamentarisme.
Taber regeringen valget, skal der findes en ny statsminister og en ny regering.
Den siddende statsminister skal, i samarbejde med dronningen, finde ud af, hvilken statsministerkandidat der har den bredeste opbakning hos det nye folketingsmedlemmer. Det kaldes en dronningerunde.
Der kan også udnævnes af dronningen en “kongelig undersøger”, som ikke nødvendigvis er den siddeende statsminister, se f.eks. udnævelsen af Mette Frderiksen som kongelig undersøger efter folketingsvalget i 2019.
Når statsministeren har fundet sine ministre, udnævner dronningen formelt regeringen på Amalienborg. Regeringen kommer bagefter ud på slotspladsen.
Her præsenterer statsministeren sin nye regering for danskerne.
Regeringens ministre leder via deres ministerier landet efter de love, Folketinget har vedtaget.
Regeringen har stor indflydelse på de love, der vedtages i Folketinget, da det er regeringen, der kommer med langt de fleste forslag til nye love.
Den udøvende magt ligger hos regeringen. Det står i grundloven.
Regeringen har ret og pligt til at gennemføre de regler og love, som Folketinget vedtager, så lovene bliver til virkelighed i samfundet.
Lovgivningsarbejdet har regeringen også stor indflydelse på.
Det er regeringen, der forbereder og foreslår langt de fleste nye love og ændringer i eksisterende love.
Regeringen er ansvarlig for hele processen med forberedelse af lovforslagene, inden de når til Folketinget, herunder at lægge de overordnede planer, drive de politiske forhandlinger, skrive lovudkast og sende det i høring.
Når regeringen foreslår en lov, kaldes det, at den fremsætter et lovforslag.
Både regeringen og medlemmerne af Folketinget kan fremsætte lovforslag – men de fleste kommer fra regeringen.
Når en ny regering tiltræder, vil de partier, der indgår i regeringen, sammen skrive et regeringsgrundlag eller anden form for fælleserklæring.
Et regeringsgrundlag er en slags politisk programerklæring, som signalerer, hvilken politik regeringen gerne vil gennemføre i den kommende regeringsperiode.
Lovkataloget er et redskab for regeringen til at omsætte den overordnede politik til konkrete initiativer.
Regeringen forsøger at gøre de politiske mål til virkelighed via nye love.
De lovforslag, regeringen regner med at kunne få flertal for, bliver præsenteret i regeringens lovkatalog eller lovprogram, som udarbejdes og præsenteres for et folketingsår ad gangen.
Lovkataloget kan findes på Statsministeriets hjemmeside og giver et pejlemærke for årets politiske beslutninger.
Den formelle baggrund for lovkataloget er, at der i grundlovens § 38 står beskrevet, at statsministeren skal lave en åbningsredegørelse, når et nyt folketingsår starter.
Åbningsredegørelsen består både af en mundtlig og en skriftlig del.
Den mundtlige del er åbningstalen, som statsministeren holder på åbningsdagen, mens den skriftlige del er lovkataloget.
Statsministen er regeringens chef. Det er statsministeren, der bestemmer, hvem der skal være ministre, og hvilke ministerier der skal være.
Statsministerposten er landets højeste ministerpost. En statsminister har en særlig stor magt og et særlig stort ansvar.
Det er f.eks. kun statsministeren, der kan bestemme:
hvem der skal være minister
hvilke ministre der eventuelt skal afskediges/udskiftes
hvornår der skal være folketingsvalg inden for den 4-årige
Statsministeren fører tilsyn med sine ministre og fordeler opgaver og fagområder imellem dem.
Regeringen, og dermed ministrene, har den udøvende magt i Danmark.
Det vil sige, at ministrene har det overordnende ansvar for, at de love, som Folketinget vedtager, føres ud i livet.
Ministrene har meget magt og ansvar, og en af deres vigtigste opgaver er at foreslå ny lovgivning.
Regeringens ministre har hver sit fagområde: Kulturministeren har ansvar for kulturområdet, skatteministeren for skatteområdet osv.
De fleste ministerområder ligger nogenlunde fast – f.eks. er der i praksis altid et Justitsministerium, et Finansministerium osv.
Men statsministeren kan ændre ministrenes fagområder eller oprette nye ministerier, hvis statsministeren ønsker at begrænse, fremhæve eller styrke bestemte fagområder.
F.eks. blev der efter valget i november 2007 som noget nyt udnævnt en minister for klima og energi.
At foreslå ny lovgivning er en af ministrenes fornemste opgaver. Lovforslagene bliver forberedt i ministerierne, som har mange medarbejdere til bl.a. at skrive lovforslag.
En ministers arbejde består bl.a. i at:
forhandle indholdet af nye love på plads
svare på spørgsmål fra Folketinget, f.eks. fra Folketingets udvalg
svare på henvendelser fra borgere og organisationer m.fl.
informere offentligheden om ministeriets arbejde, bl.a. i form af hjemmesider, interviews og pressemeddelelser
træffe beslutninger i ministeriet og sørge for, at ministeriet arbejder effektivt
samarbejde med internationale parter, herunder EU
deltage i ugentlige ministermøder med resten af regeringens
deltage i statsrådsmøder og regeringens udvalg
deltage i regeringsseminarer
Figur 1.2: Oversigt over domstolene
Uafhængige domstole er en grundlæggende del af magtens tredeling i et demokrati. Sådan er det også i Danmark. siger nemlig, at domstolene alene har den dømmende magt.
Video: historien om de danske domstole og retssystemet
Domstolene er den dømmende magt i Danmark. De afgør, om personer har overtrådt landets love, og afgør uoverensstemmelser mellem to parter i civile sager.
Alle har ret til en retfærdig rettergang. Det står i den europæiske menneskerettighedskonvention.
Det betyder bl.a., at en retssag skal afgøres inden for en rimelig tidsperiode og ved en domstol, der er uafhængig og upartisk.
Domstolenes uafhængighed er bestemt i den danske grundlov. deler nemlig magten i tre for at forhindre magtmisbrug, jf. s § 3:
den lovgivende magt (Folketinget)
den udøvende magt (regeringen)
den dømmende magt (domstolene)
Det er Folketinget, der vedtager Danmarks love.
Regeringen regerer ud fra lovene. Men hverken Folketinget eller regeringen kan dømme på baggrund af de vedtagne love.
Kun domstolene kan afgøre, hvordan lovene skal fortolkes, og dømme ud fra dem.
Dommerne må kun rette sig efter, hvad der står i loven og det forarbejde, der ligger til grund for den.
De må ikke lade sig påvirke af Folketinget, regeringen, pressen eller andre, når de dømmer i en sag.
Domstolene i Danmark har 3 instanser: byret, landsret og Højesteret. Alle retssager begynder som udgangspunkt i en byret.
Almindelige borgere kan være med til at dømme i straffesager som domsmænd eller nævninge, afhængigt af sagens karakter.
Domsmænd og nævninge kan være inhabile, se dommen i U 2019.2824 Ø, hvor en domsmand inhabil. Under ankesag påstod T, født 1987, byretsdommen ophævet under henvisning til inhabilitet hos en af domsmændene, som han havde kendt i teenageårene. Det var domsmandens opfattelse, at hun og T ikke kendte hinanden »rigtigt godt«, som T ellers havde oplyst, og at de havde været venner på Facebook, men at hun slettede T før sagen, da hun vurderede, at hun ikke ønskede »sådan en ven«. Landsretten udtalte, at der var forløbet lang tid siden den kontakt, som ubestridt havde været mellem T og den pågældende domsmand. Imidlertid fandtes der efter en samlet vurdering, herunder navnlig domsmandens udtalelse, at foreligge omstændigheder, som var egnede til at bevirke, at der kunne rejses sådan tvivl om domsmandens fuldstændige upartiskhed, jf. retsplejelovens § 61, jf. § 66, at hun ikke havde kunnet handle som domsmand i sagen. Påstanden om ophævelse af dommen og hjemvisning af sagen til byretten blev således taget til følge.
De almindelige domstole behandler civile sager og straffesager.
Civile sager er sager, som anlægges ved domstolene for at få afgjort en uenighed mellem 2 parter.
Som eksempler på civile sager kan nævnes sager om mangler ved fast ejendom, opsigelse af en arbejdstager, boligretssager, ægteskabssager, faderskabssager og sager om adoption.
Video om en civil retsssag
Straffesager er først og fremmest sager, hvor retten skal træffe beslutning, om en person skal straffes for en overtrædelse af loven.
Afgørelser, der træffes i forbindelse med politiets efterforskning, er også straffesager.
Det kan f.eks. være afgørelser om varetægtsfængsling, beslaglæggelse og ransagning.
Videoer: Domstolsstyrelsen “Kend din ret” om straffesager
Byretterne behandler ligeledes skiftesager, foged- og auktionssager.
Tinglysning af dokumenter foregår ved Tinglysningsretten.
Alle sager kan som udgangspunkt behandles ved 2 retsinstanser, f.eks. ved byret og landsret.
Visse mindre sager kan dog normalt kun behandles ved én instans, byretterne, uden mulighed for appel til landsretten.
Danmark har én højesteret. Den ligger ved Christiansborg Slot i København.
Højesteret er den øverste domstol i Danmark. Her afgøres f.eks. sager, der har betydning for, hvordan lignende sager skal afgøres, eller sager, der har særlig samfundsmæssig interesse.
Højesteret er en appeldomstol, som behandler domme og kendelser, der er afsagt af Østre Landsret, Vestre Landsret eller Sø- og Handelsretten.
Man kan altså ikke anlægge sag direkte ved Højesteret.
Højesteret behandler både civile sager og straffesager og fungerer som tredje instans i skifte-, foged- og tinglysningssager.
Ved Højesteret behandles også sager, som Procesbevillingsnævnet har tilladt indbragt for retten. Det drejer sig om sager af særlig principiel betydning, f.eks. sager, som kan have betydning for afgørelse af en række andre sager, eller om sager af særlig samfundsmæssig interesse.
Særlige forvaltnings- eller forfatningsdomstole anvender man i mange andre EU-lande. Det gør man ikke i Danmark. Her er det de almindelige domstole – i praksis Højesteret – der undersøger, om de afgørelser, myndighederne træffer, er lovlige, eller om en lov er i strid med .
[Østre Landsret i København]
(img/landsret.png)
I Danmark findes der 2 landsretter: Vestre Landsret i Viborg og Østre Landsret i København. Landsretten behandler primært appelsager fra byretten.
Hvis byretten f.eks. mener, at en sag er af principiel karakter, kan den også henvise sagen direkte til behandling i landsretten.
Østre Landsret ligger i København.
Ved landsretterne er ansat ca. 100 landsdommere. Hver landsret ledes af en præsident.
Vestre Landsret ligger i Viborg og behandler sager fra Jylland.
Østre Landsret ligger som nævnt i København og behandler ligeledes sager fra resten af landet, Færøerne og Grønland.
Landsretterne er delt i afdelinger.
Til hver afdeling hører tre landsdommere, som i fællesskab afgør alle afdelingens sager, både straffesager og civile sager.
I nogle straffesager medvirker nævninger, i andre domsmænd.
I enkelte sager deltager personer, der er særligt sagkyndige på et specielt område.
Vestre og Østre Landsret er appelinstanser for byretterne.
Sø- og Handelsretten ligger i København.
I Sø- og Handelsretten er ansat en præsident, 2 vicepræsidenter, 2 dommere og et antal sagkyndige medlemmer.
De sagkyndige medlemmer har særlig kendskab til sø- og handelsforhold.
Sø- og Handelsretten behandler bl.a. sager, hvor kendskab til sø- og handelsforhold er af væsentlig betydning.
Sø- og Handelsretten behandler også sager om konkurs, rekonstruktion og gældssanering m.v. fra hele Storkøbenhavn.
Den Særlige Klageret ligger i København samme sted som Højesteret.
Klageretten er sammensat af en højesteretsdommer, en landsdommer, en byretsdommer, en advokat og en universitetslærer i retsvidenskab eller anden jurist med særlig videnskabelig uddannelse.
Den Særlige Klageret træffer afgørelser i disciplinære sager vedrørende dommere og andet juridisk personale ansat ved domstolene, herunder også ansatte på Færøerne og i Grønland.
Klageretten behandler derudover sager om genoptagelse af straffesager og udelukkelse af forsvarere fra straffesager.
Danmark har 24 byretter. De er fordelt over hele landet. Byretten behandler som nævnt bl.a.:
Skifteretten som er en afdeling under byretten behandler først og fremmest følgende typer sager: Skifte af dødsboer, skifte af ægtefællers fællesbo, insolvenssager og sager om konkurskarantæne.
Fogedretten som er en afdeling under byretten behandler sager om tvangsgennemførelse af krav. Det kan for eksempel være krav om betaling af penge eller krav om at få en ting udleveret.
Figur 1.3: Byretterne
Danmark er inddelt i 24 såkaldte byretskredse. Byretterne ledes af en byretspræsident. Byretterne behandler civile sager, straffesager, notarialforretninger og skiftesager.
Alle sager begynder som udgangspunkt i byretten.
Byretterne kan i en række tilfælde henvise en civil sag til behandling ved landsretten. Det gælder f.eks., hvis sagen er af principiel betydning, eller sagen kan få væsentlig betydning for andre end parterne.
Video: hvordan fungerer byretten?
Video: en sag kommer på tværs
Saglig kompetence: Hvilken ret/domstol skal behandle sagen?
Stedlig kompetence: Værneting – Hvor i landet skal sagen anlægges?
Hvis der ikke er lavet en værnetingsaftale mellem de stridende parter, skal en retssag som hovedregel anlægges ved sagsøgtes hjemting (bopæl/kendt opholdssted)
Værneting er således et spørgsmålet om, hvor en retssag skal anlægges og føres. Ved hvilken domstol en sag skal anlægges, hvis der opstår uenighed mellem aftaleparter med bopæl i hver sit EU-land, afhænger af, om der er indgået en værnetingsaftale og af EU-Domsforordningen.
Supplerende værneting, er f.eks.:
Virksomhedsværneting
Ejendomsværneting
Opfyldelsesværneting
Forbrugerværneting
Deliktsværneting
Tabel 1.1: Værneting
§239 Regioner og kommuner har hjemting i den retskreds, hvor hovedkontoret ligger.
§240 Sager mod staten: Staten har hjemting i den retskreds, hvor den myndighed, som stævnes på statens vegne, har kontor.
§241 Ejendomsværneting: Sager vedrørende rettigheder over fast ejendom, kan anlægges ved retten på det sted, hvor ejendommen ligger.
§242 Opfyldelsesværneting: Sager om kontraktsforhold kan anlægges ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes. Bestemmelsen finder ikke anvendelse på pengekrav, medmindre kravet er opstået under ophold i retskredsen under sådanne omstændigheder, at det skulle opfyldes, inden stedet forlades.
§243 Deliktsværneting: Sager, hvorunder der påstås straf, erstatning eller oprejsning i anledning af retskrænkelser, kan anlægges ved retten på det sted, hvor retskrænkelsen er foregået (skadestedet).
§244 Forbrugerværneting: I sager om forbrugeraftaler, som ikke er indgået ved personlig henvendelse på den erhvervsdrivendes faste forretningssted, kan forbrugeren anlægge sag mod den erhvervsdrivende ved sit eget hjemting.
Sagsøgte har ikke dansk hjemting: Stk. 1: Sager mod personer, selskaber, foreninger, private institutioner og andre sammenslutninger, der ikke har hjemting i Danmark, kan anlægges her i landet, for så vidt nogen ret efter bestemmelserne i §§ 237, 238, stk. 2, 241, 242, 243 og 245 kan anses som værneting i sagen.
Opholdsværneting: Stk. 2: Kan ingen ret efter stk. 1 anses som værneting i sagen, kan sager vedrørende formueretsforhold mod de i stk. 1 nævnte personer anlægges ved retten på det sted, hvor de ved stævningens forkyndelse opholder sig.
Godsværneting: Stk. 3: Sager vedrørende formueretsforhold mod de i stk. 1 nævnte personer og sammenslutninger kan endvidere, hvis der ikke er værneting efter reglen i stk. 1, anlægges ved retten på det sted, hvor den pågældende person eller sammenslutning på tidspunktet for sagens anlæg har gods, eller hvor det gods, kravet angår, befinder sig på tidspunktet for sagens anlæg. Afværges arrest i gods gennem sikkerhedsstillelse, betragtes sikkerhedsstillelsen som gods, der befinder sig på det sted, hvor arrestbegæringen er eller i givet fald skulle være indgivet.
Forhandlingsprincippet: Sagsøger og sagsøgte har selv ansvaret for sagens bevisførelse. Retten kan opfordre parterne til at føre et bestemt bevis, men parterne er ikke forpligtet til at følge rettens opfordring. Så dommen i en civil retssag kan således alene baseres på det, parterne har fremlagt under retssagen.
Bevisumiddelbarhedsprincippet: Beviser skal føres umiddelbart foran dommeren.
Den frie bevisbedømmelse: Retten har frihed til på objektivt grundlag at vurdere og afgøre, hvad der findes bevist under sagen, og hvilke beviser der vægter tungere end andre.
Bevisbyrde: Den som påstår noget under en retssag, skal bevise at han eller hun har ret og har dermed bevisbyrden for sin påstand (kaldet en ”ligefrem bevisbyrde” som er hovedreglen i dansk ret).
Parterne: Sagsøger og sagsøgte
Sagens forberedelse:
Stævning og svarskrift
Evt. forberedende retsmøde
Evt. syn og skøn
1.7.10.1 Hovedforhandlingen
Det retsmøde, hvor hele sagen samlet fremlægges for retten med henblik på at gøre sagen endeligt klar til afgørelse.
Hovedforhandlingen indledes med, at parterne nedlægger deres påstande.
Sagsøgeren giver herefter en kort fremstilling af sagen, hvorefter bevisførelsen – herunder afhøringer af vidner - finder sted.
Oplæsning af dokumenter finder kun sted, i det omfang der er anledning dertil.
Derefter gør sagsøgeren og sagsøgte hver for sig rede for deres opfattelse af hele sagen, og der gives til sidst parterne lejlighed til at kommentere hinandens indlæg.
Når forhandlingerne er sluttet, optages sagen til afgørelse.
Retten kan dog med parternes samtykke udsætte sagen på parternes stillingtagen til rettens forligsforslag.
Hovedforhandling blev tidligere kaldt for domsforhandling.
Video: Når du skal i retten
Småsagsprocessen gør det nemmere at gå rettens vej med sager om mindre beløb. Den særlige behandlingsform til små sager trådte i kraft den 1. januar 2008.
Småsagsprocessen ændrer behandlingen af sager om krav på højst 50.000 kr. Småsagsprocessen bevirker:
At retten hjælper med grundig vejledning og assistance til parter, som ikke repræsenteres af en advokat.
At man kan få behandlet en sag om mindre krav på en lettere måde med færre omkostninger.
Hvorfor en småsagsproces?
Formålet med småsagsprocessen er:
At det bliver billigere at gennemføre en retssag om mindre krav på højst 50.000 kr., fordi retten hjælper parterne med at forberede sagerne.
At det bliver lettere at gå i retten for privatpersoner og mindre erhvervsdrivende uden juridisk indsigt, fordi sagsgangene bliver forenklet.
Murermester Hansen har en kunde, fru Nielsen, som nægter at betale sin regning på 29.000 kr. for en reparation på skorstenen, fordi hun ikke mener, at murermester Hansen har udført arbejdet grundigt nok. Hun kræver, at murermester Hansen gør arbejdet om, før hun vil betale regningen.
Murermester Hansen vil have sine penge og anlægger derefter sagen i småsagsprocessen blot ved at udfylde en stævningsblanket til retten. Retten hjælper derefter både muremester Hansen og fru Nielsen med at tilrettelægge sagen, formulere deres påstande og evt. få en sagkyndig til at undersøge skorstenen. Tidligere skulle de selv have sørget for det.
Småsagsprocessen er tiltænkt sager, hvor kravet er højst 50.000 kr.
I sager, hvor kravet overstiger 50.000 kr., kan parterne aftale, at sagen skal behandles i småsagsprocessen.
Småsager anlægges og behandles - på samme måde som andre civile sager - i domstolenes selvbetjeningsløsning minretssag.dk. Læs mere om minretssag.dk på siden om digitale civile sager:
Link: http://www.domstol.dk/saadangoerdu/civilesager/digitale_civile_sager/Pages/default.aspx
Når sagsøgte har afleveret en svarblanket, hjælper retten med forberedelsen af sagen.
Undervejs vil der være færre retsmøder end i almindelige retssager, fordi rettens forberedelse af sagen som hovedregel skal ske på baggrund af skriftligt materiale.
Klage- og ankenævn betydning for den finansielle branche:
Forbrugerklagenævnet, Det Finansielle Ankenævn (Sammenlægning pr. 1. februar 2019 af Pengeinstitutankenævnet, Realkreditankenævnet og Ankenævnet for investeringsfonde) Ankenævnet for Forsikring, Ankenævnet for Finansieringsselskaber og Klagenævnet for Ejendomsformidling
Sagsbehandling efter officialmaksimen, dvs. nævnets sekretariatet skal oplyse klagesagen
Mediation i det offentlige forbrugerklagesystem
Der foregår mediation i Nævnenes Hus før, før klagen kan indbringes for Forbrugerklagenævnet.
Følgende fremgår af Bekendtgørelse nr. 65 af 16. januar 2019 om behandling af forbrugerklager i Nævnenes Hus samt Forbrugerklagenævnet:
"§ 2. Mediationen foretages på grundlag af parternes oplysninger.
Stk. 2. Nævnenes Hus lægger i mediationen særligt vægt på
at bidrage til at genskabe en god dialog mellem parterne,
at pege på muligheder, som parterne ikke har tænkt på, og
at vejlede parterne om de generelle regler på området og at vejlede parterne om Forbrugerklagenævnets praksis.
Stk. 3. Nævnenes Hus og sagens parter kan foreslå en mindelig løsning af sagen.
Stk. 4. Inden parterne accepterer et konkret forslag til en mindelig løsning efter stk. 3, skal de oplyses om
at de kan vælge, om de vil acceptere løsningen,
at den foreslåede løsning kan afvige fra udfaldet af en domstolsprøvelse eller en klage ved Forbrugerklagenævnet,
hvad retsvirkningerne af den foreslåede løsning er, og
at de har ret til rimelig betænkningstid til at vurdere, om de vil acceptere løsningen.
§ 3. Nævnenes Hus foretager mediation i klager, som ikke hører under et tvistløsningsorgan omfattet af forbrugerklageloven, og som indbringes for styrelsen af en forbruger. Prisen for varen eller tjenesteydelsen, som klagen vedrører, skal være mindst de beløb, som er fastsat i medfør af stk. 3 og højst 100.000 kr.
Stk. 2. Nævnenes Hus kan i særlige tilfælde se bort fra de i stk. 1 fastsatte undergrænser.
Stk. 3. Undergrænserne for varer og tjenesteydelser som nævnt i stk. 1 reguleres hvert tredje år pr. 1. januar, første gang pr. 1. januar 2019, hvor undergrænsen er 1.050 kr., dog 680 kr. for tøj og sko. Reguleringen sker i overensstemmelse med den sats for det generelle pris- og lønindeks, som er fastsat i finansloven. Beløbene afrundes til nærmeste 10 kr. De til enhver tid gældende undergrænser for varer og tjenesteydelser fremgår af Nævnenes Hus’ hjemmeside, www.naevneneshus.dk.
Retsmægling ved domstolene
Alle retter bortset fra Højesteret tilbyder retsmægling i civile sager som alternativ til en løsning af tvisten ved en dom eller et traditionelt retsforlig.
Retsmægling er en frivillig måde at løse konflikter på, hvor en mægler i fortrolighed hjælper sagens parter til selv at finde frem til en løsning på deres problem.
Mægleren kan ikke træffe afgørelse i sagen.
Retsmægleren er en dommer, en domstolsjurist eller en advokat, som har gennemgået en særlig uddannelse i retsmægling.
Mægleren bliver udpeget af retten og skal være upartisk.
Det er mæglerens opgave at lede mæglingsprocessen.
Mægleren hjælper parterne med at finde frem til de egentlige årsager til konflikten og hjælper parterne til at få en bedre forståelse for både deres egne og modpartens synspunkter.
Til forskel fra en retssag eller traditionel forligsmægling ved domstolene bliver der ved retsmægling sat fokus på, hvorfor parterne er uenige, og hvordan de bedst kommer videre.
Det gør det lettere for parterne at fortsætte et eventuelt samarbejde efter mæglingen, og det giver bedre mulighed for at nå frem til en mere varig løsning.
Der skal som hovedregel stadigvæk betales retsafgift.
Retsmægleren holder møde med parterne. Hvis parterne har advokater, aftaler man, om advokaterne skal deltage.
Gennem samtaler forsøger man i fællesskab at fastlægge omfanget af parternes konflikt og baggrunden herfor, og man taler om, hvordan parterne i fællesskab kan nå frem til en løsning.
Mæglingsmødet kan foregå i et af rettens lokaler eller et andet sted, som retsmægleren og parterne aftaler.
Hvis retsmægleren er advokat, kan mødet foregå på advokatens kontor.
Retsmægleren planlægger i samråd med parterne retsmæglingens forløb. Normalt skal begge parter være personligt til stede.
Det kan eventuelt aftales, at mægleren skal afholde møde med parterne hver for sig.
Hvornår afsluttes retsmægling?
Retsmæglingen bliver afsluttet, når parterne når frem til en løsning på konflikten, eller hvis en af parterne ønsker det.
Retsmægleren kan slutte retsmæglingen, uanset om parterne ønsker at fortsætte.
Hvis parterne bliver enige om en løsning på deres konflikt, indgår de en aftale.
Parterne kan vælge at forelægge løsningsforslaget for deres advokater eller andre rådgivere, inden de beslutter sig for, om de vil indgå en aftale.
Hvad koster retsmægling? Retsmæglerens bistand er gratis, men hver part skal betale salær til egen advokat.
Video: Retsmægling for virksomheder
Voldgiftsloven – voldgiftsklausul i aftale
Ofte hurtigere sagsbehandling end ved de alm. domstole
Dommere med særligt fagkundskab
Sagen er ikke offentlig
Ikke mulighed for anke til højere instans
Tinglysningsretten, som ligger i Hobro, blev etableret den 1. januar 2007 med en præsident som øverste chef.
Fra den 8. september 2009 er håndteringen af hele tinglysningsområdet samlet i Tinglysningsretten. Byretterne tinglyser altså ikke længere dokumenter.
Tinglysning er nu en digital proces, der foregår fra hjemmesiden www.tinglysning.dk.
Information og vejledning kan findes på www.tinglysningsretten.dk
Procesbevillingsnævnet blev oprettet pr. 1. januar 1996 med det formål at behandle ansøgninger om 2. og 3. instansbevillinger i civile sager og straffesager. Siden den 1. januar 2007 har Procesbevillingsnævnet endvidere haft til opgave at behandle klager over Civilstyrelsens afslag på ansøgninger om fri proces.
1.7.14.1 Appeltilladelse
En appeltilladelse indebærer, at en sag, der ikke ellers ville kunne ankes eller kæres, kan indbringes for en højere retsinstans.
Appeltilladelse forudsætter, at sagen rejser spørgsmål af principiel karakter, eller at særlige grunde taler for tilladelse.
1.7.14.2 Fri proces
Fri proces indebærer i grundtræk, at den pågældende får en advokat beskikket til at føre sagen, og at statskassen betaler sagens omkostninger, herunder retsafgifter, advokatsalær og eventuelle sagsomkostninger, som skal betales til modparten.
Fri proces er især forbeholdt personer, som på den ene side ikke selv har økonomisk mulighed for at betale sagsomkostningerne, men som på den anden side har rimelig grund til at føre proces, navnlig fordi der er udsigt til at vinde sagen.
Procesbevillingsnævnets afdeling for appeltilladelser består af en højesteretsdommer (formand), en landsdommer, en byretsdommer, en advokat og et medlem, der repræsenterer retsvidenskaben.
Nævnets afdeling for fri proces består af en landsdommer (afdelingsformand), en byretsdommer og en advokat.
Beslutningerne på nævnsmøderne træffes ved almindelig stemmeflerhed.
Der afholdes i almindelighed møde i hver afdeling ugentligt, og sagerne udsendes ca. en uge før mødet.
Hastesager kan dog udsendes med kortere varsel.
Nævnsmøderne er ikke offentlige, og der er ikke mulighed for at få foretræde for nævnet.
Bevillingsmæssigt og administrativt hører Procesbevillingsnævnet under Domstolsstyrelsen, men Procesbevillingsnævnet er uafhængigt af domstolene og af den offentlige forvaltning.
Man kan derfor ikke klage over nævnets afgørelser til justitsministeren eller til Folketingets Ombudsmand.
Rigsretten består af indtil 15 af Højesterets dommere og et tilsvarende antal medlemmer, som udpeges af Folketinget.
Folketingsmedlemmer kan ikke udpeges til medlem af Rigsretten.
Medlemmerne af Rigsretten vælges for 6 år. Der er udpeget medlemmer af Rigsretten i 1996.
Rigsretten har til opgave at påkende sager mod ministre vedrørende deres embedsførelse.
Det er Folketinget, der beslutter, om der skal rejses tiltale mod en minister.
Folketinget har 5 gange rejst tiltale for Rigsretten.
Den seneste sag var mod tidligere justitsminister Erik Ninn-Hansen.
Der blev afsagt dom i sagen den 22. juni 1995.Ved den første rigsretssag siden 1910 blev han i 1995 idømt fire måneders betinget fængsel for brud på ministeransvarlighedsloven, idet rigsretten fandt, at det var ulovligt, at han som minister gennemtvang et stop for familiesammenføringer for tamilske flygtninge uden om Folketinget.
Dommerudnævnelsesrådet er et uafhængigt råd, der har til opgave at afgive indstillinger til justitsministeren vedrørende besættelse af dommerstillinger.
Domstolsstyrelsen stiller sekretariat til rådighed for Dommerudnævnelsesrådet.
Dommerudnævnelsesrådet blev oprettet ved lov nr. 402 af 26. juni 1998 som et led i domstolsreformen, der bl.a. havde til formål at sikre en bredere rekruttering af dommere og større gennemsigtighed ved besættelse af dommerstillinger. Rådet har været i funktion siden den 1. juli 1999, da loven trådte i kraft.
Domstolsstyrelsen har til opgave at administrere og udvikle Danmarks Domstole.
Domstolsstyrelsen blev oprettet som en ny, selvstændig statsinstitution den 1. juli 1999.
Domstolsstyrelsen ledes af en bestyrelse og en direktør.
Domstolsstyrelsen hører ressortmæssigt under Justitsministeriet, men justitsministeren kan ikke bestemme over styrelsen og kan ikke ændre styrelsens afgørelser.
Bestyrelsen er den øverste ledelse og har det overordnede ansvar for Domstolsstyrelsens virksomhed.
Den daglige ledelse er lagt i hænderne på direktøren, som er ansat af og kan afskediges af bestyrelsen.
Den Europæiske Unions Domstol (EU-Domstolen) fortolker EU’s lovgivning for at sikre, at den anvendes på samme måde i alle EU-lande, og afgør retstvister mellem nationale regeringer og EU’s institutioner.
I visse tilfælde kan den også anvendes af enkeltpersoner, virksomheder eller organisationer til at gribe ind over for en EU-institution, hvis de mener, den på den ene eller anden måde har tilsidesat deres rettigheder.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ligger i Strasbourg, og er en institution under Europarådet.
Menneskerettighedsdomstolen behandler klager fra borgere over medlemsstaternes overtrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK), men også klager fra medlemsstater over en anden medlemsstats mulige overtrædelse af EMRK.
For at indbringe en sag for menneskerettighedsdomstolen, skal man som borger imidlertid have udtømt alle sine muligheder for at klage i den stat, hvor krænkelsen er sket.
Klagen skal desuden være indsendt senest inden 6 måneder efter den sidste endelige nationale afgørelse.
Flere oplysninger om muligheden for at indbringe en sag for domstolen kan fås hos Institut for Menneskerettigheder, www.menneskeret.dk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.H.2.3.1 Generelt om næring
Dette afsnit beskriver de generelle regler for næringsbeskatning ved køb og salg af faste ejendomme.
Definition af begrebet næringsvirksomhed
Næringsvirksomhed og handel med fast ejendom
Afkræftelse af formodning om næring
Fortjeneste eller tab ved afståelse af fast ejendom, er ikke omfattet af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven, når ejeren har erhvervet ejendommen som led i sin næringsvej. Det følger af reglerne i EBL § 1, stk. 2.
Derimod skal fortjenesten eller tabet ved afståelse af næringsejendomme beskattes efter reglerne i statsskatteloven. Se SL § 5 sammenholdt med SL § 4.
Alle ejerens indkomster skal medregnes ved indkomstopgørelsen, medmindre der gælder undtagelser fra denne regel. Se SL § 4.
Efter SL § 5 regnes indkomst som følge af formuegenstandes værdistigning eller -fald som følge af deres værditab ikke med til indkomstopgørelsen. Reglen er hermed en undtagelse til SL § 4.
Dog er salg af formuegenstande, der er erhvervet som et led i næring, ikke omfattet af undtagelsen i SL § 5. Derfor medregnes fortjenesten, der er opnået som et led i den skattepligtiges næring med salg af fast ejendom, til indkomsten efter SL § 4. Et eventuelt tab ved afståelse af disse ejendomme kan til gengæld trækkes fra ved indkomstopgørelsen.
Afståelse af fast ejendom, der ikke er erhvervet som led i den skattepligtiges næringsvej, er omfattet af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven. Dette gælder også de tilfælde, hvor den faste ejendom er erhvervet ved spekulation.
Reglerne om næringsbeskatning ved køb og salg af fast ejendom gælder for både fysiske personer og juridiske personer, fx selskaber og dødsboer, der er fuldt eller begrænset skattepligtige til Danmark, og som ejer fast ejendom i Danmark.
For fuldt skattepligtige omfatter næringsvirksomhed også køb og salg af ejendomme, der ligger i udlandet.
Begrebet næringsvirksomhed ved afståelse af fast ejendom defineres som udgangspunkt på samme måde som andre former for næringsvirksomhed, der er omfattet af statsskattelovens næringsregler.
Ved næring forstås den varige virksomhed, som en skattepligtig udøver som sin hele eller delvise levevej ved køb og salg af fast ejendom.
Når ejeren ikke har køb og salg af fast ejendom som hovederhverv, men kun i begrænset omfang har anskaffet ejendomme for at sælge dem videre, taler man om binæring. Afståelse af fast ejendom som led i binæring er også omfattet af reglerne i statsskatteloven om næringsbeskatning.
En advokats fortjeneste ved salg af en ejerlejlighed var almindelig indkomst, fordi der var tale om delvis næringsvirksomhed (binæring). Advokaten havde tidligere deltaget som interessent i fire mindre udstykningsforetagender, og handlede i hvert fald på tidspunktet for erhvervelsen af ejendommen så meget med fast ejendom, at ejendommen var erhvervet som led i (bi)næring. Se TfS 1992, 261 HRD.
Det fremgår ikke af statsskattelovens bestemmelser om næringsbeskatning, hvad der nærmere skal forstås ved næringsvirksomhed ved handel med fast ejendom.
Afgrænsningen af begrebet sker i praksis på baggrund af en lang række domme og administrative afgørelser om spørgsmålet.
Om der er tale om næring ved køb og salg af fast ejendom, er en konkret bedømmelse.
Efter praksis kan følgende forhold omkring ejerens handel med fast ejendom og/eller den ejendom, der skal sælges, tillægges betydning, når det konkret skal afgøres, om salget af den faste ejendom sker som led i næringsvirksomhed:
Ejerens professionelle tilknytning til ejendomsmarkedet
Omfanget af ejerens handel med fast ejendom
Er der tale om transparente selskaber, der sælger?
Er der tale om afsmitning fra aktionærer mv. til et aktieselskab mv., der sælger?
Er der tale om overdragelse mellem ægtefæller og eventuel afsmitning?
Er der tale om overdragelse ved succession?
Er der tale om overdragelse af fast ejendom ved arv eller gave og eventuel afsmitning?
Er der tale om, at ejendommen er en anlægsinvestering, eller er ejendommen overgået til anlægsformuen?
Hvad var formålet med at anskaffe ejendommen?
Hvordan er ejendommen erhvervet?
Er der tale om anden afståelse end salg?
Det er xSkattestyrelsenx, der skal bevise, at ejeren er - eller begynder med at være - næringsdrivende på det tidspunkt, hvor ejeren har erhvervet ejendommen.
Selv om en ejer driver næringsvirksomhed med fast ejendom, er der intet i vejen for, at ejeren erhverver eller har erhvervet en fast ejendom som et anlægsaktiv, der ikke skal indgå i næringsvirksomheden.
Når der gælder en forhåndsformodning om, at alle ejerens ejendomme er omfattet af næringsvirksomheden, er det ejeren selv, der skal bevise, at fortjenesten ved salg af en konkret ejendom ikke er omfattet af næringsvirksomheden, og at fortjenesten ved salget derfor skal beskattes efter reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven.
Særlige forhold omkring en konkret ejendom kan afkræfte formodningen om næring.
Formodningen om næring blev afkræftet i en konkret sag, hvor ejeren i forbindelse med andre køb og salg af fast ejendom var anset for næringsskattepligtig af Højesteret. Højesteret fandt, at situationen ved ejerens erhvervelse af et feriecenter var af en sådan karakter,
at det ikke ville være muligt at opnå tilladelse til udstykning eller opdele feriebyen i ejerlejligheder
at et videresalg af feriebyen kun kunne ske til en køber, som kunne opnå udlejningstilladelse, og
at kun en særdeles begrænset kreds ville have en sådan mulighed.
Muligheden for videresalg med fortjeneste blev derfor anset for hypotetisk på erhvervelsestidspunktet. Der blev desuden lagt vægt på, at ejeren måtte have forventet, at udlejningen og driften af feriebyen kunne hvile i sig selv over en længere årrække. Højesteret fandt, at fortjenesten ved videresalget ikke skulle beskattes som næringsindkomst på trods af, at ejeren igennem en årrække havde haft omfattende næringsvirksomhed ved udstykning. Se TfS 1996, 641 HRD.
SKM2004.170.HR
Tab, ikke næringsdrivende. En skatteyder ønskede at fratrække tab ved afståelse af en ejendom efter næringsreglerne. Ejendommen var bolig for ejeren og dennes samlever, og salget skete samme år, som samlivet ophørte. Højesteret lagde vægt på, at ejendommen ved købet blev udlejet uopsigeligt i 20 år til selskaber, der var ejet af ejeren. Højesteret mente derfor, under hensyn til omfanget og karakteren af ejendomshandlerne, at ejeren på tidspunktet for købet af ejendommen ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Oplysninger om aktiviteter i et selskab, der var ejet af ejeren, og hans efterfølgende handler med fast ejendom kunne ikke føre til andet resultat. Ikke næring.
SKM2003.153.HR
Næringsformodning, næringsdrivende på købstidspunkt, ejendomsmægler. En ejendomsmægler, der var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom, købte i 1982 dels den i sagen omhandlede ejendom, dels en andel af naboejendommen. I 1985 købte og solgte ejendomsmægleren tre parcelhuse. Der blev krævet et meget sikkert bevis for, at ejendommen, der var anskaffet i 1982, alene var anskaffet i anlægsøjemed, og ikke for at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt. For naboejendommen, som ejendomsmægleren i 1982 havde erhvervet en andel i, var der indgivet anmeldelse om opdeling i ejerlejligheder, og ejendomsmægleren solgte i 1985 sin andel af seks ejerlejligheder i denne ejendom. Også den i sagen omhandlede ejendom kunne opdeles i ejerlejligheder, hvilket skete i 1991. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, uanset oplysninger om anvendelse af en del af ejendommen til kontor og beboelse, at ejeren ikke var ført bevis for, at erhvervelsen ikke også skete, fordi det var muligt at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt. Næringsbeskatning.
TfS 1996, 652 HRD
Næring, særlige typer ejendomme. En byggeadvokat havde i en årrække drevet næringsvirksomhed med handel med faste ejendomme af forskellige kategorier, i vidt omfang sammen med andre næringsdrivende. I 1981, 1982 og 1983 afhændede han sine andele i hotelejendomme og industriejendomme, som han i sin tid havde erhvervet, angiveligt fordi han ønskede at investere frigjort kapital i kapitalanlæg. Højesteret fandt, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at anse salgene af andele i hoteller mv. for at falde uden for hans næringsvirksomhed med salg af fast ejendom. Næringsbeskatning.
TfS 1996, 641 HRD
Højesteret stadfæstede landsrettens dom om, at ejerens fortjeneste ved afståelse af nogle sommerhusgrunde var næringsskattepligtig. Højesteret fandt, at ejerens fortjeneste ved salget af en ferieby ikke kunne næringsbeskattes, fordi muligheden for fortjeneste ved videresalg allerede på købstidspunktet måtte anses for hypotetisk. Både næringsbeskatning og ikke næringsbeskatning.
TfS 1992, 261 HRD
En advokat havde i 1972 som interessent deltaget i erhvervelsen af et areal, der blev udstykket i 122 parceller og kort efter blev solgt. Samme år deltog han som interessent i erhvervelsen af 19 parceller, der blev bebygget og solgt. I 1976 deltog han i erhvervelsen af en beboelsesejendom, der blev udstykket i 40 ejerlejligheder, der blev solgt, når de blev ledige. Alle erhvervelser var sket i forening med andre advokater. Landsretten havde fundet, at ejerens fortjeneste ved salg af en lejlighed i den sidstnævnte ejendom og kursavancen på pantebreve var skattepligtig almindelig indkomst, fordi der var tale om binæring. Det var for Højesteret oplyst, at erhvervelsen i 1976 af en landbrugsejendom, der lå i byzone var sket før erhvervelsen af beboelsesejendommen. Højesteret fandt, at advokaten i hvert fald på tidspunktet for erhvervelsen af den sidstnævnte ejendom havde drevet næring med køb og salg af fast ejendom, og stadfæstede landsrettens dom. Næringsbeskatning.
Skd. 1985.75.640
Næring. En murermesters salg af en ejendom, der havde været benyttet til egen beboelse, blev anset for omfattet af næringsbeskatningsreglerne. På købstidspunktet var ejeren selvstændig murermester og hans virksomhed blev efterfølgende udvidet med køb og salg af fast ejendom. Højesteret fandt, at købet i foråret 1975 af byggegrund og salget af den bebyggede ejendom lidt over 3 år senere, under de foreliggende omstændigheder var sket som led i hans næring. Næringsbeskatning.
SKM2013.555.ØLR Næring, investering og færdiggørelse af en kollegieejendom. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren var næringsskattepligtig af en avance ved salget af en ejendom som sagsøgeren havde erhvervet i 2004, på hvilket tidspunkt opførelsen af et større kollegiebyggeri var påbegyndt. Sagsøgeren fortsatte dette arbejde og overdrog efter byggeriets afslutning i 2005 ejendommen til en kollegieandelsboligforening. Byretten fastslog, at sagsøgeren i forbindelse med erhvervelsen af den pågældende ejendom for 4 mio. kr. og den senere indgåelse af entrepriseaftaler med entreprisesummer på godt 25 mio. kr. foretog en så betydelig investering i fast ejendom med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg, at der ved erhvervelsen af ejendommen blev påbegyndt næring med opførelse og salg af fast ejendom. Sagsøgeren gjorde subsidiært gældende, at næringsvirksomheden i givet fald også omfattede en kursusejendom. Retten fastslog, at næringsbedømmelsen skulle foretages på tidspunktet for erhvervelsen af denne ejendom, hvor ejendommen var et anlægsaktiv. Der var derfor heller ikke grundlag for at give sagsøgeren medhold i den subsidiære påstand. Landsretten stadfæstede byrettens dom med bemærkning om, at kursusejendommens status som anlægsaktiv i selskabet ikke kan anses for ændret til et omsætningsaktiv i og med at selskabet, eller den aktuelle ejerkreds bag dette, ca. 40 år efter erhvervelsen af kursusejendommen afhænder denne og påbegynder næringsvirksomhed med opførelse og salg af fast ejendom. Næringsbeskatning. Tidligere instans: SKM2012.432.BR
SKM2007.314.VLR
Næring, intensitet af investering. Et selskab, der hidtil alene havde ejet tre anlægsejendomme, købte i 1991 nogle grunde af et søsterselskab og opførte et ejendomskompleks på disse. Vestre Landsret fandt, at den samlede investering på knap 20 mio. kr. for at opnå fortjeneste ved videreslag var af så betydelig størrelse for selskabet, at dette alene medførte, at selskabet blev anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. Næringsbeskatning.
SKM2005.338.VLR
Næring, ejertid på 17 år. Ejeren, der på anskaffelsestidspunktet for ejendommen drev virksomhed i form af køb og bebyggelse med videresalg for øje, havde ikke afkræftet formodningen for, at den omhandlede udlejningsejendom var købt med salg for øje på trods af ejertid på 17 år. Næringsbeskatning.
TfS1993, 99 ØLD
Næring. En skatteyder, havde siden 1959 drevet landbrug som hovederhverv. Siden 1960'erne havde han handlet et betydeligt antal ejendomme, dels personligt og dels gennem et selskab, hvor han var hovedaktionær. Ejeren blev beskattet af fortjeneste ved salg af to sommerhuse som binæring. Ved afgørelsen blev der lagt vægt på omfanget og antallet af ejendomshandler, den tidsmæssige udstrækning af de tidligere afståelser, samt størrelsen og kontinuiteten af fortjenesterne. Næringsbeskatning.
SKM2008.629.BR
Næringsdrivende, tab. Ejeren havde selvangivet et tab ved salg af et parcelhus. Skattemyndighederne fandt ikke, at han var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. Ejendommen var en ud af fire grunde, der oprindeligt blev erhvervet af ejerens selskab som ubebyggede, og han havde efter køb af den ene grund færdiggjort huset. Han var uddannet murer, men havde alene beskæftiget sig med reparationsarbejder og havde ikke tidligere købt og solgt anden fast ejendom end et parcelhus, som han selv havde beboet. Hans selskab havde ikke købt og solgt anden fast ejendom. Byretten fandt, at ejeren på købstidspunktet ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Ikke næringsbeskatning.
SKM2009.390.LSR
Næringsbeskatning, anlægshensigt. Fortjeneste ved salg af en række ejendomme blev anset som skattepligtig næringsvirksomhed. Næringsbeskatning.
Udstykning, frasalg. Udstykning og frasalg af grunde fra en matrikel kunne ikke anses som næringsvirksomhed. Ikke næringsbeskatning.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Folkeafstemningskomité 2010 - Det handler om grundlaget for vores demokrati.
LÆS DENNE KRONIK SOM INGEN AF DE STORE LANDSDÆKKENDE AVISER HAR VILLET BRINGE! – til trods for at grundlovssagen om tiltrædelse af Lissabon-traktaten drejer sig om noget, der har ”indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”af Thorkil Sohn, Annelise Ebbe, Ole Krarup, Johannes Steenbuch og Helge Rørtoft-Madsen (Folkeafstemningskomite2010s styrelse). Dronningen og statsministeren omtalte EU i deres nytårstaler, men ”glemte” at der i øjeblikket verserer en stor retssag i Højesteret om Danmarks forhold til EU. En enestående og sjælden retssag, der ifølge Højesteret drejer sig om ”forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”. Allerede derfor må den naturligvis påkalde sig særlig offentlig opmærksomhed. Det er således ikke en sag om f.eks. to personers strid om deres ret eller om en offentlig myndighed har handlet forkert. Det er heller ikke en skattesag eller en sag om økonomisk kriminalitet eller et mord eller andet kriminelt. Det er i det hele taget ikke en retssag om personers private interesser eller muligvis ulovlige handlinger.
Sagens betydning for hele befolkningen består i første omgang i, at den afprøver, om grundlaget for vores demokrati – grundloven – fungerer som det skal og bliver respekteret fuldt ud af justitsministeriet, folketinget og regeringen. Helt konkret: overholdt folketinget og regeringen grundloven eller ej, da regeringen på baggrund af et almindeligt folketingsflertal sagde ja til EU´s Lissabon-traktat?
Som bekendt forpligter de valgte folketingsmedlemmer sig med deres underskrift til at overholde grundloven. Også selv om folketingsmedlemmer i praksis kan støtte sig til embedsmændene, herunder justitsministeriets redegørelser for forfatningsretlige problemer, er ansvaret over for grundloven deres. I sidste instans indebærer dette grundlovsansvar et politisk-moralsk ansvar over for befolkningen. En eventuel grundlovsovertrædelse er den største politiske forseelse, fordi den er en tilsidesættelse af selve grundlaget for demokratiet og befolkningens politiske suverænitet.
For et samfund der vil kalde sig demokratisk og et retssamfund er det vigtigt, at befolkningen kan kontrollere, at demokratiet og grundloven respekteres fuldt ud, navnlig når der er tale om politiske beslutninger med omfattende og indgribende betydning for vores politiske demokrati og dermed i sidste ende for vores samfund og hverdag. Netop den kontrol er meningen med grundlovssagen om Lissabon-traktaten, som Højesteret afsiger den endelige dom i - formentlig ret få måneder inde i det nye år. Indirekte bliver retssagen tillige en prøve på, om vores retssystem vitterlig fungerer efter princippet om, at retten skal dømme uafhængigt af den politiske (lovgivende og udøvende) magt. Da Højesteret i første omgang dømte, at sagsøgerne havde ret til at føre denne sag, dømte den klokkeklart juridisk i forlængelse af en tidligere Højesteretsdom, uanset at det var imod regering ønske.
Kontrollen er i dette tilfælde særlig vigtig, fordi sagen ikke kun drejer sig om indre danske forhold, men om Danmarks forhold til EU – altså til den mere omfattende politiske magt, vores danske politiske magt spiller sammen med i kraft af EU-medlemsskabet. Højesteret skal kontrollere og bedømme, om det gik rigtigt eller forkert til, da regeringen i sin tid tilsluttede Danmark til Lissabon-traktaten uden at følge Grundlovens § 20, som skal følges, når der afgives ”suverænitet” - dvs. danske myndigheders beføjelser - til EU. Den kontrol kan og skal Højesteret som nævnt udøve i denne sag ved at dømme uafhængigt af hensyn til folketinget og regeringen for at opfylde den rolle for demokratiet, Grundloven har tiltænkt retssystemet.
Da spørgsmålet om overholdelse af Grundloven i dette tilfælde er knyttet sammen med Danmarks forhold til EU, har kontrollen en særlig dimension, der både gør den mere juridisk kompliceret og politisk øm. Og som samtidig – demokratisk set – gør sagen tilsvarende væsentlig for hele den danske befolkning, der er berørt af, at 1) EU´s kompetence bygger på overgivet suverænitet og at 2) hovedparten af dansk lovgivning i dag er bestemt af EU-lovgivning og -ret. Retssagens mening er reelt at kontrollere, om politikerne efter Grundloven havde ret eller ikke ret til at forpligte Danmark af Lissabon-traktaten på den måde, de besluttede at gøre det? Skulle de ikke have fulgt en anden fremgangsmåde? Skulle de ikke have fulgt Grundlovens § 20, der siger, at der enten skal 5/6 flertal til det i folketinget eller en folkeafstemning? Det er retssagens hovedspørgsmål. Og Højesterets dom kommer uvilkårligt til at åbne for spørgsmålet, om ikke det i realiteten var og er politisk nødvendigt at sende traktaten til folkeafstemning.
Derudover må man regne med, at retssagen også vil kunne komme til at afklare nogle uhyre vigtige ting, som kan få betydning i fremtiden, når og hvis Danmark senere kommer til at tage stilling til, om vi vil tilslutte os nye tiltag, der betyder udvidelse af EU-institutionernes myndighed. På den måde kan retssagen både blive en bagudrettet kontrol af, om regeringen skylder befolkningen at rette op på noget – og en fremadrettet angivelse af, hvordan politikerne i fremtiden skal bære sig ad for at overholde Grundloven, hvis der igen bliver tale om eventuelt at tilslutte os ændringer af EU-systeme eller ej.
Endvidere må man regne med, at denne omfattende retssag også vil kunne afklare, om det er Højesteret eller EU-domstolen der i sidste instans afgør, hvad EU kan regulere. Hvilken af de to domstole har ”det sidste ord”? Afgives der med Lissabon-traktaten myndighed til EU så vidt, at Højesteret ikke længere har ”det sidste ord”? Svaret på det spørgsmål besvarer i realiteten spørgsmålet om, hvorvidt Grundloven er forfatning for et demokratisk politisk system i Danmark med sit dertil hørende, autonome retssystem.
Hvordan kan retssagen om Lissabon-traktaten overhovedet få så væsentlig og vidtrækkende betydning? Det kan den, fordi den handler om, hvorvidt justitsministeriets opfattelse af, om Danmark overgiver ”suverænitet” til EU ved at tiltræde Lissabon-traktaten er korrekt. Det spørgsmål står striden om. Justitsministeriet og regeringen påstår, at der ikke afgives ”suverænitet”, mens sagsøgerne – nu appellanterne – hævder, at der endda afgives ”suverænitet” i vidt omfang! Man kan også sige, at striden handler om, hvorvidt Justitsministeriets måde at vurdere, om der afgives suverænitet eller ej, er i overensstemmelse med såvel Grundloven som Lissabon-traktaten. Eller er Justitsministeriets vurdering utilstrækkelig, fejlagtig, uholdbar eller på anden måde problematisk. Det handler de fleste af sagens nu flere tusind papirsider om. Lad os blot nævne nogle af stridspunkterne:
1. Betyder Lissabon-traktatens massive afskaffelse af vetoretten og overgang til flertalsafgørelse som hovedregel ikke suverænitetsafgivelse?
2. Betyder det at Lissabon-traktaten ændrer EU's institutioner, så EU's politiske magt- og kompetencestruktur ændres, ikke også afgivelse af suverænitet?
3. Er det holdbart at benægte suverænitetsafgivelse med, at en traktatændring blot er en ”præcisering af allerede afgivet kompetence på andet retsgrundlag”?
4. Er det at regeringen ifølge Lissabon-traktaten ikke længere kan føre selvstændig udenrigspolitik ikke suverænitetsafgivelse, ja overtrædelse af en særlig bestemmelse i Grundloven?
Hvis Højesterets dom engang i første del af 2013 afgør, at regeringen og Justitsministeriet har absolut ret, bliver regeringen frifundet. Og så får sagen ingen politiske konsekvenser. Men hvis Højesteret finder, at sagsøgerne/appellanterne har ret og regeringen og Justitsministeriet uret, dømmes regeringen til at anerkende, at den har overtrådt Grundloven. Hvad er den politiske konsekvens af det? Ja, Højesteret kan eventuelt vælge - som regeringen selv ønsker – at give regeringen ret til at beslutte loven om tiltrædelse af Lissabon-traktaten efter den fremgangsmåde, Grundlovens § 20 bestemmer - ved en ny procedure. Det vil konkret sige, at enten 5/6 flertal i folketinget eller en folkeafstemning skal beslutte eller forkaste loven om tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
Men hvis Højesterets dom giver appellanterne ret uden at Højesteret samtidig giver regeringen ret - og pligt - til at rette op på en forseelse i forhold til Grundloven, ja, så må den danske befolkning naturligvis forlange, at det sker. Hvad ellers? For hvis Højesteret konstaterer, at en regering med et folketing i ryggen i strid med Grundloven har misbrugt sin magt, skal den i sagens natur stå til ansvar over for indehaveren af den demokratiske ret og politiske suverænitet: befolkningen som Lissabon-traktaten har ”indgribende betydning for”. Derfor vil folkeafstemningskomite2010 i så fald sætte sig i spidsen for, at Lissabon-traktaten kommer til folkeafstemning, fordi befolkningen demokratisk set har lidt skade af, at politikerne ikke har efterlevet deres grundlovsansvar ved at tiltræde Lissabon-traktaten uden om Grundlovens § 20.
Komiteen vil i det hele taget fortsat arbejde for kontrol med, at Grundlovens § 20 overholdes i forbindelse med kommende EU-traktatændringer og/eller institutionelle ændringer. info@folkeafstemningskomiteen.dk | Copyright 2008-2011, Folkeafstemningskomiteen 2010

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - kloakforsyningsanlæg - hovedanlæg
02 Dec 2013 09:25
05 Nov 2013 13:43
SKM2013.844.BR
Retten i Holstebro, BS 5-1100/2012
Boligselskab, grundstørrelse
Sagen angik, hvorvidt sagsøgeren havde krav på yderligere fradrag for udgifter til etablering af intern kloakforsyning.
Sagsøgeren fik ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for det interne kloakforsyningsanlæg, idet de af sagsøgeren markerede kloakforsyningsledninger ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde herved vægt på en sammenholdning af det pågældende kloakanlægs udformning samt placering i nær tilknytning til bebyggelsen og grundens begrænsede størrelse.
Ligningsloven § 17 (dagældende)
Ligningsloven § 18 (dagældende)
(Advokat Tue Martin Berg)
(Kammeradvokaten v/adv.fm. Amalie Giødesen Thystrup)
Ingrid Drengsgaard
Under denne sag, der er anlagt den 20. december 2010, har sagsøgeren ved sin endelige påstand nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at sagsøger i henhold til vurderingslovens §§ 17-18 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingerne pr. 1. januar 2001, 1. januar 2002 og 2003-2004 af ejendommen matr. nr. ..., beliggende ...1, for udgifter til etablering af intern kloakforsyning markeret på sagens bilag 4 eller en del af dette. Den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Sagen drejer sig om, hvorvidt en del af den etablerede interne kloakforsyning på ejendommen udgør en forbedring, der må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien og dermed berettiger til fradrag i grundværdien for forbedringer.
Landsskatteretten afsagde den 24. september 2012 kendelse vedrørende sagsøgerens klage over Vurderingsankenævnets afgørelse af 27. november 2008 vedrørende fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004, hvor vurderingsankenævnet ikke havde godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter. Det fremgår af afgørelsen blandt andet:
Vej-, sti-, og kloakanlæg internt på grunden
Under hensyn til det oplyste om grundens størrelse og anlæggenes udformning i nær tilknytning til den faktiske bebyggelse, er det Landsskatterettens opfattelse, at de på grunden udførte anlægsarbejder af ovennævnte art ikke kan anses for at have medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Det bemærkes, at der for grunde ansat efter kvadratmeterprincippet - i modsætning til grunde ansat efter byggeretsprincippet - ikke automatisk indgår en værdistigning for intern byggemodning. Landsskatteretten stadfæster herefter vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende disse punkter.
Det fremgår af sagens oplysninger, at sagsøgeren har købt ejendommen, matr. nr. ..., beliggende ...1, med areal ifølge tingbogen 2624 m2 af kommunen til overtagelse den 1. oktober 1994. Det fremgår videre, at ejendommen er en ubebygget grund, der overtages af sagsøger som den er og forefindes og som besigtiget og antaget. Købesummen er 500.200 kr. I købesummen er ikke indeholdt kloakbidrag. Det fremgår, at kloakstik er ført til storparcellens skel, der afsluttes med en regnvandsbrønd og spildevandsbrønd, hvis placering oplyses at teknisk forvaltning. Købesummen indeholder ikke udgifter ved arealets interne byggemodning.
Der er fremlagt luftfoto over ejendommen fra 2011 og luftfoto fra Google maps over ejendommen.
Det fremgår af www. ... .dk, hvor en del af ejendommen kan ses, blandt andet, at botilbuddet ... er beliggende ...1, og er et midlertidigt botilbud for 10 borgere.
Det er oplyst, at ejendommen indeholder 10 lejligheder og et fritliggende udhus på 29 m2. Ejendommens bebyggede areal er 671 m2.
Det fremgår af kort med ledningsoplysninger fra G1, at der ikke er ført ledninger ind på ...1. Sagsøgte bestrider denne oplysning.
Sagsøgeren har på særskilt bilag 4 angivet, at sagen vedrører spildevandsledning og regnvandsledning, der løber fra et område under ...1 til tæt på bygningen ...1. Desuden vedrører sagen regnvandsledningens fortsættelse til begge sider og videre langs med ejendommens sider.
Det fremgår af udbudsoplysninger vedrørende ejendommen, at byggeriet er forventet påbegyndt 1. september 1994 og afleveret 1. marts 1995. Det fremgår vedrørende byggeriets økonomi, at de samlede grundudgifter er anført til 0,581 millioner kroner, og der er ikke anført udgifter til gas- og kloakbidrag. Håndværkerudgifter i alt til 4,735 millioner kroner.
Det fremgår af tilbudsliste af 18. august 1994 vedrørende murerentreprisen, at kloakarbejde er anført til 111.500 kr. Kloakarbejde vedrører spildevandsledninger i terræn med 10.900 kr., spildevandsledninger i bygning med 31.900 kr., regnvandsledninger med 66.100 kr. og diverse arbejder med 3.000 kr.
Der er foretaget færdigmelding af kloakarbejder indeholdende nyt separatsystem i marts 1995 til kommunen.
Sagsøgeren har til støtte for sin påstand, som det fremgår af sagsøgerens påstandsdokument, gjort gældende:
Vurderingsloven § 17 har følgende ordlyd:
Hvad, der forstås ved en grundforbedring, er således uomtalt i loven.
Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der sker sådanne grundforbedringer.
Hovedanlæg
Myndighedernes praksis for indrømmelse af fradrag, jf. vurderingslovens § 17, ud fra hovedanlægsbetragtninger med henblik på sikring af en ensartet beskatning og iagttagelse af gældende lighedsprincipper blev knæsat af Østre Landsret ved SKM2011.790.ØLR.
Denne praksis er tiltrådt af Højesteret ved SKM2013.369.HR som havende hjemmel i loven.
Det bemærkes indledningsvist, at sagsøgte i Processkrift A har frafaldet anbringendet om, at hovedanlægsbetragtningen ikke kan anvendes, fordi ejendommen er vurderet efter etagearealprincippet.
Sagsøgte har i Processkrift A, side 3, gjort gældende, at de på bilag 4 med blå og rød farve markerede ledninger ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, men en
ikke-fradragsberettiget stikledning, der alene betjener den på ejendommen opførte bygning, og som er anlagt af hensyn til den konkrete bebyggelse,
og i den forbindelse har sagsøgte henvist til, at
ejendommen alene har et areal på 2.642 m2, at ledningerne er anlagt i forbindelse med det pågældende byggeri, og at disse nøje følger bygningen.
I SKM2013.369.HR præciserede Højesteret praksis for hovedanlægsbetragtningen:
Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledninger mod til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Sagsøger gør gældende, at ovenstående anbringende strider mod Højesterets dom på 3 punkter:
For det første er der ikke grundlag for at lægge vægt på, ledningerne er anlagt til brug for den konkrete bebyggelse og anlagt i forbindelse med det pågældende byggeri. Dette følger ikke af dommen, hverken direkte eller analogt. At sagsøgtes hensyntagen hertil er uhjemlet understøttes da også af, at forsyningsledninger anlagt af en privat bygherre på en privat grund altid vil være anlagt af hensyn til en konkret bebyggelse. Forsyningsledninger på en privat grund anlægges i sagens natur således først, når det er besluttet at bebygge grunden og hvorledes. Afgørende er derimod, om ledningerne betjener eller fremover vil betjene en større del af grunden, og i den forbindelse må der bortses fra de konkret opførte bygninger, idet genstanden for vurdering er grunden i ubebygget stand, jf. ordlyden af vurderingslovens § 13. Der gælder heller ikke noget krav om, at et forsyningsanlæg også skal kunne tjene en eventuel fremtidig bebyggelse for at kunne anses for et hovedanlæg, jf. Højesterets formulering "der betjener eller fremover vil betjene en større del... .
Hvis Højesteret havde ment, at det var et krav, ville Højesteret have skrevet "og" i stedet for "eller". Det er således tilstrækkeligt, at anlægget aktuelt betjener en større del af en ejendom med de nu en gang opførte bygninger.
For det andet er det ikke diskvalificerende i relation til hovedanlægsbetragtningen, at ledningerne nøje følger bygningen. Sagsøgtes hensyntagen hertil er i strid med det netop anførte vedrørende vurderingen af grunden i ubebygget stand. Det er ligeledes i strid med baggrunden for hovedanlægsbetragtningen, der er udviklet i praksis med henblik på at sikre, at boliger på en storparcel - hvor boligerne sjældent tilsvarer den for et almindeligt parcelhuskvarter, men ofte udgør forskellige variationer af tæt-lav bebyggelse med deraf afledte konsekvenser for forsyningsanlæggene - ikke forskelsbehandles i forhold til fradragsretten, jf. vurderingslovens §§ 17-18, hvilket formål ligeledes er anført af sagsøgte på side 4 af svarskriftet. I hovedanlægsbetragtningen ligger således forudsætningsvist, at anlæggenes placering ikke er afgørende for fradragsretten, herunder i forhold til vurderingen af værdistigningen. Det væsentlige kriterium er således en vurdering af anlægget i forhold til eventuel udstykning af storparcellen i mindre parceller - fx svarende til antallet af boliger på storparcellen eller på anden vis.
Dette bestyrkes af Højesterets præcisering af hovedanlægsbetragtningen, hvor kriterierne for hovedforsyningsanlæg specificeres til at udgøre anlæg, der tjener en større del af grunden og ikke udgør en stikledning til den enkelte bolig. Ved negativt at afgrænse stikledninger - ledninger fra boligen til hovedledningen - fra hovedanlægsbetragtningen, præciserer Højesteret modsætningsvist også, at placeringen af den resterende del af forsyningsanlægget på storparcellen er underordnet i forhold til hovedanlægsbetragtningen, idet det kun er stikledninger, der betragtes som en del af ejendommen, og derfor omfattet af ejendomsværdien og ikke grundværdien.
Sagsøger gør gældende, at det fremgår med al tydelighed, at de på bilag 4 markerede ledninger tjener en større del af grunden og at de ikke udgør stikledninger til de enkelte boliger. Forstillede man sig således, at grunden blev udstykket i grunde svarende til de 10 boliger er der ikke tvivl om, at de på bilag 4 markerede anlæg ville være fællesanlæg, der sikrede kloakforsyning til en flerhed af ejendomme, og at ledningerne derfor er fradragsberettigede, jf. vurderingslovens § 17. Særligt bemærkes i relation til spildevandsledningen, som markeret med rød farve, at denne ender i en brønd, der sikrer at forsyningen kan videreføres til eventuel ny bebyggelse på ejendommen.
Til støtte for ovenstående anbringende henviser sagsøgte til SKM2013.388.VLR. Sagsøger bemærker, at sagen vedrørte et drænanlæg og ikke forsyningsledninger, og at fradrag for drænanlægget i den konkrete sag blev nægtet under henvisning til, at det efter oplysningerne om anlæggets karakter og kvalitet ikke var bevist, at drænanlægget ville kunne genanvendes ved et nyt byggeri, og at det derfor ikke havde medført nogen forbedring af grundværdien i ubebygget stand. Et sådant genanvendelseskriterium har, sagsøger bekendt, ikke på noget tidligere tidspunkt været anvendt som en betingelse for at opnå fradrag for grundforbedringer. Standpunktet er efter sagsøgers opfattelse dog ej heller i overensstemmelse med administrativ praksis, og det bemærkes at dommen er anket til Højesteret.
Det bemærkes i den forbindelse at genanvendelseskriteriet tillige blev gjort gældende i SKM2013.369.HR, som anført ovenfor på side 3, men altså ikke tillagt vægt i præmisserne for dommen. Ligeledes bemærkes, at sagsøgte heller ikke har valgt at indskrive et sådant genanvendelighedskrav i den Juridiske Vejledning 2013/2.
Herefter anses det for fastslået, at genanvendelighedskriteriet ikke er relevant for vurderingen af, om en given forsyningsledning udgør et hovedanlæg, og at SKM2013.388.VLR ikke er anvendelig til støtte for sagsøgtes anbringende.
For det tredje er der ikke i Højesterets dom eller i øvrigt grundlag for ikke at karakterisere ledningen som hovedanlæg med henvisning til at grunden "alene har et areal på 2.642 m2". Sagsøgtes anbringende på dette punkt er helt udokumenteret og det bemærkes, at der er tale om en grund, der samlet set er mere end 3 gange så stor som en normalgrund. Desuagtet fremgår det direkte af Højesterets præcisering af hovedanlægsbetragtningen, at det afgørende for om der kan meddeles fradrag herefter er om anlægget vil betjene eller fremover vil betjene en større del af ejendommen - og altså ikke grunden størrelse.
Værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand
Sagsøger bestrider, at det har betydning for om der kan gives fradrag i den konkrete sag, herunder om et hovedanlæg er værdiforøgende, om der på en ejendom er opført forskellige bygninger, eller om der er tale om én sammenhængende bygning med flere boliger. Det følger derimod direkte af vurderingslovens § 17, at det er grunden i ubebygget stand, der skal lægges til grund for vurderingen af foranstaltningens værdiforøgende karakter, hvilket også anføres af sagsøgte på side 5 af svarskriftet.
I relation til forsyningsanlægget i nærværende sag skal særligt henvises til kendelsen fremlagt som bilag 13, hvor kloakanlægget, der påstås fradrag for, jf. bilag 23, side 2, er etableret på en grund med én sammenhængende bygning med flere boliger, og hvor der indrømmes fradrag for anlægget som en værdiforøgende forbedring af grunden.
Derudover gør sagsøger gældende, at denne betingelse er opfyldt i forhold til kloakanlægget, jf. bilag 4, da anlæggelse af kloak er en nødvendighed, hvis man ønsker at anvende en storparcel til beboelse. Det må derfor uden videre kunne lægges til grund, at en køber vil betale en højere pris for en ubebygget grund udlagt til boligbyggeri, hvis kloakanlæg er etableret, end i det modsatte tilfælde, hvor køber ville blive påført en ekstra byggemodningsudgift. Det markerede forsyningsanlæg, jf. bilag 4, udgør derfor utvivlsomt en værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand, og sagsøger har derfor i medfør af § 17 krav på fradrag for anlægsudgifterne dertil.
Til støtte herfor kan der henvises til bilag 11, 15, 17-18, hvor fradrag for udgifter til etableringen af forsyningsanlæg blev indrømmet som en værdiforøgende forbedring, jf. vurderingslovens § 17, for de på bilag 23, side 1 og 3-6, påståede kloakhovedanlæg.
Det gøres på den baggrund gældende, at det er fast praksis ved Landsskatteretten, at der godkendes fradrag for udgifter til forsyningsanlæg på storparceller, når forsyningsanlægget kan betragtes som et hovedanlæg, og at sådanne anlæg i henhold til hovedanlægsbetragtningen forudsætningsvist anses for at udgøre en værdiforøgende grundforbedring af en storparcel, jf. vurderingslovens §§ 17-18.
Der er i nærværende sag ikke sådanne forskelle i forhold til denne praksis, der kan begrunde at forsyningsanlægget, jf. bilag 4, som et hovedanlæg, ikke udgør en værdiforøgende forbedring af storparcellen.
Det bemærkes endvidere, at sagsøgtes anbringender om, at sagsøger mere konkret skal godtgøre den værdistigning anlægget har forøget grundværdien med alene kan dokumenteres gennem et syn og skøn - som efter sagsøgers opfattelse endda vil være tvivlsomt. Sådant standpunkt var også gjort gældende af sagsøgte i SKM2013.369.HR.
Sagsøger gør gældende, at eftersom der ikke kan holdes syn og skøn, medens sagen verserer ved Vurderingsankenævnet eller Landsskatteretten, jf. skatteforvaltningslovens § 47, kan der derfor heller ikke ved domstolsprøvelse af administrative afgørelser stilles andre krav.
Det er appellantens opfattelse, at Højesteret i SKM2013.369.HR har tiltrådt dette standpunkt. Dette støttes dels på, at Højesteret i præmisserne henviser til, at der skal være tale om grundværdiforøgende udgiftsafholdelse dels på, at der ikke henvises til det manglende syn og skøn som begrundelse for at nægte fradrag, men karakteren af foranstaltningen (anlæg af parkeringsplads).
På den baggrund gør sagsøger gældende at have haft godtgjort, at hovedkloakanlægget, jf. bilag 4, har medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
Afholdelse af udgift
Sagsøgte har i Processkrift A, side 3, gjort gældende, at
ikke har godtgjort, at denne har bekostet de ledninger, der løber fra ledningerne under ...1 og ind til bygningen på ejendommen.,
og bemærker i den sammenhæng, at
kloakstik på tidspunktet for sagsøgers overtagelse af ejendommen allerede var ført frem (fra hovedledningen under ...1) til skellet på ejendommen og afsluttet med regn- og spildevandsbrønd.
Sagsøger bestrider dette. Det fremgår således tydeligt af skødet, at (i) kloakbidrag og sagsøgers forpligtelse til at betale for kloakeringen af det købte areal, jf. § 6, litra a, og (ii) udgifter til intern byggemodning, jf. § 6, litra e, ikke er indeholdt i købesummen, jf. § 6.
Til støtte for sagsøgers afholdelse af udgifter til etablering af det på bilag 4 markerede anlæg kan endvidere henvises til ledningskort fra G1 A/S, fremlagt som bilag 21, hvoraf fremgår, at forsyningsselskabet ikke har ført ledninger som angivet i anbringendet, men kun ledningen og brøndene beliggende ud fra sagsøgers ejendom i den nordlige del af ...1. Det fremgår af ledningskortet for byggesagen, jf. bilag 4, som er revideret efter indgåelsen af skødet, at de i anbringendet anførte ledninger ikke på det tidspunkt er anlagt, men skal anlægges i samråd med tilsynet med henblik på at skåne eksisterende plantebælte. Det fremgår også af bilag 4, at de eksisterende regn- og spildvandsbrønde, angivet som RV0 og SP0, netop er beliggende i den nordlige del af ...1, og sagsøger gør gældende, at det er disse brønde, der er nævnt i skødets § 6.
Ligeledes kan henvises til bilag 6, hvoraf fremgår, at der i den af sagsøger indgåede mureentreprise indgår kloakarbejde for 111.900 kr., herunder i relation til kloakarbejde i terræn. Således fremgår det også af byggeregnskabet med sagsøger som bygherre, jf. bilag 5, at den samlede entreprisesum udgør 4.735.000 kr., som åbenbart må antages at indeholde murerentreprisen og posten for kloakarbejde. Slutteligt fremgår det af færdiganmeldelsen af kloakarbejdet, som er fremlagt som bilag 22, at dette - i overensstemmelse med bilag 4 - har omfattet nyt separatsystem og indvendig og udvendigt kloakarbejde.
Sagsøger gør gældende, at de fremlagte dokumenter tydeligt dokumenterer, at sagsøger har afholdt udgifter til etableringen af anlægget, jf. bilag 4.
For så vidt angår den af sagsøgte påberåbte SKM2013.520.BR bemærkes det, at der ikke - som i nærværende sag - var fremlagt dokumentation i form af tilbudslister, entreprisekontrakt og byggeregnskab, hvor anlægsudgiften kunne dokumenteres at være indeholdt.
Det bemærkes endvidere, at der ej heller vil kunne stilles krav om dokumentation for den nøjagtigt afholdte udgift, idet sagsøgers påstand alene vedrører anerkendelse af, at der er afholdt udgifter. Den beløbsmæssige opgørelse, der indebærer et skøn over hvor stor en udgift, der har været afholdt, påstås hjemvist, idet dette spørgsmål i høj grad indebærer udøvelse af et skøn, som ikke tidligere har været udøvet i det administrative klagesystem.
I øvrigt kunne der slet ikke efter de frem til 1. januar 2013 gældende regler, som nærværende sag skal afgøres efter, jf. ovenfor, stilles krav om fremlæggelse af eksakte fakturaer eller lignende, idet der for disse er hjemmel til at foretage en skønsmæssig opgørelse.
Det var således først med § 3, stk. 6 i lov nr. 925 af 18. september 2012, der trådte i krav pr. 1. januar 2013, at der blev indført krav om fremlæggelse af bestemte former for dokumentation i relation til grundforbedringsfradrag, og disse dokumentationskrav gælder ifølge bestemmelsen alene for genoptagelsesanmodninger indgivet efter 1. januar 2013.
Sagsøgte oplyste i overensstemmelse hermed i et høringssvar til Accura Tax og Advokatrådet i forbindelse med behandlingen af lovforslag 198, der lå til grund for lov nr. 925 af 18. september 2012, at der var tale om en "skærpelse af praksis", og at
Der kan med andre ord ikke stilles krav om eksakt dokumentation for et bestemt afholdt beløb efter de regler, som nærværnede sag skal afgøres efter, og det kan som ovenfor anført ikke komme sagsøger til skade, at lovgiver ikke før 1. januar 2013 havde skabt klarhed over, præcis hvilken dokumentation, der kunne kræves fremlagt i forhold til at dokumentere udgiftsafholdelsen.
Sagsøger gør på den baggrund gældende at have dokumenteret at forsyningsanlægget, som markeret på bilag 4, udgør et hovedanlæg som sagsøger har bekostet, at anlægget har medført en værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand i henhold til praksis og hovedanlægsbetragtningen, hvorfor sagsøger er berettiget til fradrag for anlægsudgifterne, jf. vurderingslovens § 17, jf. hovedanlægsbetragtningen.
Sagsøgte har til støtte for sin påstand, som det fremgår af sagsøgtes påstandsdokument, gjort følgende gældende:
Frifindelsespåstanden støttes overordnet på, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at der er ret til fradrag for det omhandlede interne kloakanlæg, herunder at det har medført nogen forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, jf. dagældende § 17 i vurderingsloven.
En forbedring af grundens værdi i ubebygget stand er en betingelse for fradrag i medfør af vurderingslovens § 17, jf. § 18, stk. 1, jf. § 13, stk. 1. Fradrag er også betinget af, at ejeren, dvs. sagsøgeren, har bekostet forbedringen, jf. vurderingslovens § 18. Det er sagsøgeren, der ønsker at opnå et fradrag, og det er derfor i henhold til fast retspraksis også sagsøgeren, der skal dokumentere berettigelsen af fradraget, jf. f.eks. SKM2004.162.HR.
Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve ejendommen ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17. Fra denne hovedregel gælder efter vurderingsmyndighedernes praksis, jf. nu Den Juridiske Vejledning, 2013-2, afsnit H. A. 3.3.2, en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt-lav bebyggelse, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener en større del af ejendommen. Stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger udgør ikke et hovedanlæg.
Det er i SKM2013.369.HR, fastslået, at myndighedernes praksis er i overensstemmelse med vurderingsloven. Det følger således af dommen, at fradragsret for anlæg på selve grunden er en undtagelse, der alene finder anvendelse ved hovedanlæg på større ejendomme. Interne anlæg, der er etableret til brug for det byggeri, der opføres, er ikke fradragsberettiget. Afgørende er således, om anlægget har en nær tilknytning til byggeriet på ejendommen, jf. også SKM2012.112.VLR, SKM2013.388.VLR og SKM2013.536.ØLR. Er dette tilfældet, er der ikke ret til fradrag.
Bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for grunden, eller om det alene har en reel værdi i forbindelse med byggeriet på ejendommen, beror på en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde.
Det gøres gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de med rød og blå farve markerede ledninger på bilag 4 udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, herunder at de har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
Det gøres gældende, at ledningerne er nært knyttet til byggeriet, og at de derfor ikke berettiger til fradrag. Det gælder navnlig under de foreliggende omstændigheder, hvor det klart fremgår af ledningskortet, at spildevandsledningen føres fra ...1 og ind til byggeriet og regnvandsledningen i øvrigt nøje følger bebyggelsen på ejendommen, jf. SKM2013.388.VLR. Ledningerne - der også er anlagt i forbindelse med byggeriet - er derfor utvivlsomt nært knyttet til byggeriet på grunden og har kun værdi i forbindelse med dette. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at det forholder sig anderledes.
Det må herudover tillægges betydning, at der er tale om en mindre ejendom - langt mindre end de sædvanlige grundforbedringssager, jf. f.eks. SKM2011.790.ØLR. Det bemærkes herudover, at det bebyggede areal er 671 m2 og således alene udgør ca. 25 % af grundens samlede størrelse, hvorfor anlægget under alle omstændigheder heller ikke aktuelt betjener en større del af ejendommen.
Selv om der principielt ikke er tale om et hovedanlæg, har sagsøgeren under alle omstændigheder ikke godtgjort, at denne har bekostet (alle) de markerede ledninger, hvilket er en yderligere betingelse for fradrag, jf. dagældende § 18, stk. 1, i vurderingsloven. Det fremgår således af skødets § 6 (bilag 2), at der allerede var ført kloakstik frem til skel, der afsluttes ved regn- og spildevandsbrønd. Det må derfor have formodningen imod sig, at sagsøgeren har bekostet disse ledninger. Hverken byggeregnskabet (bilag 5), tilbudslisten (bilag 6), oversigtskortet (bilag 20) eller færdiganmeldelsen (bilag 21) dokumenterer, at sagsøgeren har bekostet de nævnte ledninger. Det forhold, at ledningerne er beliggende på sagsøgerens ejendom er ikke tilstrækkelig dokumentation, jf. SKM2013.520.BR. Disse ledninger, som sagsøgeren også har markeret på bilag 4, berettiger derfor - også af denne grund - ikke til fradrag.
Det bestrides, at de påberåbte Landsskatteretskendelser fører til, at der er ret til fradrag for kloakanlægget i denne sag - eller i øvrigt er sammenlignelige med denne sag.
Videre bemærkes, at Skatteministeriet ikke har gjort gældende, at det påhviler sagsøgeren ved et syn og skøn af at påvise, at der er sket en værdiforøgelse af grunden ubebygget stand. Det forekommer dog ikke urimeligt, at der i nærværende sag stilles krav om en bevisførelse, som går udover, hvad sagsøgerens egen opfattelse er. Sagsøgeren har således ikke påvist forhold, som kan pege i retning af, at anlæggene har forøget af værdien af grunden i ubebygget stand.
Endeligt bemærkes, at det forhold, at de nu ophævede bestemmelser om grundforbedringsfradrag er uden klare definitioner ingen betydning har for bedømmelsen af fradragsretten, jf. SKM2013.416.HR, hvor synspunktet også - forgæves - blev gjort gældende.
Sagen vedrører spørgsmålet, om sagsøger efter den dagældende § 17 i vurderingsloven har ret til fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af intern kloakforsyning på sagsøgerens ejendom, hvor sagsøgeren har etableret en bebyggelse med 10 lejligheder.
Ved grundværdien forstås værdien af grunden i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1.
Der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, men kun i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af værdien af grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 18, stk. 1.
Efter skattemyndighedernes praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet udgifter til anlæg på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme, hvor der kan gives fradrag for udgifter til forsyningsanlæg, der kan betragtes som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Stikledninger fra hovedledningen til de enkelte bygninger eller boliger kan ikke udgøre et hovedanlæg. Denne praksis må anses for godkendt af domstolene.
Grundens areal er 2.624 m2. Bebyggelsen er et beboelseshus med 10 lejligheder og et fritliggende udhus på 29 m2. Ejendommens bebyggede areal er på 671 m2. Spildevandledningen er ført fra ...1 og ind på ejendommen. Regnvandsledningen er ligeledes ført fra ...1 ind på ejendommen og er derefter delt i to ledninger, der begge nøje følger bygningen på i alt 3 sider. Der er derfra ført stikledninger ind i bebyggelsen.
Retten finder, at de anførte ledninger efter det oplyste om kloakanlæggets udformning og placering i nær tilknytning til bebyggelsen sammenholdt med grundens begrænsede størrelse ikke kan anses for et hovedanlæg, der har medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand og dermed berettiger til fradrag for forbedringer i grundværdien.
Sagsøgtes påstand om frifindelse tages derfor til følge som nedenfor bestemt. Sagsomkostninger er fastsat til 40.000,00 kr., der vedrører sagsøgtes udgifter til advokat. Sagsøgte er ikke momsregistreret.
Inden 14 dage skal sagsøger, H1, i sagsomkostninger til sagsøgte betale 40.000,00 kr.