text:
Højesteretsdom - godtgørelse efter ansættelsesloven
HØJESTERETS dom i sag 90/2009
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Horsens den 2. april 2008 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 1. december 2008.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Børge Dahl, Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard og Henrik Waaben.
Sagen omhandler, om B skal betale et yderligere beløb i godtgørelse for manglende ansættelsesbevis ud over det beløb på 5.000 kr., som allerede er blevet betalt.
Appellanten, 3F som mandatar for A, har gentaget sine påstande, idet det principale påstandsbeløb er korrigeret til 89.181,60 kr.
Indstævnte, B, har påstået frifindelse, subsidiært stadfæstelse.
Ansættelsesbevisloven gennemfører Rådets direktiv nr. 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. Direktivet indeholder ikke bestemmelser om godtgørelse eller bod for manglende udlevering af ansættelsesbevis eller for udlevering af mangelfuldt ansættelsesbevis, men direktivet indeholder som artikel 8 følgende bestemmelse:
1. Medlemsstaterne indfører i deres nationale retsorden de nødvendige bestemmelser for at enhver arbejdstager, der anser sine rettigheder for krænket som følge af manglende overholdelse af kravene i dette direktiv, kan gøre disse rettigheder gældende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser.
2. Medlemsstaterne kan foreskrive, at adgangen til de i stk. 1 omhandlede instanser skal være betinget af arbejdstageren forud herfor forelægger sagen for arbejdsgiveren, og denne ikke svarer inden for en frist på 15 dage efter forelæggelsen.
Kravet om forudgående forelæggelse gælder dog under ingen omstændigheder i de i artikel 4 omhandlede tilfælde eller for arbejdstagere, der har en midlertidig arbejdskontrakt eller et midlertidigt ansættelsesforhold, eller for arbejdstagere, der ikke er omfattet af en eller flere kollektive overenskomster vedrørende ansættelsesforholdet.”
Det fremgår af direktivets artikel 7, at der er tale om et minimumsdirektiv, som tillader en regulering nationalt, der er gunstigere for arbejdstagerne.
I bemærkningerne til 1993-ansættelsesbevisloven (lov nr. 392 af 22. juni 1993) hedder det om direktivets implementering bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6324 f.):
”Forslaget gennemfører Rådets direktiv af 14. oktober 1991 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. …
Baggrunden for direktivet er … behov for, at lønmodtagerne får ret til at få præciseret de konkrete arbejdsvilkår og behov for at kunne føre bevis for tidligere beskæftigelse.
Arbejdsgiveren får pligt til skriftligt at underrette lønmodtageren om vilkårene for ansættelsesforholdet senest 1 måned efter, at arbejdet er påbegyndt. Oplysningspligten har til formål at klargøre lønmodtagernes retsstilling og skabe større gennemsigtighed på arbejdsmarkedet.
Oplysningspligten omfatter de væsentligste oplysninger vedrørende ansættelsesforholdet, herunder bl.a. oplysninger om arbejdets art, lønmodtagerens titel, ansættelsesforholdets begyndelsestidspunkt, ferierettigheder, opsigelsesvarsler, løn og arbejdstid.
Loven finder ikke anvendelse, hvis en pligt for arbejdsgiveren til at give lønmodtageren oplysninger om ansættelsesforholdet følger af kollektiv overenskomst og denne indeholder regler, der som minimum svarer til bestemmelserne i direktiv nr. 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. ..
Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Arbejdsministeren fastsætter efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler om godtgørelsens størrelse.”
I bemærkningerne til § 1 (om lovens anvendelsesområde) hedder det bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6327):
”c. Forholdet til kollektive overenskomster Hvis parterne ved kommende overenskomstforhandlinger gennemfører direktivet, således at arbejdsgiverne i overenskomsterne pålægges pligter som mindst svarer til direktiv nr. 91/533, finder loven ikke anvendelse.
Bestemmelsen i § 1, stk. 3 indebærer bl.a., at arbejdsmarkedets parter kan vælge at anvende direktivets fakul[ta]tive bestemmelser også i videre omfang end disse er udnyttet i loven.
Gennemfører arbejdsmarkedets parter direktivet ved overenskomst betyder det endvidere, at uoverensstemmelserne vedrørende arbejdsgiverens oplysningspligt, som udgangspunkt skal behandles efter de almindelige regler om overenskomstbrud ved de fagretlige instanser i stedet for i Arbejdsmarkedets Ankenævn og ved domstolene.”
1993-loven indeholdt bl.a. følgende bestemmelse vedrørende manglende overholdelse af oplysningspligten efter loven:
”§ 6. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Arbejdsministeren fastsætter efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler om godtgørelsens størrelse.”
I bemærkningerne til denne bestemmelse hedder det bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6330):
”Ved overvejelsen om godtgørelsesniveauet bør man være forberedt på, at der på arbejdsmarkedet indgås aftaler i overensstemmelse med lovens § 1, stk. 3. I såfald finder loven ikke anvendelse, men overtrædelse af overenskomsten vil skulle prøves i det fagretlige system, hvor sanktionen i sidste instans er en af Arbejdsretten fastsat bod.
Det godtgørelsesniveau, der skal fastsættes for overtrædelser af loven, bør derfor fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde vil blive resultatet i det fagretlige system. Eftersom sager i det fagretlige system kan afgøres på en række niveauer, således at kun de alvorligste tilfælde når frem til domsforhandling i Arbejdsretten og eftersom sagen på ethvert trin kan afsluttes med ikendelse af en bod, er der altså tale om et sanktionssystem med en betydelig spændvidde.
Det anses på denne baggrund for hensigtsmæssigt, at drøftelserne med parterne har udgangspunkt i, at lovens anktionssystem så vidt muligt skal være neutralt i forhold til, hvis der er indgået overenskomst om sagen, og det fagretlige system dermed er gjort kompetent.”
Oplysningspligten i lovens § 2 angik oprindelig alene de forhold, der er opregnet i § 2, stk. 2, nr. 1-10. Efter EU-Domstolens præjudicielle afgørelse af 8. februar 2001 (C-350/99) blev dette ved lov nr. 138 af 25. marts 2002 ændret til, at der skal gives oplysninger om alle væsentlige vilkår for ansættelsesforholdet, herunder mindst de oplysninger, der er opregnet i stk. 2, nr. 1-10.
§ 5. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt efter loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 26 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder.”
Den 30. oktober 1997 afsagde Højesteret dom i en sag om godtgørelse til en arbejdstager, der ikke havde modtaget kontrakt eller anden skriftlig erklæring som nævnt i ansættelsesbevislovens § 2 (gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1997 s. 1702). Om udmåling af godtgørelse i medfør af ansættelsesbevislovens § 6 udtalte Højesteret bl.a.:
”Efter § 6 i loven om arbejdsgiverens underretningspligt kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse af domstolene, og ifølge 2. pkt. fastsætter arbejdsministeren regler om godtgørelsens størrelse. Disse regler er fastsat i bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993.
Ifølge bekendtgørelsens § 5 fastsættes godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 26 ugers løn, under hensyntagen til sagens omstændigheder. Der er ikke i forarbejderne andre udtalelser om udmålingen af godtgørelsen end de bemærkninger, der er gengivet ovenfor [fra Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330].
Arbejdsgiverens undladelse af at overholde oplysningspligten vil … generelt være egnet til at skabe tvivl og usikkerhed i ansættelsesforholdet til skade for den ansatte, og der bør derfor i tilfælde, hvor undladelsen ikke kan forfølges i det fagretlige system, pålægges arbejdsgiveren at betale godtgørelse til lønmodtageren. Godtgørelsen vil i sådanne tilfælde normalt ikke have karakter af kompensation for indkomsttab, og størrelsen af godtgørelsen bør derfor i almindelighed fastsættes uden hensyn-tagen til den pågældendes løn. Godtgørelsesniveauet i henhold til anden lovgivning m.v. i tilfælde af urimelige eller ulovlige opsigelser af lønmodtagere må endvidere tillægges betydning for fastlæggelsen af godtgørelsernes størrelse på dette område.
På denne baggrund bør godtgørelsen i tilfælde, hvor undladelsen af at opfylde oplysningspligten ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, som udgangspunkt fastsættes til 5.000 kr. I tilfælde, hvor der er opstået tvist om retsforholdet eller konkret risiko herfor, som opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør godtgørelsen som udgangspunkt fastsættes til 10.000 kr. Foreligger der skærpende omstændigheder, såsom arbejdsgiverens bevidste forsøg på at omgå lønmodtagerens rettigheder, kan godtgørelsen fastsættes til et højere beløb.”
Bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993 om godtgørelsens størrelse blev ændret ved bekendtgørelse nr. 551 af 8. juni 2004. Ved denne ændring blev bekendtgørelsens § 5 affattet således:
”Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt efter loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 13 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder, herunder om manglen har haft konkret betydning for lønmodtageren.
Hvis manglen er undskyldelig, hvilket for eksempel kan være tilfældet, hvor der er tale om en førstegangsovertrædelse, og manglen i øvrigt ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, kan godtgørelsen endvidere højst udgøre 1.000 kr. Dette gælder også i tilfælde, hvor der samtidig eller senest inden for en måned overfor arbejdsgiveren rejses flere sager om mangler af samme karakter af en række ansatte.”
Om baggrunden for ændringen af bekendtgørelsen hedder det i Beskæftigelsesministeriets høring af 10. maj 2004 over forslag til ændring af godtgørelsesniveauet for overtrædelse af ansættelsesbevisloven bl.a.:
”Det er nu snart 2 år siden, at ansættelsesbevisloven som en konsekvens af Langedommen (EF-Domstolens dom C-350/99) blev ændret. Det er Beskæftigelsesministeriets vurdering, at den ændrede retstilstand i højere grad er medvirkende til at skabe usikkerhed om ansættelsesbevisets formulering med risiko for, at ansættelsesbeviset vil kunne blive anset for at være mangelfuldt, hvorfor de nuværende regler om godtgørelse bør ændres.
Ministeriet finder det rimeligt, at det ved fastsættelse af godtgørelsens størrelse i langt højere grad end tilfældet er i dag, bliver muligt at tage hensyn til om der er tale om væsentlige eller uvæsentlige mangler i ansættelsesbeviset. På den baggrund foreslås det at fastsætte en maksimumsgodtgørelse på 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren. Sager, der rejses på baggrund af formelle, ubetydelige eller undskyldelige fejl, bør således alene kunne resultere i en mindre godtgørelse. Dette skal også ses i sammenhæng med ansættelsesbevisets karakter – nemlig at der er tale om et bevis, der skal angive ansættelsesvilkårene, men at den manglende formelle bekræftelse af et vilkår ikke medfører, at vilkåret ikke vil kunne gøres gældende, jf. også vejledningen om ansættelsesbeviser af 11. juni 2002.
Problemet er særlig relevant på det ikke-overenskomstdækkede område, hvor der ikke er mulighed for at udnytte direktivets bestemmelse om at give arbejdsgiveren en mulighed for at bringe forholdet i orden, jf. art. 8, stk. 2, da denne bestemmelse alene kan anvendes i forbindelse med overenskomstdækkede lønmodtagere.
Ikke-overenskomstdækkede lønmodtagere har således med de gældende godtgørelsesmuligheder som udgangspunkt en lettere adgang til at få udbetalt en godtgørelse end overenskomstdækkede lønmodtagere.
Med forslaget foreslås det endvidere at ændre godtgørelsesrammen på 26 uger til 13 uger, idet reglerne om den særlige skattefrihed finder anvendelse for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven. Godtgørelser i medfør af andre love er i modsætning til godtgørelse efter ansættelsesbevisloven som hovedregel skattepligtige.
Endelig foreslås det, at hvor der samtidigt eller inden for et kort tidsrum (1 måned) rejses flere sager, gælder reglerne om den lempelige godtgørelse i alle sådanne sager.
Om den foreslåede sænkning af godtgørelsesniveauet i forhold til EU-retten skal Beskæftigelsesministeriet bemærke, at sænkningen efter ministeriets vurdering ikke har nogle EU-retlige implikationer. I henhold til EU-retten må medlemsstaterne ved implementering af direktiver ikke vedtage lovgivning, der adskiller sig fra den nationale retstradition, alene fordi lovgivningen er EU-baseret. Sanktionen skal endvidere være effektiv, proportional og ikke diskriminerende.
Danske ansættelsesretlige love er gennemgående sanktioneret med godtgørelser. Derfor vil det være naturligt at også ansættelsesbevisloven sanktioneres på denne måde. Derimod er der ikke noget entydigt billede af godtgørelsesrammen i de forskellige love.
Nogle love indeholder ikke noget maksimum, andre har indbyrdes meget forskellige maksima, afhængig af hvor alvorlig man vurderer overtrædelsen.
Mangler ved et ansættelsesbevis kan være endog af meget forskellig karakter. Et maksimum på 1.000 kr. for undskyldelige fejl, der ikke har haft materiel betydning er efter ministeriets opfattelse fuldt ud i overensstemmelse med de ovenfor nævnte principper.
Forslaget bringer endvidere godtgørelser for mangelfulde ansættelsesbeviser skattemæssigt på linje med andre godtgørelser.”
Ved Højesterets dom af 16. maj 2006 (gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2006 s. 2346) blev ændringen af bekendtgørelsen om ændring af godtgørelsesniveauet i henhold til ansættelsesbevisloven kendt ugyldig. Det hedder i Højesterets præmisser bl.a.:
”Godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
Efter lovens § 6 fastsætter beskæftigelsesministeren efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler om godtgørelsens størrelse for det ikke-overenskomstdækkede område, jf. lovens § 1, stk. 3. Det fremgår af bemærkningerne til § 6, at godtgørelsesniveauet bør fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde vil blive resultatet i det fagretlige system. Det anføres videre, at lovens sanktionssystem så vidt muligt skal være neutralt i forhold til det fagretlige system (Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330).
Det må lægges til grund, at tilsidesættelse af oplysningspligten i det fagretlige system er blevet sanktioneret i overensstemmelse med de principper for godtgørelsens udmåling, der blev fastlagt ved Højesterets dom gengivet i UfR 1997 s. 1702. Den tydeliggørelse af ansættelsesbevisloven, der skete ved lov nr. 138 af 25. marts 2002, medførte ikke en ændring af praksis i det fagretlige system.
Efter beskæftigelsesministerens høringsskrivelse af 10. maj 2004 var formålet med § 5 i bekendtgørelse nr. 941 af 16. september 2004 at nedsætte godtgørelsesniveauet, og bestemmelsen blev udformet uden hensyntagen til, at der efter lovens forarbejder så vidt muligt skal være overensstemmelse mellem sanktionering efter loven og i det fagretlige system.
Højesteret finder på denne baggrund, at der ikke i lovens § 6 er hjemmel til at nedsætte godtgørelsesniveauet som sket ved bekendtgørelsen, og at § 5 derfor er ugyldig.
Spørgsmålet om godtgørelse for mangelfuldt ansættelsesbevis i den foreliggende sag skal herefter afgøres efter det oprindelige retsgrundlag.”
Ved lov nr. 174 af 27. februar 2007, som er trådt i kraft 1. marts 2007, blev § 6 ændret, og bestemmelsen er nu affattet således:
”§ 6. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte ikke kan overstige 13 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder, herunder om manglen har haft konkret betydning for lønmotageren. Godtgørelsen kan, hvis der foreligger skærpende omstændigheder, forhøjes op til 20 ugers løn.
Stk. 2. Godtgørelsen kan dog højst udgøre 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet.”
Om formålet med ændringen hedder det i beskæftigelsesministerens skriftlige fremsættelse af 15. november 2006 til lovforslag L 75 bl.a.:
”Formålet med forslaget er at justere godtgørelsesniveauet i sager om mangelfulde ansættelsesbeviser.
Justeringen er bla. begrundet i, at godtgørelserne er skattefri og har en stor økonomisk værdi som ikke altid står mål med overtrædelsens grovhed. Som følge heraf foreslås godtgørelsesniveauet nedsat fra 26 til 13 uger. I forbindelse med udmålingen af godtgørelserne forudsættes det, at der i langt højere grad end tilfældet er i dag tages hensyn til den konkrete mangels betydning. Udover selve nedsættelsen af niveauet foreslås det derfor, at fastsætte en generel godtgørelsesbestemmelse, hvor godtgørelsesniveauet fastsættes til 13 uger. I de tilfælde hvor det vurderes, at der foreligger skærpende omstændigheder foreslås det, at godtgørelsesniveauet fastsættes til 20 uger. I sager hvor det vurderes, at manglen er undskyldelig og hvor manglen i øvrigt ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, kan godtgørelsen dog højst udgøre 1.000 kr.”
I bemærkningerne til det fremsatte lovforslag hedder det bl.a. (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, s. 2614 ff):
Lovforslaget har til formål at justere godtgørelsesniveauet i sager om mangelfulde ansættelsesbeviser.
Justeringen er nødvendig for at skabe en bedre balance i godtgørelsesudmålingen dels under henvisning til, at godtgørelserne er skattefri, dels for at sikre, at der i sager om udmåling af godtgørelse efter ansættelsesbevisloven i langt højere grad, end tilfældet er i dag, tages hensyn til den konkrete mangels betydning. Det foreslås, at godtgørelsesreglen udformes således, at der tages højde for de forskelligartede situationer, som et manglende eller mangelfuldt ansættelsesbevis kan indebære for lønmodtageren.
Som udgangspunkt foreslås en godtgørelsesramme på 13 uger, som dog kan forhøjes op til 20 uger, hvis der foreligger skærpende omstændigheder. Det foreslås endvidere, at godtgørelsen højst kan udgøre 1.000 kr., hvis ansættelsesbeviset er mangelfuldt, og manglen ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, og der i øvrigt foreligger undskyldelige omstændigheder. Forslaget vil endelig indebære, at spørgsmålet om godtgørelse i lighed med de øvrige ansættelsesretlige love er reguleret i loven, og ikke i en administrativ forskrift.
2.1. Højesterets dom af 16. maj 2006
Højesteret tilsidesatte i sin dom af 16. maj 2006 (sag 390/2004) den administrativt fastsatte bestemmelse, hvis formål var at nedsætte godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven (§ 5 i Beskæftigelsesministeriets bekendtgørelser nr. 941 af 16. september 2004). Højesteret henviste til, at det af bemærkninger til § 6 i ansættelsesbevisloven fremgik, at godtgørelses-niveauet burde fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde ville blive resultatet i det fagretlige system. Samtidig var det anført, at lovens sanktionssystem så vidt muligt skulle være neutralt i forhold til det fagretlige system (Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330).
Højesteret lagde herefter til grund, at tilsidesættelse af oplysningspligten i det fagretlige system var blevet sanktioneret i overensstemmelse med de principper for godtgørelsens udmåling, der var blevet fastsat ved Højesterets dom fra 1997 (gengivet i UfR 1997, s. 1702 H). Da formålet med den administrativt fastsatte bestemmelse var at nedsætte godtgørelsesniveauet, blev denne udformet uden hensyntagen til, at der efter lovens forarbejder så vidt muligt skulle være overensstemmelse mellem sanktionering efter loven og i det fagretlige system. Højesteret fandt på denne baggrund, at der ikke i lovens § 6 var hjemmel til at nedsætte godtgørelsesniveauet, som det var sket.
Dommen fastslår således, at spørgsmålet om godtgørelse for mangelfuldt ansættelsesbevis herefter skulle afgøres efter det oprindelige retsgrundlag. Som konsekvens er Beskæftigelsesministeriets bekendtgørelse erstattet med en ny bekendtgørelse (bekendtgørelse nr. 465 af 22. maj 2006), hvor bestemmelsen om godtgørelsesniveau er tilbageført til ordlyden før ændringen i 2004.
2.2. Godtgørelsesniveauet efter det dagældende retsgrundlag
I den tidligere omtalte dom fra Højesteret fra 1997 (U1997.1702) udtalte Højesteret sig bl.a. om udmålingen af godtgørelser efter ansættelsesbevisloven. Godtgørelsesniveauet for overtrædelse af loven var fastlagt i den nu ophævede bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993, hvor det af bekendtgørelsens § 5, fremgik, at godtgørelsen ikke kunne overstige 26 ugers løn. Det dagældende godtgørelsesniveau svarer i øvrigt til det niveau, som er fastlagt i Beskæftigelsesministeriets gældende bekendtgørelse nr. 465 af 22. maj 2006. Retten udtalte følgende:
»Arbejdsgiverens undladelse af at overholde oplysningspligten vil … generelt være egnet til at skabe tvivl og usikkerhed i ansættelsesforholdet til skade for den ansatte, og der bør derfor i tilfælde, hvor undladelsen ikke kan forfølges i det fagretlige system, pålægges arbejdsgiveren at betale godtgørelse til lønmodtageren. Godtgørelsen vil i sådanne tilfælde normalt ikke have karakter af kompensation for indkomsttab, og størrelsen af godtgørelsen bør derfor i almindelighed fastsættes under [forkert gengivelse; i dommen står: uden] hensyntagen til den pågældendes løn. Godtgørelsesniveauet i henhold til anden lovgivning mv. i tilfælde af urimelige eller ulovlige opsigelser af lønmodtagere må endvidere tillægges betydning for fastlæggelsen af godtgørelsernes størrelse på dette område.
På denne baggrund bør godtgørelsen i tilfælde, hvor undladelsen af at opfylde oplysningspligten ikke har haft betydning for lønmodtageren, som udgangspunkt fastsættes til 5.000 kr. I tilfælde, hvor der er opstået tvist om retsforholdet eller konkret risiko herfor, som opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør godtgørelsesniveauet som udgangspunkt fastsættes til 10.000 kr. Foreligger der skærpende omstændigheder, såsom arbejdsgiverens bevidste forsøg på at omgå lønmodtagerens rettigheder, kan godtgørelsen fastsættes til et højere beløb.«
Den praksis, der har udviklet sig siden Højesterets afgørelse i 1997, har medført en praksis, hvor godtgørelserne sjældent fraviger beløbene på henholdsvis 5.000 kr. eller 10.000 kr.
2.3. Behovet for at ændre godtgørelsesniveauet
I de senere år synes der at have været et stigende antal sager om udmåling af godtgørelse efter ansættelsesbevisloven. Ikke mindst den meget detaljerede regulering af arbejdsgiverens oplysningspligt synes at have bevirket, at en række sager vedrører godtgørelser for formelle og undskyldelige mangler i ansættelsesbeviset. Manglerne er reelle nok, idet der ikke er tvivl om, at ansættelsesbeviset ikke lever op til lovens krav, men det synes rimeligt, at sanktionens størrelse i sådanne tilfælde afspejler, hvorvidt manglen overhovedet har haft nogen betydning for lønmodtageren. Den praksis, der har udviklet sig på baggrund af Højesterets dom i 1997 tager efter regeringens vurdering ikke i tilstrækkelig grad højde herfor.
Behovet for at ændre godtgørelsesniveauet for overtrædelser af ansættelsesbevisloven er også begrundet i et balancehensyn i forhold til arbejdsgivere, som er forpligtet efter loven, men som ikke har mulighed for at reparere for mangler i ansættelses-beviset, som påtales af lønmodtageren. I modsætning hertil har arbejdsgivere, som er omfattet af en kollektiv overenskomst, som indeholder bestemmelser om ansættelsesbeviser, mulighed for inden for en frist af 15 dage at rette op på mangler, som påtales af lønmodtageren (den såkaldte nach-frist-regel), og kan dermed lettere undgå at overtræde oplysningspligten.
Endelig er der også grund til at vurdere godtgørelsesniveauet i sammenhæng med reglerne om den særlige skattefrihed, som finder anvendelse for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven.
Godtgørelser i medfør af andre love er i modsætning til godtgørelser efter ansættelsesbevisloven som hovedregel skattepligtige. Denne favorable særstilling grundet skattefritagelsen vurderes også at have medvirket til det stigende antal sager, herunder sager, hvor manglen er af formel karakter.
Som det fremgår af ovenstående finder regeringen fortsat, at der er vægtige grunde, der taler for en justering af godtgørelsen. Regeringen foreslår derfor, at godtgørelsesniveauet reguleres ved lov. Spørgsmålet om godtgørelse er også reguleret ved lov i de øvrige ansættelsesretlige love.
3. Lovforslagets indhold og anvendelse
Lovforslaget har til formål at justere godtgørelsen som udmåles for manglende overholdelse af ansættelsesbevisloven. Godtgørelsesrammen forslås derfor nedsat fra 26 uger til 13 uger. Med ændringen sker der dermed en generel nedsættelse af godtgørelsesniveauet, i forhold til det niveau, som var fastlagt på baggrund af Højesterets afgørelse fra 1997, jf. U 1997.1702. Der foreslås endvidere indført en bagatelgrænse, hvor manglende overholdelse af lovens pligter efter omstændighederne kan udløse en godtgørelse på mellem 0 til 1000 kr. Endelig sikres der adgang til at udmåle godtgørelser, der beløbsmæssigt kan overstige niveauet fra 1997. En forudsætning herfor er dog, at der foreligger skærpende omstændigheder. Som en del af justeringen foreslås det endvidere, at der ved udmålingen af godtgørelse, i højere grad end tilfældet er i dag, skal lægges vægt på sagens omstændigheder, herunder om manglen har givet anledning til usikkerhed om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor. Ved fastlæggelsen af godtgørelsens størrelse skal det i vurderingen indgå, om manglen er undskyldelig, væsentlig eller uvæsentlig og om der eventuelt foreligger skærpende omstændigheder, som bevirker, at den forhøjede godtgørelsesramme på 20 uger skal tages i brug. Med forslaget gives der hermed mulighed for at udmåle godtgørelser med en større spændvidde, end hvad retspraksis i dag tilsiger, og dermed også lade overtrædelsens grovhed afspejle sig i godtgørelsesudmålingen i højere grad, end hvad tilfældet er i dag. Endelig tages der med nedsættelsen højde for, at godtgørelserne er skattefri, og derved har en større reel værdi end godtgørelser, der er skattepligtige.
Det fremgår af ansættelsesbevislovens § 1, stk. 3, at loven ikke finder anvendelse i det omfang, der ved kollektiv overenskomst er indført tilsvarende regler, som svarer til det direktiv, som ligger til grund for loven, jf. Rådets direktiv 1991/533/EØF om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet, jf. EF-Tidende nr. L 288 af 18/10/1991 s. 32-35. Lovforslaget og nedsættelsen af godtgørelsesniveauet finder derfor anvendelse i forhold til den del af arbejdsmarkedet, som ikke har implementeret direktivet ved kollektiv overenskomst. Afhængig af hvordan direktivet er implementeret ved kollektiv overenskomst, herunder hvordan en overtrædelse er sanktioneret, vil lovforslaget imidlertid kunne få afsmittende virkning på den del af arbejdsmarkedet, som har implementeret direktivet ved kollektiv overenskomst.
Det foreslås at justere godtgørelsesniveauet, således at der ved udmålingen af godtgørelsens størrelse i højere grad end tilfældet er i dag tages hensyn til væsentligheden ved en mangel i et ansættelsesbevis, herunder risikoen for om lønmodtageren reelt har eller kunne miste rettigheder. Med forslaget opdeles manglerne i 3 kategorier:
- Mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger.
- Mangler, hvor der foreligger skærpende omstændigheder, der indebærer, at godtgørelsesrammen på 13 uger kan forhøjes op til 20 uger.
- Mangler, som er undskyldelige og ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, skal højst kunne udløse en godtgørelse på 1.000 kr.
Ved at opdele manglerne i 3 typetilfælde ønsker regeringen at signalere, at mangelsvurderingen i højere grad end tilfældet er i dag skal nuanceres. Dette kan ske ved at fokusere på manglens karakter for derefter at vurdere manglens væsentlighed i forhold til, hvilken kategori manglen kan henføres til. Lovforslaget har til formål at sikre, at godtgørelsesrammen i højere grad bliver udnyttet, herunder også muligheden for at forhøje godtgørelsesrammen op til 20 uger i de tilfælde, hvor der foreligger skærpende omstændigheder.
Det vil være i modsætning til i dag, hvor godtgørelsesrammen ganske vist er 26 uger, men hvor godtgørelsesniveauet, som kan udledes af retspraksis, der er udviklet med baggrund i Højesterets dom fra 1997, er temmelig unuanceret, og hvor der ikke synes at blive skelet til lønmodtagerens løn.
Et eksempel på skærpende omstændigheder kunne fx være de tilfælde, hvor arbejdsgiveren bevidst har forsøgt at tilsidesætte sin oplysningspligt for derved at omgå lønmodtagerens rettigheder, eller hvor arbejdsgiveren udviser grov passivitet, fx hvor lønmodtageren trods gentagne anmodninger til arbejdsgiveren om at få udleveret et ansættelsesbevis endnu ikke har modtaget et ansættelsesbevis.
En maksimumgodtgørelse på op til 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft væsentlig betydning for lønmodtagerens ansættelsesforhold, vil være relevant ved de rene formelle mangler, fx hvis en virksomhed skifter forretningssted, og dermed skifter adresse. Ansættelsesbeviset vil skulle ajourføres med adresseændringen, men det sker ikke, grundet den almindelige travlhed, som en flytning medfører. Der er ganske vist tale om en mangel, men den har dog ikke haft væsentlig betydning, da lønmodtageren på intet tidspunkt har været i tvivl om arbejdspladsens placering. Lønmodtageren er efter flytningen mødt på den nye adresse. Sanktionen bør i sådanne situationer være symbolsk.
Den generelle nedsættelse af godtgørelsesrammen fra et godtgørelsesmaksimum på 26 uger til 13 uger skal endvidere ses i lyset af, at godtgørelserne, der udmåles i henhold til loven, er skattefri, jf. Ligningsvejledningens almindelige del 2006-4 punkt a.b.4.4.1.4 om godtgørelse for arbejdsgivers manglende underretning om vilkårene for ansættelsesforholdet.
Af Ligningsvejledningens punkt a.b.4.4.1.4 fremgår det, at:
»Godtgørelse, der ydes efter lovbekendtgørelse nr. 692 af 20. august 2002, § 6, for aejdsgiverens manglende underretning om vilkårene for ansættelsesforholdet er skattefri for lønmodtageren. Tilsvarende gælder hvis godtgørelsen er fastsat ved forlig eller efter en overenskomst og alene tilsigter at dække en godtgørelse jf. lovens § 6. Når godtgørelsen ikke er fastsat af en offentlig myndighed, har skattemyndighederne mulighed for selvstændigt at foretage en vurdering af, om godtgørelsen også dækker andre forhold, jf. TfS 1996, 632.«
Den nuværende praksis bevirker, at der i dag udbetales relativt høje godtgørelser for forhold, der i visse tilfælde ikke har haft nogen betydning for ansættelsesforholdet. Og i de tilfælde hvor manglen har haft betydning, da vil evt. konsekvenser af manglen foruden at skulle behandles efter ansættelsesbevisloven, også skulle behandles efter det for ansættelsesforholdet relevante retsgrundlag fx funktionærlov eller den relevante overenskomst.”
I Beskæftigelsesministeriets høringsnotat af 1. november 2006 til Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg vedrørende det lovudkast, som havde været sendt til høring, hedder det bl.a.:
”Vedr. spørgsmålet om forholdet til overenskomsterne Indledningsvis skal centret [Juridisk, arbejdsretligt og internationalt center under Beskæftigelsesministeriets departement] bemærke, at i forbindelse med implementeringen af ansættelsesbevisdirektivet i 1992, blev det tillagt betydning, at der var parallelitet mellem godtgørelsesniveauet i det civilretlige og det fagretlige system. Dette fremgår også af bemærkningerne til loven fra 1992. Godtgørelsesniveau på op til 26 uger blev således fastlagt af den siddende minister efter forhandling med parterne.
Ansættelsesbevisloven finder ikke anvendelse, hvis der ved kollektiv overenskomst er indført tilsvarende forpligtelser som efter direktivet. Lovforslaget vedrører derfor det ikke-overenskomstdækkede arbejdsmarked, samt dele af det ellers overenskomstdækkede område, som har valgt ikke at implementere direktivet ved aftale. Afhængig af hvordan parterne har valgt at implementere ved aftale, kan lovforslaget dog få afsmittende virkning også for den del af overenskomstdækkede arbejdsmarked, der har implementeret direktivet ved aftale. Men i modsætning til den hidtidige godtgørelsesbestemmelse, er det ikke efter lovforslaget et krav, at der bliver parallelitet mellem godtgørelsesniveauet i det civile og fagretlige system.
Om nach-fristen bemærkes, at det er en regel, der giver en overenskomstdækket arbejdsgiver en frist på 15 dage til at rette mangler, der påpeges af lønmodtageren. Reglen kan alene bruges i forhold til overenskomstdækkede lønmodtagere – dette fremgår af det bagvedliggende direktiv. Nach-frist reglen kan derfor ikke udvides til at omfatte det ikke-overenskomstdækkede arbejdsmarked.
Vedr. betragtninger om procesbelastning pga. ”undskyldelige omstændigheder” og om spændvidden i godtgørelsesniveauet medfører øget sagsmængde Det er formentlig korrekt, at ændringerne medfører – i hvert fald i den første tid – en øget sagsmængde.
Vedr. DA´s ønske om en yderligere præcisering af forslagets formål i lovbemærkningerne Lovforslagets formål vil blive præciseret i de almindelige bemærkninger.
Vedr. 1000 kr. godtgørelse
I bemærkningerne til lovforslaget er undskyldeligheden illustreret med et forkert husnummer i forbindelse med virksomhedens flytning fra nummer 2 til nummer 6 på X-vej.
Eksemplet illustrerer, at 1000 kr. reglen skal gælde for banaliteter.
Vedr. godtgørelse for skærpende omstændigheder
Det vil i lovforslaget blive præciseret, at bestemmelsen indebærer, at der vil være mulighed for i særlige tilfælde at udmåle godtgørelser, der overstiger niveauet fastsat i Højesterets dom fra 1997.”
Indholdet af og formålet med lovændringen i 2007
Den ændrede affattelse af ansættelsesbevislovens § 6 indebærer, at mangler ved ansættelsesbeviser opdeles i 3 kategorier: 1) mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger, 2) mangler, hvor der foreligger skærpende omstændigheder, der indebærer, at godtgørelsesniveauet på 13 uger kan forhøjes op til 20 uger, og 3) mangler, som er undskyldelige og ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, og som højst skal kunne udløse en godtgørelse på 1.000 kr.
Lovændringen gennemfører ifølge forarbejderne en generel nedsættelse af godtgørelsesniveauet i forhold til det niveau, som var fastlagt på baggrund af Højesterets dom gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1997 s. 1702, og er bl.a. begrundet i, at godtgørelserne er skattefrie, at de har en stor økonomisk værdi, som ikke altid står mål med overtrædelsens grovhed, og at der er et balancehensyn at tage i forhold til arbejdsgivere, som er omfattet af en kollektiv overenskomst med en ”nachfristregel”, jf. punkt 2.3 i lovforslagets almindelige bemærkninger.
Det er endvidere i forarbejderne tilkendegivet, at der med ændringen sikres adgang til at udmåle godtgørelser, der beløbsmæssigt kan overstige niveauet fra 1997, men en forudsætning herfor er dog, at der foreligger skærpende omstændigheder, jf. punkt 3 i lovforslagets almindelige bemærkninger. Der gives i lovforslaget samtidig udtryk for, at det er hensigten, at mangelsvurderingen i højere grad end hidtil skal nuanceres, og at det i den forbindelse er et formål at sikre, ”at godtgørelsesrammen i højere grad bliver udnyttet, herunder også muligheden for at forhøje godtgørelsesrammen op til 20 uger i de tilfælde, hvor der foreligger skærpende omstændigheder”, jf. lovforslagets specielle bemærkninger til § 1.
Udmålingsprincipper
På baggrund af forarbejderne finder Højesteret, at udmåling af godtgørelse efter lovændringen som udgangspunkt bør ske efter følgende principper:
Foreligger der i øvrigt mangler ved et ansættelsesbevis, eller er et sådant ikke udstedt, uden at forholdet har haft konkret betydning for lønmodtageren, bør en godtgørelse som udgangspunkt fastsættes til et beløb på op til 5.000 kr., afhængig af forholdets karakter. I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 2.500 kr. For at gå ned – og eventuelt efter omstændighederne helt undlade at tilkende en godtgørelse – taler, at arbejdsgiveren uden videre retter for sig efter, at forholdet er påtalt. Et moment, som taler for at gå op, kan omvendt være, at arbejdsgiveren undlader dette.
I tilfælde, hvor der er opstået tvist om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor, som korrekt opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør en godtgørelse som udgangspunkt fastsættes til et beløb på op til 10.000 kr., afhængig af forholdets karakter og betydning.
I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 7.500 kr. Som momenter, der taler for at gå op, kan f.eks. nævnes, at ansættelsesbeviset indeholder vilkår, som er vildledende i forhold til lønmodtagerens retsstilling efter lov eller overenskomst, at pligtforsømmelsen konkret har medført risiko for tab af rettigheder, herunder for tab af ikke ubetydelige lønbeløb, at der ikke er tale om et enkeltstående tilfælde, eller at arbejdsgiveren ikke har rettet for sig efter, at forholdet er blevet påtalt. Omvendt taler det for at gå ned, at forholdet er af mindre betydning eller undskyldeligt, eller at der er tale om et enkeltstående tilfælde.
Foreligger der flere successive overtrædelser af ansættelsesbevisloven, f.eks. hvor en lønmodtager har modtaget flere ansættelsesbeviser, som er behæftet med mangler, bør der foretages en samlet konkret vurdering.
A var ansat hos C fra 1. september 2006 til 12. marts 2007, uden at han på noget tidspunkt modtog et ansættelsesbevis. Arbejdsgiveren var omfattet af en overenskomst, og selv om A ikke var blevet oplyst herom, fik han ved sin fagforenings mellemkomst bragt klarhed over sine rettigheder og gjort dem gældende. Det manglende ansættelsesbevis nåede dog at skabe usikkerhed hos ham vedrørende hans opsigelsesvarsel, ligesom der opstod uoverensstemmelser om overarbejdsbetaling og om betaling af pensionsbidrag for de første tre måneder af hans ansættelse.
Det var ikke et enkeltstående tilfælde, at C havde undladt at udstede et ansættelsesbevis til en medarbejder, og selskabet rettede ikke for sig, selv om A i hvert fald én gang bad om at få udstedt et ansættelsesbevis. Disse forhold er dog ikke tilstrækkelige til, at der foreligger skærpende omstændigheder med den virkning, at godtgørelsen skal fastsættes efter lovens § 6, stk. 1, 3. pkt.
Efter en samlet vurdering tiltræder Højesteret herefter, at der er udmålt en godtgørelse på 10.000 kr., således at der skal betales 5.000 kr. ud over de 5.000 kr., som allerede er betalt.
Sagen er af principiel karakter og af videregående betydning for andre end sagens parter. Under hensyn hertil samt til parternes standpunkter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for Højesteret til den anden part.
Det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - parallelimport - luksusbiler - hæftelse
24 Mar 2015 14:59
SKM2015.217.BR
Retten i Lyngby, BS 159-760/2014
Køretøjer, forhandler, efteropkrævning, objektiv, hæftelse
Et leasingselskab havde ved køb af to luksusbiler parallelimporteret fra Tyskland opnået besparelser på 31 pct. og 42 pct. i forhold til den danske vejledende udsalgspris. De lave priser skyldtes, at sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilerne havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorfor der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilerne.
Køberen havde i sagen gjort gældende, at SKATs administrative praksis forskelsbehandler parallelimportører i strid med artikel 110, subsidiært artikel 34 i Traktaten for den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF), vedrørende diskriminerende interne afgifter og varernes fri bevægelighed. Derudover havde køberen gjort gældende, at registreringsafgiftslovens bestemmelser om efteropkrævning af registreringsafgift for køb af biler ved henholdsvis registrerede og ikke-registrerede virksomheder udgjorde en forskelsbehandling.
Retten fandt, at køberen ikke kunne anses for at være i god tro vedrørende den manglende betaling af registreringsafgift, hvorfor køberen ikke var omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift.
Retten fandt det endvidere ikke godtgjort, at der forelå en forskelsbehandling af parallelimportører, hvorfor hverken SKATs administrative praksis eller registreringsafgiftslovens efteropkrævningsregler var i strid med artikel 110, subsidiært artikel 34 TEUF.
Traktaten for den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF) artikel 110 og artikel 34
Sagen blev anket til Østre Landsret og har fået SKM2017.46.ØLR
(Kammeradvokaten v/adv.fm. Kirsten-Marie Fog Pedersen)
Sagen, der er anlagt den 13. maj 2014, vedrører en anfægtelse af Skatteankestyrelsens to afgørelser af 12. februar 2014, hvorved styrelsen har stadfæstet SKATs to afgørelser af 10. december 2009, om første registrerede ejers hæftelse for manglende betaling af registreringsafgift af motorkøretøj købt hos en forhandler. Det samlede efteropkrævningsbeløb er efter det af Skatteministeriet oplyste endelig opgjort til 2.040.507 kr. Den foreliggende sag omhandler alene spørgsmålet om hæftelse.
Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte, Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøger, H1 ApS, ikke hæfter for manglende registreringsafgift vedrørende bilen Mercedes, model ..., registreringsnummer ... samt bilen Audi, model ..., registreringsnummer ....
Skatteankestyrelsen har den 12. februar 2014 afsagt kendelser i sagerne 14-001957 og 14-0019426, hvorved Skatteankestyrelsen har stadfæstet SKAT afgørelser af 10. december 2009, hvorved SKAT har afgjort, at H1 ApS hæfter for registreringsafgift på objektivt grundlag i medfør af registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2 (lovbekendtgørelse nr. 804 af 29. juni 2007), hvilken bestemmelse i dag er indeholdt i registreringsafgiftslovens § 20 (lovbekendtgørelse nr. 29 af 10. januar 2014). De to afgørelser, der vedrører køb af en Mercedes henholdsvis en Audi, er i det væsentlige identiske.
Afgørelsen i sagen 14-001957 er sålydende:
SKAT har opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift.
Skatteankestyrelsen stadfæster SKATs afgørelse for så vidt angår spørgsmålet om afgiftspligten.
Skatteankestyrelsen har ved brev af 23. januar 2014 meddelt repræsentanten, at afgørelse af 10. september 2010 genoptages.
Afgørelse af 10. september 2010
Klagen skyldes, at selskabet er anset for at hæfte for manglende registreringsafgift efter dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, nu § 20, stk. 1.
SKAT har opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift. Selskabet har betalt 663.419 kr.
Det bemærkes, at værdiansættelsen er påklaget til Landsskatteretten, journal 10-00064, hvorfor størrelsen af hæftelsen ikke er endelig fastsat.
H1 ApS, CVR-nr. ..., herefter selskabet, driver virksomhed med leasing samt køb og salg af luksusbiler. Selskabet står registreret som ejer af bilen af mærket Mercedes, med indregistreringsnummer ... . Bilen er 1. gang registreret i forbindelse med selskabets køb af bilen.
Bilen er parallelimporteret til Danmark og anmeldt til afgiftsberigtigelse den 2. oktober 2007 af G1 Auto ApS. Anmeldelsen er sket på baggrund af en indkøbspris på 38.300 EURO svarende til 285.335 kr. ved den i anmeldelsen anvendte kurs 745, hvorefter registreringsafgiften er beregnet til 663.419 kr. Handelsprisen er herefter 1.070.022 kr.
Afgiften er beregnet på baggrund af en faktura med urigtigt indhold. Bilens faktiske pris er 92.500 EURO ifølge faktura fra G2 Handel GmbH, svarende til 762.880 kr. ved kurs 745. SKAT har herefter beregnet forhandlerens pris inkluderet moms, men eksklusiv registreringsafgift til 1.087.104 kr. og registreringsafgiften er beregnet til 1.888.321 kr. Handelsprisen er herefter på 2.975.425 kr.
Ifølge udateret og ikke underskrevet salgsslutseddel har Selskabet købt bilen af G1 Auto ApS til 1.900.000 kr. inkl. moms og leveringsomkostninger, som begge er anført til 0 kr. Selskabet har betalt et forskud til afhentning af bilen, og betalt det resterende beløb ved levering af bilen.
Den autoriserede Mercedes-forhandler har oplyst den vejledende pris til 2.754.125 kr. Selskabet har således opnået en besparelse på 31 %.
OF har i mail af 28. august 2007 til selskabet vedhæftet udstyrsliste for bilen fra Mercedes. Af listen fremgår, at bilens pris er 110.150 EURO.
Kontakten til G1 Auto ApS er sket via en bekendt, og selskabet har købt i alt fire biler hos G1 Auto ApS.
G1 Auto ApS er ejet af OF, og har adresse på ...1, som er sammenfaldende med OF´s private bopæl. G1 Auto ApS er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, ligesom det ikke annoncere i fagbøger e.l. eller har eget udstillingssted. I korrespondancen med køber har sælger anvendt mailadressen OF ... @mail.dk og navnet OF.
SKAT har udsendt 1. varsel om opkrævning af yderligere afgift den 16. november 2007.
Bilen er solgt den 15. december 2008 ifølge Det Centrale Motorregister.
Repræsentanten har fremlagt en artikel fra ... af 21. juni 2008 vedrørende store rabatter på parallelimporterede biler fra U.S.A. samt flere annoncer for køb af parallelimporterede biler til priser under listepriserne.
Der er opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift.
På baggrund af de atypiske forhold omkring selskabets anskaffelse af et køretøj til mere end 1.900.000 kr. er det SKATs vurdering, at selskabet ikke er omfattet af den kreds af bilkøbere, hvor der ikke efteropkræves manglende registreringsafgift.
Selskabet hæfter således for afgiften på objektivt grundlag i medfør af registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2.
Selskabet har været i god tro ved købet af bilen, og har ikke været vidende om, at den fulde registreringsafgift ikke var betalt. Efter administrativ praksis hæfter selskabet herefter ikke for den manglende registreringsafgift.
For det første bemærkes det, at selskabet ikke har haft kendskab til den af G1 Auto ApS svigagtige udøvede adfærd, førend SKAT oplyste selskabet herom.
For det andet bemærkes det, at de faktiske omstændigheder ikke tilsiger, at selskabet burde have kendskab til, at der ikke var betalt fuld registreringsafgift.
Selskabet afholdt forud for købet et møde med G1 Auto ApS, hvor OF oplyste, at han importerede luksusbiler fra udlandet uden ventetid, og at han kunne opnå 25 - 29 % i rabat, når han købte direkte af forhandleren i Tyskland. OF fremstod veltalende og troværdig, dels ud fra referencen til den fælles bekendte og dels ud fra de fremlagte oplysninger vedrørende de tyske forhandlere.
Selskabet vurderede på baggrund af egne erfaringer fra branchen, at prisoplysninger, levering og udstyr ikke virkede urealistiske. Selskabet kunne selv fremskaffe tilsvarende biler fra udlandet til stort set de samme priser, men ved sådanne handler måtte der dog påregnes nogen leveringstid. På baggrund af de positive indtryk købte Selskabet indledningsvist to biler af G1 Auto ApS, hvoraf nærværende bil var den ene.
Bilen er leveret med danske nummerplader og en foreløbig registreringsattest, som er bevis for, at registreringsafgiften er betalt, jf. Punktafgiftsvejledningen 2007-3, afsnit E.1.11.1. Selskabet har ikke haft indsigt i afgiftsattesten eller betalingen af registreringsafgiften, ligesom selskabet heller ikke har haft indsigt i "handelsprisen" fra G3.
Heller ikke den af selskabet betalte pris for bilen sandsynliggør, at selskabet var i ond tro. SKAT har ikke gjort indsigelse vedrørende indkøbsprisen i forbindelse med importen af bilen til Danmark. SKAT har det bedste grundlag for at vurdere om priserne på de parallelimporterede biler svarer til markedsprisen. Når SKAT har godkendt købspriser, der lå mellem 58 -74 % lavere end markedsprisen, påhviler det SKAT at påvise, at Selskabet har været i ond tro ved at have købt til den pågældende pris.
Endvidere er der tale om demobiler, som altid sælges med rabat. Selskabet har endvidere købt i alt fire biler, hvorfor det er naturligt, at der er givet flåderabat. Endvidere fremgår det af den fremlagte artikel og af de fremlagte annoncer, at parallelimporterede biler sælges med store rabatter. Der er endvidere enighed om, at de af politiet indhentede listepriser ikke er udtryk for markedsprisen på bilerne. En køber er således ikke i ond tro, blot fordi køberen betaler en pris under listeprisen.
Det følger af de almindelige bemærkninger til L 1971 nr. 221
(registreringsafgift af motorkøretøjer mv.), at
afgiftens betaling påhviler principielt den, i hvis navn køretøjet skal registreres efter færdselsloven, men forhandlervirksomheder kan overtage afgiftsforpligtelsen mod at stille fuld sikkerhed for betalingen
Dette forudsætter, at forhandlervirksomheder lader sig registrere hos told- og skatteforvaltningen i medfør af registreringsafgiftslovens § 14.
G1 Auto ApS er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, hvorfor selskabet, som ejer af bilen på tidspunktet for udsendelsen af SKATs varsel af 16. november 2007, hæfter for betalingen af den manglende afgift i medfør af § 19, stk. 2 i den dagældende registreringsafgiftslov, nu § 20, stk. 1.
Bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2 er, efter sin ordlyd, en objektiv hæftelsesregel, som ikke er betinget af, om ejeren var i ond tro vedrørende den manglende afgiftsbetaling ved erhvervelsen af køretøjet.
Det er en forudsætning for at kunne anses som forhandler i den forstand som omfattes af praksis, at sælger af bilen i et eller andet omfang udadtil har fremstået som forhandler af biler, idet det afgørende for told- og skatteforvaltningens praksis har været hensynet til omsætningssikkerheden.
G1 Auto ApS har ikke haft egen udstilling af biler, hjemmeside, eller lignende, som over for omverdenen har tilkendegivet, at virksomheden handlede med parallelimporterede biler. Ifølge det oplyste, har klageren fået selskabets kontaktoplysninger af en fælles bekendt. Heller ikke i forholdet mellem køber og sælger, har sælger, efter en umiddelbar betragtning, fremstået som en professionel handlende, idet sælgers navn ikke fremgår af mailadresse eller mailkorrespondance i øvrigt, ligesom der ikke er opkrævet moms af købet. Det er alene af salgsslutsedlen, at sælgers navn fremgår. G1 Auto ApS kan dermed ikke anses for en forhandler i den forstand, som er omfattet af praksis, hvorfor der ikke skal foretages en vurdering af, hvorvidt selskabet har været i god tro vedrørende den manglende registreringsafgift.
Selskabet hæfter således på objektivt grundlag for den manglende registreringsafgift.
Repræsentanten har nedlagt påstand om, at selskabet ikke hæfter for registreringsafgiften, idet selskabet var i god tro vedrørende afgiftsberigtigelsen ved købet af de to biler.
I brev af 20. december 2013 har repræsentanten skrevet følgende:
Som bekendt fandt Landsskatteretten i G1 Auto-sagskomplekset, at det ikke skulle vurderes, om køberne var i god tro:
Det er alene af salgsslutsedlen, at sælgers navn fremgår. G1 Auto ApS kan dermed ikke anses for en forhandler i den forstand, som er omfattet af praksis, hvorfor der ikke skal foretages en vurdering af, hvorvidt selskabet har været i god tro vedrørende den manglende registreringsafgift.
Dette blev ændret af Østre Landsret og stadfæstet af Højesteret (bilag 2), således at der skal foretages en konkret god tros vurdering af købere, der har købt en bil fra G1 Auto, jf. SKM2012.656.ØLR:
Hovedbetingelsen for, om køber er omfattet af den beskrevne administrative praksis, er således, om køber var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
Det gøres gældende, at H1 ApS var i god tro vedrørende afgiftsberigtigelsen ved købet af de to biler omfattet af nærværende genoptagelsesanmodning, Audi og Mercedes.
I SKM2012.656.ØLR udtalte Landsretten at køber ved mailkorrespondance "var bekendt med, at bilen kostede 162.208 EURO (svarende til 1.208.450 kr.) uden moms i Tyskland."
I nærværende sag er der ikke fremlagt dokumentation for, at H1 ApS har modtaget oplysninger om indkøbsprisen i Tyskland fra G1 Auto ApS.
I SKM2012.656.ØLR (behandlet sammen med SKM2012.655.ØLR) blev bilag 5 fremlagt.
Af bilag 5 fremgår bl.a., at biler kan indkøbes til op til 28 % af de danske priser.
På forespørgsel bekræftede syn- og skønsmanden, at sådanne rabatter kunne finde sted.
For så vist angår de specifikke biler bemærkes det:
J. nr. 10-02177- Mercedes
Mercedes ... blev introduceret i 2005 og var i oktober 2007 ikke en ny model længere.
En nyere model (2008) kunne købes i USA for 112.725 USD, jf. bilag 6. I oktober 2007, var dollarkursen 5,14. Såfremt det antages, at bilen kunne købes med en rabat på 20 % i USA (indenfor syns- og skønsmandens vurdering vedrørende mulige rabatter), ville dette medføre en salgspris i DKK på 1.899.714 DKK:
Indkøbspris I USD
112.725 USD
Efter rabat på 20 %
90.180 USD
Omregnet til DKK (kurs 5,14)
463.525 DKK
Inkl. told på 12 %
519.148 DKK
Inkl. avance på 9 %
565.872 DKK
707.339 DKK
-12.300 DKK
694.969 DKK
105 % af 74.000 kr.
77.700 DKK
180 % af 694.969 - 74.000
1.117.745 DKK
I alt registreringsafgift
1.195.445 DKK
-Selealarm + økotillæg
1.195.445 - 600 + 9.900 =
1.204.745 DKK
Handelspris inkl. reg. afgift
1.204.745 + 694.969 =
1.899.174 DKK
J. nr. 10-02178-Audi S 6
Audi´en blev introduceret i januar 2006 og var i juli 2007 ikke en helt ny model længere.
Som bilag 7 fremlægges annonce fra bilbasen, hvor en tilsvarende model sælges for 1.399.000 kr.
Dette indikerer, at den aftalte pris er tæt på markedsprisen, hvorfor der foreligger god tro.
Som følge heraf hæfter selskabet ifølge registreringsafgiftsloven for, at der er betalt korrekt registreringsafgift ved registreringen af køretøjet.
Hovedbetingelsen for, om selskabet er omfattet af den beskrevne administrative praksis er således, om det var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
På baggrund af selskabets købspris på 1.900.000 kr. sammenholdt med den vejledende udsalgspris på 2.754.125 kr. samt de oplysninger, der foreligger om selskabets anskaffelse af det eksklusive køretøj, herunder om kontakten mellem parterne og den ikke underskrevne salgsslutseddel, kan selskabet ikke anses for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, jf. registreringsafgiftslovens § 1.
Selskabet er som følge heraf ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift.
De i Østre Landsrets dom, SKM2012.655.ØLR fremkomne oplysninger kan ikke ændre på denne vurdering.
H1 ApS har til støtte for anerkendelsespåstanden procederet i overensstemmelse med følgende anbringender, der fremgår af stævning af 12. maj 2014:
Det gøres gældende, at H1 ApS ikke var i ond tro ved købet af de to biler, jf. hertil praksis som fastslået i Østre Landsrets dom i SKM2012.656.ØLR. For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt H1 ApS var i ond tro som følge af "omstændighederne ved virksomheden", dvs. G1 Auto ApS gøres det gældende, at EU-retten er til hinder for dette. Det gøres gældende, at såfremt praksis om manglende hæftelse ved god tro letter opfyldes af etablerede forhandlere, men ikke parallelimportører, er dette i strid med Lissabon-traktatens art. 110 TEUF, tidligere art. 90 TEF. Subsidiært gøres det gældende, at en sådan praksis er i strid med artikel 34 TEUF, tidligere 28 TEF og tidligere igen art. 30.
Art. 110 TEUF
Det fremgår af C-383/01, De Danske Bilimportører, præmis 36, at registreringsafgiftsloven er omfattet af forbuddet mod diskriminerende interne afgifter i art. 110 TEUF. EU-Domstolen har udtalt, at bestemmelser, der forskelsbehandler parallelimportører, kan være i strid med art. 110 TEUF, jf. hertil C-32/80, Kortmann, præmis 20-21 og præmis 27-28. I Kortmann-sagen blev der forskelsbehandlet mellem på den ene side nationale producenter, EU-producenter og autoriserede importører og på den anden side parallelimportører. Der skulle i sagen betales to afgifter af producenter og importører: en engangsafgift og en årlig afgift, jf. præmis 2. Øjensynligt kunne nationale producenter, EU-producenter og autoriserede importører få nedsat engangsafgiften, jf. præmis 25, mens parallelimportører ikke kunne få nedsat engangsafgiften. EU-Domstolen udtalte i præmis 28, at uanset det forhold, at virksomhederne er forskellige, skal det importerede produkt behandles efter samme kriterier, der "objektivt er berettigede under hensyn til det mål, som ligger til grund for indførelsen af afgiften". Det fremgår af dommen, at uanset at det ikke udelukkende er nationale importører/producenter, der behandles bedre end andre EU-importører/producenter, kan dette være i strid med art. 110 TEUF. Det fremgår da også af de forenede sager C-96-102, 104, 105, 108 og 110/82, IAZ, præmis 35, at begrænsning af parallelimport "er uforenelig med fællesmarkedets grundprincipper".
Af dommen C-101/00, Siilin, blev en registreringsafgift beregnet forskelligt, alt efter hvilket handelsled importøren befandt sig i, jf. præmis 34 og 57. Det fremgår af præmis 58, sidste pkt., at afgiften ved import af to forskellige handelsled skal "ansættes på samme måde uden hensyntagen til de forskellige handelsled". Registreringsafgiften på bilen var derfor i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 61. Det fremgår endvidere at utallige domme, at såfremt diskriminationen efter art. 110 TEUF "kun måtte ske i enkelte tilfælde", er dette i strid med bestemmelsen, jf. eksempelvis C-327/90, Kommissionen mod Grækenland, præmis 12, C-290/05 og C-333/05, Nadasdi, præmis 47. Det er derfor i strid med art. 110 TEUF, såfremt køb af en bil gennem ét importled behandles anderledes end ved køb gennem andre importled. Købet fra G1 Auto ApS skal derfor sammenlignes med andre forhandlere. Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at der ved anvendelsen af art. 110 TEUF ikke alene skal tages hensyn til størrelsen af den interne afgift, men også til den pågældende afgifts beregningsgrundlag og opkrævningsvilkår, jf. C-47/88, Kommissionen mod Danmark, præmis 18, C221/06, Frohnleiten, præmis 51. I den danske sag C-42/83, Denkavit, var der forskellige frister for betaling af moms for henholdsvis importører og nationale virksomheder. Dette var som udgangspunkt i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 30, uanset at selve momssatsen var den samme. Tilsvarende i C-55/79, Kommissionen mod Irland, hvor der også var forskel på betalingen af den ensartede afgift, jf. præmis 3. Dette var også i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 8-10. Det er mere byrdefuldt, hvis ikke umuligt for mindre parallelimportører, at afsætte biler i Danmark, da køberne aldrig kan vide sig sikre på, om SKAT vil fremkomme med et efterbetalingskrav, da de mindre parallelimportører ofte vil fremstå uden handelslokaler og sælge efter mund-til-mund metoden, ligesom G1 Auto ApS. Omstændighederne ved sådanne parallelimportørsalg vil altid fremstå anderledes end etablerede forhandlere. Med Landsrettens præmisser i SKM2012.656.ØLR eksisterer der således en forhåndsformodning for, at en køber er i ond tro ved køb fra en mindre etableret parallelimportør. Dette er i strid med art. 110 i Lissabontraktaten. Der bør derfor forelægges et præjudicielt spørgsmål for EU-Domstolen.
Artikel 34 TEUF
Det gøres subsidiært gældende, at den diskriminerende praksis er i strid med artikel 34 TEUF, hvorefter det heller ikke må gøres mere ufordelagtigt for parallelimportører at importere biler til en medlemsstat. Det fremgår som nævnt af C-383/01, De Danske Bilimportører, præmis 36, at registreringsafgiftsloven er omfattet af forbuddet mod diskriminerende interne afgifter i art. 110 TEUF. EU-Domstolen har dog ikke afvist, at art. 34 TEUF vedrørende varernes fri bevægelighed kan finde anvendelse, såfremt art. 110 TEUF ikke finder anvendelse i den konkrete sag i forbindelse med fortolkningen af den danske registreringsafgiftslov, jf. forbeholdet i 47/88, Kommissionen mod Danmark, præmis 12-13 og C-383/01, De danske bilimportører, præmisserne 16 og 40-42. EU-Domstolen har endvidere i sagen C-464/02, Kommissionen mod Danmark, fastslået, at den danske registreringsafgiftslov var i strid med reglerne om arbejdskraftens fri bevægelighed, jf. præmisserne 52 og 73. Registreringsafgiftsloven kan således ikke udelukkende bedømmes ud fra art. 110 TEUF. Det fremgår endvidere af C-55/79, Kommissionen mod Irland, præmis 15, at artikel TEUF 34 ikke absolut kan udelukkes i forbindelse med en sag, hvor art. 110 TEUF har fundet anvendelse. Hjalte Rasmussen anfører i EU-ret i kontekst, 5. udgave, 193 (materialesamlingen, bind 2, side 628):
Man kan sige, at artikel 34 TEUF fungerer som et sikkerhedsnet, hvis formål er at kunne opfange betænkelige forhold, som ikke falder ind under enten artikel 25 eller artikel 110 TEUF.
Det må således gælde, at såfremt der ikke foreligger en hindring efter art. 110 TEUF, må det undersøges, om art. 34 TEUF er til hinder for den omstridte bestemmelse. Såfremt retten finder, at art. 110 TEUF ikke er til hinder for den omstridte praksis, skal forholdet bedømmes i forhold til art. 34 TEUF. ...
Det fremgår af C-314/98, Sneller, at der ikke kan forskelsbehandles i forhold til parallelimportører. I Sneller-sagen behandlede Holland i praksis parallelimportører af biler forskelligt fra officielle bilimportører, hvilket udgjorde en restriktion. Som i nærværende sag havde Sneller importeret en bil til et medlemsland, jf. præmis 20-22. Der var i Sneller-sagen ikke tale om en formel diskrimination af parallelimportørerne i forhold til de officielle bilimportører, men derimod at det var vanskeligere for parallelimportøren at få en registreringsattest for nye biler, hvorefter dato for første godkendelse af bilen blev fastsat på baggrund af importdatoen, jf. præmis 23 og 41-42. Uanset at der ikke forelå en formel forskelsbehandling, forelå der en restriktion, jf. præmis 46-48. Det er derfor i strid med art. 34 TEUF at forskelsbehandle parallelimportører. Det følger som bekendt af fast retspraksis, at der er tale om en restriktion i henhold til art. 34 TEUF, når en national foranstaltning "forbyder, medfører ulemper for eller gør udøvelsen af varernes fri bevægelighed mindre interessant". En hæftelse udgør en sådan restriktion, jf. C-81/09, Idryma. Idryma-dommen vedrørte et selskab, der var blevet pålagt en bøde i henhold til overtrædelsen af den græske medielovgivning. I henhold til græsk ret hæftede aktionærerne i selskabet for bøden, jf. præmis 13-14. EU-domstolen fandt, at hæftelsen for aktionærerne udgjorde en restriktion, jf. præmis 57-60. Dette gjaldt, uanset at hæftelsesreglen i ldryma-sagen ikke sondrede på baggrund af nationalitet. Det forhold, at man hæfter for en anden juridisk persons bøder, udgør derfor en restriktion. Det er således en restriktion, at H1 ApS hæfter for G1 Auto ApS's svigagtige handlinger. Det synes således klart at fremgå af ovenstående, at EU-retten er til hinder for en restriktiv praksis, hvorefter man som forbruger lettere hæfter for manglende registreringsafgift ved køb fra parallelimportører end fra etablerede forhandlere.
Skatteministeriet har til støtte for frifindelsespåstanden procederet i overensstemmelse med følgende anbringender, der fremgår af påstandsdokument af 18. november 2014:
Det gøres overordnet gældende, at sagsøgeren hæfter for den for lidt betalte registreringsafgift i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, og sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet er omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift (afsnit i og 2 nedenfor). Sagsøgeren er den først indregistrerede ejer af køretøjet og hæfter derfor som udgangspunkt for den manglende registreringsafgift af køretøjet efter registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2, hvilket heller ikke er bestridt. Det er sagsøgeren, der har bevisbyrden og skal godtgøre, at han er omfattet af SKATs administrative praksis og dermed ikke hæfter efter loven. Videre gøres det overordnet gældende, at det ikke er i strid med EU-retten at efteropkræve registreringsafgift hos sagsøgeren (afsnit 3 nedenfor).
1. Sagsøgeren var ikke i god tro om afgiftens betaling
Det gøres i første række gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at sagsøgeren var i god tro om, at der var betalt korrekt registreringsafgift af køretøjerne, og at sagsøgeren allerede af denne grund ikke er omfattet af SKATs administrative praksis. Alle de faktiske momenter, som Højesteret og landsretten har lagt vægt på i prøvesagerne, er til stede i denne sag, og retsanvendelsen i dommene i prøvesagerne fører derfor uden tvivl til samme resultat i denne sag som i prøvesagerne. Sagsøgeren opnåede ved købet af køretøjerne en betragtelig besparelse. I forhold til den vejledende udsalgspris på kr. 2.754.125 for Mercedesen med ekstraudstyr (bilag N), udgør besparelsen kr. 854.125, svarende til en besparelse på 31 pct. I forhold til den vejledende udsalgspris på kr. 2.060.396 for Audien med ekstraudstyr ..., udgør besparelsen kr. 960.396, svarende til en besparelse på 42 pct. Til sammenligning kan det oplyses, at køberne i prøvesagerne havde opnået rabatter på henholdsvis 22 pct. i SKM2012.655.ØLR og 43 pct. i SKM2013.447.HR. Sagsøgerens besparelse ved køb af nye køretøjer var påfaldende stor og i sig selv tilstrækkelig til at bringe sagsøgeren i ond tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift. Dertil kommer, at sagsøgeren på baggrund af de oplysninger, som han var i besiddelse af om bilernes tyske priser, vidste eller burde have vidst, at den pris han betalte for bilerne ikke hang sammen med en korrekt afgiftsberigtigelse af bilerne, idet der ikke var plads til moms, registreringsafgift og en eventuel avance til sælgeren. Sagsøgeren var således, bekendt med bilernes prisleje i Tyskland, idet sagsøgeren fik tilsendt udstyrslisterne på køretøjerne, hvor priserne i Tyskland var påført, jf. e-mailkorrespondance mellem sagsøgeren og OF ...
Dette forhold er ligeledes identisk med omstændighederne i prøvesagerne. Ligesom i prøvesagerne havde sagsøgeren herefter intet grundlag for at tro, at OF kunne opnå så store rabatter ved købet af køretøjerne i Tyskland, at han kunne anskaffe køretøjerne til en pris, sådan at salgspriserne på kr. 1.900.000 (Mercedes) og kr. 1.200.000 (Audi) kunne indeholde fuld dansk registreringsafgift med tillæg af dansk moms og en salgsavance til OF. Det er almindeligt kendt, at de danske bilafgifter komparativt set er høje, og at registreringsafgiften udgør 180 pct. af (hovedparten) af bilens pris. Det må derfor have stået sagsøgeren klart, at handlerne ikke hang sammen og måtte være baseret på, at der ikke blev betalt fuld registreringsafgift. Det bemærkes, at der i nærværende sag må kunne stilles særligt store krav til sagsøgerens agtpågivenhed, da sagsøgeren er professionel erhvervsdrivende og således har haft særlige forudsætninger for at kunne vurdere prisen på bilerne. Sagsøgeren driver virksomhed med leasing samt køb og salg af luksusbiler og således har et indgående kendskab til, hvad biler af denne klasse koster med fuld dansk registreringsafgift med tillæg af dansk moms og salgsavance, jf. også afhøringsrapporten vedrørende selskabets direktør, TC ... I afhøringsrapporten fremgår, at TC havde foretaget import af biler gennem 10 år, og at han havde en føling med bilmarkedet omkring prisniveau ... Dette er en skærpende omstændighed, som ikke forelå under prøvesagerne, hvor køberne var private kunder. ...
Det af sagsøgeren anførte om, at det ikke var prisen, der var afgørende for, at sagsøgeren købte køretøjerne hos G1 Auto ApS, men derimod den korte leveringstid, bestrides som udokumenteret. Det bemærkes i den forbindelse, at sagsøgeren gentagne gange spurgte OF, hvilke priser denne kunne opnå på forskellige bilmodeller ... De øvrige omstændigheder ved sagsøgerens køb af køretøjerne, er ligeledes påfaldende og bidrager til at bringe sagsøgeren i ond tro om, at alt var gået korrekt til ved salget af køretøjerne: Således blev der ikke opkrævet moms ved købet, registreringsafgiften var ikke nærmere specificeret i slutsedlen, og omstændighederne ved G1 Auto ApS og parternes aftaleindgåelse kan ikke anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, idet OF / G1 Auto ApS ikke markedsførte sig, og idet kontakten mellem parterne foregik på "en lukket og usædvanlig måde", jf. landsrettens præmisser i prøvesagen tiltrådt af Højesteret. At omstændighederne var usædvanlige må især have stået sagsøgeren klart, da sagsøgeren som nævnt er professionel erhvervsdrivende og således har haft særlige forudsætninger for at kunne vurdere fremgangsmåden ved handlerne. Derudover fremstår betalingsmetoden ikke som sædvanlig for en forhandlervirksomhed. Efter det oplyste betalte sagsøgeren en del af købesummen kontant, og ifølge afhøringsrapporten foregik dette ved, at OF afhentede beløbet ... Sagsøgeren har trods opfordring hertil ikke fremlagt dokumentation for betaling til OF for de to biler eller kvitteringer fra G1 Auto ApS for sådanne betalinger. Om ikke andet må alle disse omstændigheder have givet sagsøgeren anledning til at undersøge forholdene nærmere. Sagsøgeren kan ikke påberåbe sig god tro, når sagsøgeren har undladt at foretage nærmere undersøgelser af forholdene, selv om alle omstændighederne i sagen gav anledning hertil.
2. Sagsøgeren har ikke købt bilen hos en bilforhandler
Videre gøres det gældende, at G1 Auto ApS under alle omstændigheder ikke kan anses for at være forhandler efter SKATs administrative praksis, og at sagsøgeren også af denne selvstændige grund ikke kan fritages for at betale den manglende registreringsafgift. Det er en selvstændig og nødvendig betingelse for at være omfattet af SKATs særlige gunstige administrative praksis, at køretøjet er købt hos en forhandler, hvilket indebærer et krav om, at sælgeren fremstod som en forhandler af biler. Dette fremgår klart af de beskrivelser, der foreligger vedrørende SKATs administrative praksis. SKATs administrative praksis har den baggrund, at en almindelig bilkøber normalt må kunne forvente af en forhandler, at denne har betalt den afgift af køretøjet, der kræves efter loven, jf. hertil bemærkningerne om praksis i forarbejderne til ændringslov nr. 481 af 30. maj 2012 og SKM2013.447.HR. Det, at køretøjet er købt af en forhandler, er med andre ord en grundforudsætning for, at en køber kan være i god tro omkring afgiftens korrekte betaling. Praksis bygger på det normaltilfælde, hvor en forbruger indfinder sig på en forhandlers faste forretningssted for at se og eventuelt prøvekøre en eller flere af de biler, forhandleren udstiller, og herefter indgår en aftale med forhandleren om køb af en bil. Der skal derfor ved vurderingen af, om der er tale om en forhandler efter SKATs praksis, lægges vægt på om en sælger har sædvanlige forhandlerkarakteristika, herunder om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden udadtil præsenteres som forhandler.
Dommene i prøvesagerne kan ikke tages til indtægt for, at Højesteret og Østre Landsret har taget afstand fra en udlægning af praksis, hvorefter det er en særskilt og nødvendig betingelse, at køretøjet er købt hos en forhandler. Der er heller ikke grundlag for at tage dommene til udtryk for, at Højesteret og landsretten fandt, at sælgeren i den sag - som også var OF / G1 Auto ApS - kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand. Dommene er udtryk for, at Højesteret og landsretten ikke har fundet det nødvendigt at tage stilling til, om sælgeren kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand, idet køber i prøvesagerne klart var i ond tro omkring afgiftens betaling og derfor allerede af denne grund ikke var omfattet af praksis. Landsretten anfører da også, at "hovedbetingelsen" for, om bilkøberen er omfattet af SKATs praksis, er god tro, hvilket bekræfter, at der er knyttet yderligere betingelser til anvendelsen af administrativ praksis. Det bemærkes, at SKATs praksis er udtryk for en fravigelse af en lovbestemt regel om, at køberen af en bil hæfter på objektivt grundlag - uanset god eller ond tro og uanset hvem køretøjet købes af - for betalingen af den lovpligtige registreringsafgift. Der kan under disse omstændigheder ikke stilles betingelser til, i hvilket omfang SKAT har valgt at lade denne undtagelse til en klar lovbestemt hæftelsesregel række, for så vidt SKATs begunstigende praksis i øvrigt hviler på saglige hensyn, ligesom der ikke er grundlag for at udstrække praksis længere, end hvad der følger af rammerne for den pågældende praksis, jf. princippet i eksempelvis SKM2011.669.HR. Det bemærkes i den forbindelse, at Højesteret i medfør af dommen i prøvesagen har tiltrådt SKATs praksis. Det gøres gældende, at sagsøgerens sælger, G1 Auto ApS / OF, ikke fremstod som en forhandler af biler i administrativ praksis' forstand - hverken udadtil eller over for sagsøgeren. Dette støttes på følgende omstændigheder: sælgeren ikke har haft noget udstillingssted eller nogen biler på lager, endsige et forretningssted som sagsøgeren har besøgt i forbindelse med købet af køretøjerne, sælgeren drev virksomheden fra sin private bopæl i en villa, sælgeren ikke har markedsført sig professionelt, eksempelvis ved annoncering via hjemmeside, blade, aviser, telefonbøger eller lignende (sagsøgeren blev bekendt med OF gennem en bekendt), kontakten mellem parterne foregik på en for forhandlere usædvanlig måde, bl.a. fordi sælgeren anvendte sin private e-mailadresse og underskrev sig med sit personlige fornavn uden brug af firmasignatur eller lignende angivelse af virksomheden, og sælgeren ikke har opkrævet moms ved salget, hvilket naturligvis er uforeneligt med lovgivningen ved professionelle forhandleres salg til forbrugere og viser, at sælgeren ikke anså sig selv for at drive selvstændig økonomisk virksomhed med salg af biler, jf. momslovens § 3, stk. 1. Sagsøgerens sælger manglede således en lang række af de karakteristika, som bilforhandlere almindeligvis har - og som må kræves for, at sælgeren med nogen rimelighed kan betragtes som forhandler i relation til SKATs administrative praksis.
3. Opkrævning af registreringsafgift er ikke i strid med EU-retten
Sagsøgeren gør gældende, at SKATS administrative praksis er i strid med artikel 110 i Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF), subsidiært artikel 34 TEUF. En lignende EU-retlig indsigelse blev også gjort gældende for landsretten i den ene prøvesag, jf. gengivelsen af bilkøberens procedure i SKM2012.655.ØLR. Den EU-retlige indsigelse vedrørte kravet i medfør af SKATs administrative praksis om, at bilen skal være købt hos en forhandler (forhandlerkriteriet). Landsretten fandt i denne prøvesag, at de anførte EU-retlige indsigelser var uden betydning for sagen, idet bilkøberen ikke var i god tro om, at der var betalt fuld afgift. Herunder fandt landsretten ikke, at EU-retten var til hinder for, at lade det forhold, at omstændighederne ved sælgerens virksomhed ikke var sædvanlige for en forhandlervirksomhed, indgå i en vurdering af køberens gode tro. Sagsøgeren er i nærværende sag af den opfattelse, at landsrettens præmisser i SKM2012.655.ØLR medfører, at der er en forhåndsformodning for, at en bilkøber er i ond tro ved køb fra en "mindre etableret parallelimportør". Sagsøgeren gør i forlængelse heraf gældende, at en sådan forhåndsformodning om ond tro er i strid med artikel 110 TEUF, jf. stævningen, side 3. En sådan udlægning af landsrettens dom bestrides, idet der ikke på baggrund af landsrettens præmisser er grundlag for at antage, at der foreligger en sådan forhåndsformodning. Sagsøgeren har herudover i stævningen på side i gjort gældende, at det er i strid med artikel 110 TEUF, subsidiært artikel 34 TEUF, såfremt SKATs administrative praksis lettere opfyldes af etablerede forhandlere end af parallelimportører. I et sådant tilfælde er det sagsøgerens opfattelse, at der er tale om en forskelsbehandling i strid med EU-retten. Denne EU-retlige indsigelse angår således ligesom den EU-retlige indsigelse i SKM2012.655.ØLR forhandlerkriteriet i SKATs administrative praksis. Denne EU-retlige indsigelse er dermed alene relevant for det tilfælde, at Skatteministeriet ikke får medhold i anbringendet om ond tro under afsnit i ovenfor, således at retten skal tage stilling til ministeriets anbringende om, at køretøjet ikke kan anses for erhvervet hos en forhandler, jf. afsnit 2 ovenfor. For det tilfælde bemærkes følgende:
Det bestrides, at SKATs administrative praksis medfører den af sagsøgeren anførte forskelsbehandling. At en for bilkøbere gunstig administrativ praksis blandt andet kræver, at bilkøberen har købt af en forhandler, medfører ingen forskelsbehandling af bilsælgere i strid med hverken artikel 110 TEUF eller artikel 34 TEUF. Der er ikke grundlag for det af sagsøgeren anførte om, at det skulle være lettere at blive omfattet af SKATs administrative praksis, hvis man køber en bil hos en etableret forhandler end hvis man køber en bil hos en (mindre) parallelimportør. Der er således ikke noget grundlag for sagsøgerens indsigelse. I den forbindelse skal det understreges, at der ikke med SKATs administrative praksis foreligger nogen formodning for, at mindre parallelimportører ikke kan kvalificeres som "forhandler" i SKATs administrative praksis' forstand. Vurderingen af, om en bilsælger kan anses for en forhandler beror som nævnt ovenfor på en konkret og samlet vurdering af, om sælgeren har sædvanlige forhandlerkarakteristika. I denne vurdering indgår blandt andet, om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden i øvrigt præsenteres udadtil som forhandler. Vurderingen er således uafhængig af, om der er tale om en mindre eller en større parallelimportør, eller om der er tale om en helt anden type bilsælger.
Sagsøgeren har endvidere i sit kæreskrift af 19. august 2014, side 11, gjort gældende, at det er i strid med artikel 34 TEUF, at sagsøgeren skal hæfte for G1 Auto ApS v/ OF´s svigagtige handlinger. Det følger som allerede nævnt af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, at det er sagsøgeren, der som den først indregistrerede ejer af køretøjet hæfter for den manglende registreringsafgift af køretøjet. Der er således ikke tale om, at sagsøgeren skal hæfte for en andens svigagtige handlinger, men blot, at sagsøgeren hæfter for registreringsafgiften vedrørende de to biler, som sagsøgeren har købt. Sagsøgerens EU-retlige indsigelse vedrørende hæftelsesreglen synes således uden grundlag.
Retten tiltræder Skatteankestyrelsens begrundelse, hvorefter det følger af den tidligere registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2 (nu § 20), jf. § 1, at afgiften ved den første registrering af et motorkøretøj i Danmark påhviler ejeren eller den, i hvis navn køretøjet indregistreres. Som følge heraf hæfter H1 ApS ifølge registreringsafgiftsloven for, at der er betalt korrekt registreringsafgift ved registreringen af køretøjet. Denne lovmæssige ordning er til gunst for borgere og virksomheder fraveget ved SKATs praksis, hvorefter SKAT i tilfælde, hvor et motorkøretøj er erhvervet hos en bilforhandler af en køber, der er i god tro med hensyn til, at der er betalt korrekt registreringsafgift, ikke stiller krav om efterbetaling hos køberen. Hovedbetingelsen for, om H1 ApS er omfattet af den administrative praksis, er således, om selskabet var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
Der er under sagen ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at tilsidesætte Skatteankestyrelsens vurdering, hvorefter H1 ApS ikke er anset for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, jf. registreringsafgiftslovens § 1.
Spørgsmålet er herefter, om forskellen i registreringsafgiftslovens dagældende bestemmelser i §§ 14-16 henholdsvis § 19 mellem registrerede virksomheder henholdsvis ikke-registrerede virksomheder samt den administrative praksis, der knytter sig til disse regler, formelt eller reelt udgør en begrænsning for parallelimport af motorkøretøjer til Danmark, hvilket efter omstændighederne kan udgøre en krænkelse af artikel 110 eller artikel 34 i Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmåde. Det er H1 ApS, der bærer bevisbyrden for tilstedeværelsen af en sådan begrænsende effekt.
Retten finder, at de nævnte lovbestemmelser i registreringsafgiftsloven i sig selv ikke er egnet til at virke begrænsende på parallelimport. Retten lægger herved vægt på, at alle, der her i landet erhvervsmæssigt afsætter afgiftspligtige motorkøretøjer, frit kan vælge mellem at lade sig registrere eller ej, hvorfor autoriserede importører og parallelimportører på dette punkt behandles på lige fod.
Ved vurderingen af, hvorvidt de nævnte regler med tilknyttet administrativ praksis reelt udgør en begrænsning for parallelimport af motorkøretøjer, finder retten det sandsynliggjort, at de efterbetalingskrav, der er blevet rettet mod G1 Auto ApS' købere, for så vidt er egnede til at afskrække bilkøbere fra at købe motorkøretøj hos en parallelimportør. Retten finder det imidlertid ikke godtgjort, at denne effekt kan tilskrives andet og mere end den faktiske omstændighed, at en parallelimportør har unddraget sig registreringsafgift med en omdømmeskadende virkning for sin branche. H1 ApS har ikke for retten gennemført bevisførelse, der på anden vis kunne dokumentere, at den omhandlede administrative praksis har haft en særlig byrdefuld virkning for parallelimportører af motorkøretøjer.
Herefter finder retten, at der ikke er holdepunkt for, at Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmådes artikel 110 eller artikel 34 tilpligter en lempeligere administrativ praksis i forhold til købere hos en ikke-registreret parallelimportør, end den som anvendes over for købere hos autoriserede, ikke-registrerede motorkøretøjsforhandlere.
Ved udmåling af sagsomkostninger har retten lagt vægt på sagens økonomiske værdi, omfang og udfald.
Sagsøger, H1 ApS, skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til sagsøgte, Skatteministeriet, med 110.000 kr.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret: Medarbejder kunne ikke bortvises med tilbagevirkende kraft for lydoptagelse - IUNO
calendar 23. august 2019
En medarbejder kom op at skændes med virksomhedens direktør under et møde og blev herefter bortvist. Da virksomheden et par måneder senere fandt ud af, at medarbejderen havde lydoptaget mødet, blev medarbejderen bortvist igen med tilbagevirkende kraft. Højesteret fandt dog, at hverken den første eller den anden bortvisning var berettiget.
Sagen drejede sig om en medarbejder, der var ansat som kundekonsulent i et vikarbureau. Virksomhedens direktør indkaldte på et tidspunkt en gruppe medarbejdere til et møde om deres løn. Under mødet kom medarbejderen og direktøren op at skændes. Medarbejderen kastede blandt andet med en computermus, og forlod nogle timer senere arbejdspladsen. Der var uenighed om, om computermusen blev kastet mod direktøren. Senere samme dag, blev medarbejderen bortvist i en e-mail.
Nogle måneder efter blev virksomheden opmærksom på, at medarbejderen havde optaget mødet. Virksomheden mente, at der var tale om en grov misligholdelse af medarbejderens loyalitetspligt, og bortviste derfor medarbejderen igen med virkning fra datoen for lydoptagelsen.
Højesteret skulle herefter blandt andet vurdere, om bortvisningerne var berettigede.
Første bortvisning for kast med computermus var uberettiget
Højesteret fandt ikke, at medarbejderens handling under de konkrete omstændigheder var tilstrækkelig grov til at berettige den første bortvisning.
Højesteret lagde blandt andet vægt på, at medarbejderen kastede computermusen under en ophidset diskussion om et provisionstilgodehavende, han mente at have. Højesteret bemærkede desuden, at medarbejderen og direktørens drøftelser under den efterfølgende del af mødet ikke gav indtryk af, at direktøren opfattede episoden for alvorlig.
Anden bortvisning med tilbagevirkende kraft for lydoptagelse var også uberettiget
Højesteret skulle herefter vurdere, om medarbejderens hemmelige lydoptagelse af mødet kunne berettige virksomhedens anden bortvisning.
Indledningsvist anførte Højesteret, at det ikke er en overtrædelse af straffelovens regler at optage en samtale, som man selv deltager i.
Selvom optagelsen af mødet derfor ikke i sig selv var en misligholdelse af ansættelsesforholdet, fandt Højesteret, at medarbejderens efterfølgende behandling af lydoptagelsen efter omstændighederne kunne være en overtrædelse af databeskyttelsesreglerne.
Behandling af personoplysninger, herunder en lydoptagelse, kræver et sagligt formål. Højesteret fastslog i den forbindelse, at det derfor er nødvendigt at veje hensynet til medarbejderen over for hensynet til direktøren og øvrige kollegaer.
Ifølge Højesteret, kan vurderingen indeholde en række forskellige forhold, men skal blandt andet indeholde formålet med og baggrunden for lydoptagelsen, hvilke oplysninger medarbejderen forventede eller havde til hensigt at optage under mødet, samt hvorvidt lydoptagelsen indeholder rent private eller fortrolige oplysninger.
På baggrund heraf fandt Højesteret, at medarbejderens behandling efter omstændighederne havde et sagligt formål. Hverken medarbejderens lydoptagelse eller efterfølgende anvendelse heraf, berettigede derfor den anden bortvisning.
Dommen viser, at det som udgangspunkt ikke er en grov misligholdelse at optage et møde, man selv deltager i, når optagelsen har et sagligt formål. Det er dog nødvendigt i hvert tilfælde at veje hensynet til medarbejderen mod hensynet til arbejdsgiver og kollegaer for at vurdere, hvorvidt kravet er opfyldt.
Dommen bekræfter samtidig, at virksomheder skal være opmærksomme på, at ikke enhver overtrædelse af databeskyttelsesreglerne kan berettige en opsigelse eller bortvisning. IUNO anbefaler derfor, at virksomheder får foretaget en konkret vurdering i hvert tilfælde, før der skrides til opsigelse eller bortvisning.
[Højesterets dom i sag BS‐42617/2018‐HJR af 19. august 2019]
Vi har tidligere omtalt Vestre Landsrets dom af 6. juni 2018 her.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret giver realkreditinstitutter vide rammer for at hæve priserne - Min Andelsbolig
Højesteret giver realkreditinstitutter vide rammer for at hæve priserne
Lav rente og lav bidragssats – nogle af de lånetilbud, som realkreditinstitutter tilbyder for at få andelsforeninger i folden, lyder næsten for gode til at være sande, og branchekendere hvisker om, at der er grund til at vise agtsomhed: Renten er, som den er, men der er en reel risiko for, at realkreditinstituttet en dag hæver bidragssatsen i et omfang, så foreningens økonomi pludselig ser helt anderledes ud.
Risikoen er bestemt ikke blevet mindre, efter at Højesteret i juni afsagde dom i en sag, som tre private boligejere havde anlagt mod Totalkredit. Sagsøgerne havde alle været udsat for bidragsforhøjelser, som de fandt usaglige, ubegrundede og i strid med både aftaleloven og EU-retten.
Sagsøgerne havde tabt sagen i Sø- og Handelsretten, og også ved den højeste retsinstans blev nederlaget totalt. Kun på et enkelt punkt gav Højesteret en af sagsøgerne en smule medhold, idet man fandt, at Totalkredit ikke havde givet alle de oplysninger, der var krævet i den såkaldte god skik-bekendtgørelse. Men selv dette var ikke nok til, at Højesteret mente, at bidragssatserne skulle justeres tilbage.
Højesterets grundlæggende argument er, at nok gælder aftaleloven også, når der bliver optaget realkreditlån, men disse er så langvarige, at realkreditinstitutterne samtidig skal have mulighed for at justere bidragssatserne, hvis vilkårene i samfundet ændrer sig.
Sådanne ændringer kan være de stramninger af reglerne, man har set siden finanskrisen for ti år siden, eller det kan være en økonomisk krise, der giver realkreditinstitutterne behov for at få flere indtægter.
Men Højesteret går videre end det: Den accepterer også, at Totalkredit havde et ønske om at være endnu bedre polstret, end lovgivningen kræver.
Og endnu videre: Totalkredits ejer Nykredit overvejede på tidspunktet for bidragsforhøjelserne at lade sig børsnotere. Det ville indebære, at man ikke længere var en kundeejet virksomhed, der på langt sigt ikke skulle genere et afkast. Tværtimod ville man i så fald skulle præstere et løbende afkast for at lokke investorer til. Dette argumenterede Totalkredit med, og det blev i hvert fald ikke modsagt i dommens præmisser.
I de dokumenter, som en låntager – herunder en andelsforening – skriver under på, er der beskrevet en række årsager til, at realkreditinstituttet kan hæve bidragene. Læren af dommen fra Højesteret er, at det skal man tage meget bogstaveligt. I princippet skal en bidragsforhøjelse stadig være sagligt begrundet, men i praksis skal man tage det udgangspunkt, at realkreditinstituttet kan hæve bidragssatser efter forgodtbefindende.
Ifølge Kent Friis Petersen, direktør i Vest Administrationen, behøver den almindelige andelsforening, hvor realkreditlånet er kommet ned på for eksempel 40 procent af ejendomsværdien, ikke at leve i en frygt for højere bidragssatser. Her ved realkreditinstitutterne godt, at administratorerne vil sørge for at indhente tilbud fra en konkurrent.
Men problemet kan altså komme i nyere foreninger, hvis belåningen nærmer sig loftet på 80 procent. Og Vest Administrationen mærker også, at det er trægt, når man hjælper nogle af de gamle og økonomisk solide foreninger, der af den ene eller anden grund vil omlægge lån.
”Det er et marked, der i den grad trænger til noget mere konkurrence. Det er meget dyrt i omkostninger, hver gang man skal skifte lån. Det er reelt nok, at der er kommet højere kapitalkrav til realkreditinstitutterne. Men det er, som om de oven i det skummer fløden lidt for voldsomt,” siger Kent Friis Petersen.
”Det eneste, vi kan gøre som kunder, er at skifte realkreditinstitut – og så at håbe, at den nye regering vil gøre dét billigere ved for eksempel at sænke stempelafgifter,” sammenfatter han.
Billedet er fra A/B Sundbyvester i København


text:
Advokaten 9 - Advokater har ikke brug for talegaver i Højesteret
Hvor vigtig er den mundtlige del af en sag, når den kommer i Højesteret? Betyder en advokats oratoriske evner noget? Det spørgsmål har en højesteretsdommers udtalelse i radioen sat fokus på.
Sådan lyder den fineste titel, en dansk advokat kan få. For at nå så langt skal man igennem en årelang proces: Fra advokatfuldmægtig over advokatuddannelse, retssagsprøve mv. samt møderet for landsret. Herefter skal man bevise sit værd som advokat i behandlingen af landsretssager, inden man omsider får adgang til Højesteret.
En del af disciplinen er at procedere. Men tror man, at den disciplin hænger sammen med oratoriske evner, kan man godt tro om igen. For det er ligegyldigt, om en advokat hakker og stammer eller er et oratorisk geni i Højesteret. Det har ingen indflydelse på, om sagen tabes eller vindes.
Det mener en af Danmarks højesteretsdommere, Jens Peter Christensen.
- Der er en forestilling om, at man kan påvirke dommerne ved et stort oratorisk talent. Det er noget, man ser i amerikanske film: Advokaten, der vinder sagen i kraft af den måde, han siger tingene på. Han hiver pludselig en kanin op af hatten eller forfører dommerne med sine talegaver. Det har ikke noget hold i virkeligheden, siger han.
Rejsefører i junglen
Advokaten møder Jens Peter Christensen i hans kontor i Højesteret.
Baggrunden for mødet er en udtalelse i P1 Orientering i juli. Her sagde dommeren, at når sagerne når til Højesteret, er de allerede så godt gennemtyggede, at det ikke betyder noget for sagens udfald, hvordan advokaten optræder i retten.
- Hvis jeg skal sætte det på spidsen, så er det ikke advokaterne, der vinder sagerne i Højesteret – det er sagerne, der vinder sagerne. En god advokat kan ikke gøre, at en dårlig sag bliver vundet, sagde han.
Den udmelding undrer nogle advokater. Derfor har Advokaten opsøgt Jens Peter Christensen for at få uddybet hans synspunkt.
Han fortæller, at journalisten spurgte, om det betyder noget for en sag, hvilken advokat man har. F.eks. findes der stjerneadvokater, alle gerne vil have.
Men i Højesteret ser man på indholdet – og ikke på, hvor god advokaten er til at optræde, lød hans svar.
- Om advokaten er morsom eller oratorisk begavet, betyder højst noget for vores nydelse. Det har ingen indflydelse på sagen, uddyber Jens Peter Christensen nu.
Det betyder ikke, at advokaten er betydningsløs, understreger dommeren. Advokaten betyder meget. Han eller hun fungerer som ’rejsefører i junglen’, der guider dommerne rundt i sagen. Først skriftligt via det sammenfattende processkrift, der klæder dommerne på. Så mundtligt under proceduren, der hviler på processkriftet.
Men om den mundtlige del foregår hakkende, snøvlende eller – modsat – på højt oratorisk niveau, betyder intet.
Kyndige advokater kan gøre en forskel
Bjarne Christensen, landsdommer og præsident ved Vestre Landsret, er enig med sin dommer-kollega.
- Advokaten er en vigtig bestanddel af retssagen og er med til at lægge rammen om sagen. Men vi lægger mere vægt på indholdet end på formen, siger Bjarne Christensen.
Men hvad mener advokaterne selv? Det er ingen hemmelighed, at der er en vis portion faglig stolthed knyttet til procedure-disciplinen hos advokater.
- I nogle sager er advokatens indsats, erfaring og rutine medvirkende til at gøre udslaget. Så jeg mener bestemt, der er forskel på advokater. Den velforberedte, dygtige og erfarne advokat ved præcist, hvor man skal fastfryse billedet og stoppe filmen, siger Jørgen Holst, formand for Advokatrådets Procesretsudvalg.
Han tilføjer, at han dog også må medgive, at det kun sjældent er advokatens talegaver, der er udslagsgivende for resultatet, når han møder i Højesteret.
Oluf Engell er formand for Højesteretsskranken, der skal medvirke til at sikre, at proceduren ved Højesteret sker på en hensigtsmæssig måde.
Han tror ikke, at valget af advokat særlig ofte vil være afgørende for udfaldet.
- Talegaver og oratoriske evner har kun ringe betydning. På den anden side kan man næppe se bort fra, at en mangelfuld eller fuldstændig ukvalificeret indsats under hovedforhandlingen i Højesteret kan medvirke til, at en sag, der i grundigere eller kyndigere hænder kunne være vundet, får et utilfredsstillende resultat, siger han.
God retorik betaler sig
Når en advokat har gode talegaver og folder sig, verbalt set, smukt ud i retten, kan det betyde meget for hans eller hendes klient, understreger både advokater og dommere. For det er i retten, at klienten oplever sin advokat på arbejde.
Men talegaver kan også have betydning for en sags udfald, viser forskning på området.
Maria Louise Staffe har skrevet ph.d. på det juridiske fakultet i København om retsretorik. Hun har optaget og analyseret 10 forskellige retssager med fokus på, hvordan advokaterne argumenterede for deres sag. Hun mener ikke, man kan adskille en advokats oratoriske evner fra resten af proceduren.
Tværtimod viser hendes forskning, at de advokater, der formulerede sig bedst og var dygtigst til at bruge retoriske virkemidler, vandt sagerne.
Så det kan betyde meget for udfaldet af en sag, hvilken advokat, der fører sagen, siger hun.
Det skyldes bl.a., at retoriske mekanismer som f.eks. tankefigurer, vinkling og perspektivering af en problemstilling influerer på dommernes forståelse af sagen allerede via processkrifterne, der ofte er udarbejdet af den pågældende advokat.
- Ydermere hænger form og indhold sammen, som ord og tanker er bundet sammen. Derfor har det også betydning for forståelsen af en sag, hvordan en advokat præsenterer og – via sin procedure i Højesteret – følger sin sag til dørs, siger Maria Louise Staffe.
Alle mennesker påvirkes
Maria Louise Staffe mener, at dommerne i høj grad er påvirket af måden, advokaterne fremlægger deres sager på.
Men at dommerne måske ikke selv er opmærksomme på det, fordi de ikke er skolet i retorik.
- De færreste dommere vil sige: Jeg ændrede mening, fordi advokaten fremførte sin procedure så overbevisende. Men naturligvis bliver de påvirket. Det er der intet odiøst i. Det er et menneskeligt grundvilkår, når man skal danne sig en mening om noget og foretage afvejninger, siger Maria Louise Staffe.
Højesteretsdommer Jens Peter Christensen er skeptisk.
- Jeg har læst Maria Louise Staffes afhandling. Den beviser ingenting. Ingen ved jo noget som helst om, hvorvidt sagerne var faldet anderledes ud, hvis advokaternes oratoriske præstationer havde været anderledes, siger han.