text:
Danske svin er sunde, de strutter af penicillin | Danmarks Naturfredningsforening DN Forside
DN Gladsaxes hjemmeside. Fakta
DN Gladsaxes Nyhedsblad
Tilmeld dig tjenesten for udsendelse af nyheder
Årsmøder i DN Gladsaxe
Danske svin er sunde, de strutter af penicillin
Den struttende gris fra slutningen af 1970'erne, da miljøbevægelsen var i fremdrift. Plakaten vises med tilladelse fra kunstneren Mikael Witte.
Grafikeren Mikael Witte skabte den berømte plakat, som virkelig fik sat sindene i bevægelse. Sagen endte i Højesteret, da De Samvirkende Danske Andelsslagterier Fælleskontor og ESS-FOOD følte sig krænkede. Mikael Witte fik dom for, at hans plakat er inden for lovens grænser for ytringsfriheden. Med plakaten viste Mikael Witte, at man med kunst og intelligens kunne udfordre samfundets veletablerede erhverv - landbruget.
Sidst i denne nyhed kan man læse Højesterets dom.
Mikale Witte fremstillede en række plakater over temaet efterhånden som retsagen udviklede sig:
Den oprindelige svineplakat udkom 1.5.1978. Den udkom også som postkort og klistermærke. Slagterierne fik Fogedretten i Århus til at forbyde den 17.7.1978.
Den grinende svineplakat udkom 16.8.1978. Forgæves forsøgte slagterierne at få politiet til at stoppe den. Så fik de Fogedretten i Århus til at forbyde den 30.8.1978.
Dommersvineplakaten udkom 30.8.1978.
Den reklamerende svineplakat udkom 1.9.1979. Den reklamerede for aktiviteterne i forbindelse med Landsretssagen i Viborg 18.-20.9.1979.
Dannebrog med svin blev til i 1979.
De dementerende svineplakater udkom 18.10.1979. Den dag stadfæstede Landsretten fogedforbuddene.
Den kunstneriske svineplakat udkom 1.10.1980. Den reklamerede for udstillinger i forbindelse med Højesteretssagen i København 23.-24.1980.
Grisehaler og papirflag med svin blev til i 1980.
Svinestøtteplakaten udkom 29.10.1980. Det var den dag Højesteret ophævede fogedforbuddene.
Den oprindelige svineplakat genudkom 1.12.1994.
Den engelske svineplakat udkom 1.2.1995.
Den japanske svineplakat udkom 1.3.1995.
Den sønderjydske svineplakat udkom 1.4.1995.
Retrospektivt svineplakaten udkom 1.1.1996. Den reklamerede for udstillingen i Dansk Plakatmuseum.
Smågriseplakaten udkom 5.1.1996.
Den tyske svineplakat udkom 13.11.1997.
Højesteret af 29-10-1980 - sagsnummer: U.1980.1037/2H
En grafiker havde lavet en plakat af et svin, som var en efterligning af en tegning fra Andelsslagteriernes reklametryksag. Andelsslagterierne ville have plakaten forbudt. Højesteret afgjorde, at der ikke kunne nedlægges forbud, fordi plakaten var et satirisk indlæg i en lang offentlig debat om anvendelse af medicin i husdyrbrugene. Det var hensynet til den frie meningsudveksling i forhold til et vigtigt samfundsmæssigt problem, der kom til at veje tungt i afgørelsen
H. D. 29. oktober 1980 i sag I 333/1979 Michael Witte og Selskabet for Smukkere Byfornyelse (adv. Bergsøe) mod De Samvirkende Danske Andelsslagterier Fælleskontor og ESS-FOOD (lrs. Hartwig).
Vestre Landsrets dom 18. oktober 1979 (1. afd.) (Sv. B. Muller, Lyngsø, Have (kst.)).
Sagsøgeren i disse sager, De Samvirkende Danske Andelsslagteriers Fælleskontor, der ved Eksport Svineslagteriernes Brancheudvalg repræsenterer samtlige danske slagterier og derigennem alle danske landmænd, der leverer svin til såvel andels- som privatslagterier, har siden 1957 som bomærke anvendt et billedmærke forestillende et svin, »den symboliserede gris«, som et væsentligt element i deres hjemmemarkedsreklame. Mærket har siden 1976 været registreret som en del af et varemærke for medsagsøgeren, ESS-FOOD, der er en salgsorganisation for såvel andelsslagterier som Privatslagterier. Billedet af »den symboliserede gris« forekommer bl.a i en af sagsøgerne udsendt reklametryksag, der indeholder anvisninger på udskæring af en hel svinekrop og de enkelte kødstykkers anvendelse, svinekroppen er i denne afbildning ved punkterede linier inddelt i nummererede felter.
I begyndelsen af juli 1978 blev sagsøgerne bekendt med en af sagsøgte Michael Witte fremstillet plakat bestående af en tegning af et svin, der var en slavisk efterligning af billedet i den nævnte brochure, og af følgende tekst: »Danske svin er sunde, de strutter af penicillin«. Plakaten indeholdt nederst følgende angivelse: »Selskabet for smukkere Byfornyelse, udgivet i Husets forlagsplakatserie...«. En nedfotograferet kopi af plakaten (bilag 1)er vedhæftet dommen. 2) Da sagsøgerne fandt plakatens indhold og udformning krænkende for samtlige danske svineslagterier og -producenter, indgav de begæring til Aarhus by- og herredsrets fogedret om nedlæggelse af forbud mod anvendelse og distribuering af plakaten. Ved kendelse af 17. juli 1978 toges begæringen til følge.
Kort efter udsendte de sagsøgte en anden plakat med samme tekst som den første og med en tegning af et svin, som i det væsentlige kun adskilte sig fra den tidligere ved, at hovedet på svinet var drejet mod betragteren, og ved en ændring af udskæringsfelterne. En nedfotograferet kopi af plakaten, bilag 2, er vedhæftet dommen. 3) ben nye plakat gav anledning til, at sagsøgerne påny rettede henvendelse til fogedretten med begæring om, at forbudet blev udstrakt til at omfatte denne anden plakat, og ved kendelse af 30. august 1978 toges denne begæring til følge med den begrundelse, at det tidligere nedlagte forbud også måtte omfatte denne plakat.
Under disse henholdsvis den 24. juli 1978 og den 5. september 1978 anlagte sager, der er behandlet i forbindelse med hinanden, har sagsøgerne overfor de sagsøgte, Selskabet for Smukkere Byfornyelse og Michael Witte, nedlagt følgende påstande:
1. De sagsøgte kendes uberettigede til at anvende og distribuere plakater som de omhandlede.
2. De den 17. juli 1978 og 30. august 1978 nedlagte forbud stadfæstes som lovlig gjorte og forfulgte.
3. De sagsøgte tilpligtes at anerkende, at den af sagsøgerne stillede sikkerhed for forbudets lovlighed på kr. 10.000 med renter frigives.
4. Udtalelsen om de danske svin. »De strutter af penicillin« - kendes ubeføjet.
De sagsøgte har påstået de nedlagte fogedforbud ophævet og sagsøgerne tilpligtet at udrede en erstatning på 10.000 kr. subsidiært et mindre beløb efter rettens skøn med tillæg af sædvanlige procesrenter. De sagsøgte har i øvrigt nedlagt påstand om frifindelse.
Overfor den af de sagsøgte nedlagte erstatningspåstand har sagsøgerne påstået frifindelse.
Det bemærkes, at sagsøgte Witte har oplyst, at han er eneste medlem af Selskabet for Smukkere Byfornyelse, således at der er retlig identitet mellem de sagsøgte. Af sagens oplysninger fremgår, at problemet vedrørende medicinforbruget indenfor landbrugssektoren i en årrække og navnlig i årene fra 1976 til 1978 har været genstand for en omfattende debat såvel i fagblade som i dagspressen. Blandt indlæggene i denne debat var en artikel af Ole Møller Olsen i Ugeskrift for Læger, årgang 1976, hvori det bl.a. hed:
»Alle bruger vi daglig antibiotika.
Er disse kostbare lægemidler med deres sædvanligvis umiddelbare ufarlighed for konsumenten i den grad blevet en vane, at vi ordinerer dem uden at have gjort os videre bakteriologiske overvejelser? Er vi overhovedet i stand til det, eller er vor viden generelt for ringe om forhold som følsomhed og resistens?...
Disse og andre forhold behandles i en leder - - - i British Medical Journal 1975 - - - Ugeskriftet har fået tilladelse til at oversætte denne leder og bringer den her ganske let tilpasset. - - -
Overførbar resistens for kloramfenikol er nu almindelig hos typhusbaciller i Mexiko og i nogle sydøstasiatiske lande - - - Forventninger om, at ansvarsfølelse alene ville lægge en tilstrækkelig dæmper på læger, dyrlæger, landmænd og medicinalindustrien, så kloramfenikolets særligt værdifulde egenskaber kunne bevares, er ulykkeligvis ikke blevet indfriet. - - -
Det er imidlertid ikke alene den udbredte, langvarige og ukritiske brug af kloramfenikol, der har undermineret værdien af dette lægemiddel. Misbrug af andre antibiotika leder lige så let til overførelse af multipel resistens, inkluderende resistens mod kloramfenikol. - - -
Behovet for generel tilbageholdenhed i brugen af antibiotika i husdyrbruget, ikke mindst i kvægavlen, må bestandig huskes af dem, der har indflydelse på denne komplekse og kontroversielle situation.
Det er påfaldende, at der ikke offentligt fremsættes højtråbende bekymring over den ukritiske anvendelse af antibiotika, som læger, dyrlæger og landbrugere er, ansvarlige for;«
I en artikel i Dansk Veterinær Tidsskrift 1977 af dyrlæge H, I. Bavnhø) med titlen »Om dyrlægers placering i forbrugersamfundets produktions-, effektivitets- og profitræs« hed det blandt andet:
»Allerede omkring 1960 fandt nogle japanske forskere ud af, at bakterier, der var blevet resistente, kunne overføre denne evne til andre bakterier ved simpel smitte. Salmonellabakterier i dyrs tarme, der er blevet resistente for antibiotika, kan derfor overføre denne evne til andre tarmbakterier, der er patogene for mennesker f.eks. tyfusbakterien - - -
Landbruget har gennem de sidste 20 år lagt et meget stort pres på dyrlægerne for at få udleveret og liberaliseret medicinen til »effektivt« landbrug, og dette pres har vi, en talmæssigt lille, politisk ubetydelig skare dyrlæger, været ene om at søge at modstå. Resultatet har vi i dag med voldsomme resistensproblemer, at det i dag er sådan, at medicin af al slags lige fra cortisoner, nervemedicin af beroligende art, til alle slags antibiotika, ligger og flyder ude i landbruget. Alt kan faktisk fås, takket være et mangeårigt landbrugspres mod dyrlægerne - -«
Problemet om sundhedstilstanden i de danske svinebesætninger blev drøftet på en såkaldt »svinehøring« i foråret 1978, og på et møde i landbrugsministeriet den 2. november samme år redegjorde landbrugsministeren for indholdet af den af ministeriet den 28. september 1978 udsendte bekendtgørelse om begrænsning i anvendelse af lægemidler til husdyr, samt for hvilke yderligere planer ministeriet havde med hensyn til bedst muligt at sikre, at danske animalske landbrugsprodukter blev fri for medicinrester og andre uønskede stoffer. I en samtidig af landbrugsministeriet udsendt pressemeddelelse hed det blandt andet:
»ben 1. november trådte en bekendtgørelse i kraft, hvori reglerne for medicinanvendelse til husdyr skærpes.
En række lægemidler må ikke anvendes til landbrugets produktionsdyr, medmindre Veterinærdirektoratet har givet tilladelse i hvert enkelt tilfælde, og andre lægemidler kun, hvis behandlingen fore tages af en dyrlæge personligt. Det er hensigten herved at forbeholde f.eks. visse antibiotika til og i brug ved sygdomsbehandling Af mennesker øvrigt begrænse medicinanvendelsen i husdyrbruget. -
Med hensyn til kødkontrol på slagterierne er instruksen ændret, så der vil ske en ti-dobling af undersøgelserne for antibiotika og kemoterapeutika. Dette sker ved en bestemmelse om, at der i de tilfælde, hvor der skal foretages bakteriologiske undersøgelser af svinekødet, nu også skal foretages undersøgelse for antibiotika og kemoterapeutika. Det drejer sig om en stigning fra 2.000 undersøgelser årligt til 20.000. -
Til støtte for deres påstande har sagsøgerne, som under domsforhandlingen har frafaldet et af dem for fogedretten og under nærværende sags forberedelse fremsat anbringende om, at de sagsøgtes brug af billedmærket indebar en overtrædelse af § 4 i varemærkeloven, gjort gældende, at den i de pågældende plakater indeholdte tekst »de strutter af penicillin« må opfattes som en beskyldning gående ud på, enten at der findes penicillinrester i svinekødet ved dettes afsætning til forbrugerne, eller at svinene under deres opvækst har været underkastet en penicillinbehandling, der på slagtetidspunktet skulle give dem et tilsyneladende særligt sundhedspræg. En beskyldning herom indeholder en grov ærekrænkelse såvel mod producenterne, der hermed i virkeligheden sigtes for overtrædelse af gældende retsregler om anvendelse af medikamenter indenfor svineavlen, som mod slagterierne, der postuleres at udvise efterladenhed ved den påbudte kontrol. De nævnte beskyldninger, for hvilke de sagsøgte ikke på nogen måde har ført sandhedsbevis, er i høj grad egnet til at skade erhvervet som helhed, hvorved sagsøgerne har fremhævet, at deres organisationer, som er verdens største svineeksportører, er særlig følsomme overfor uberettiget kritik af kvaliteten af de produkter, de forarbejder og afsætter. Beskyldningernes karakter af ærekrænkelse understreges af, at det efter bevisførelsen må lægges til grund, at det med plakaterne netop har været tilsigtet at fremkalde en forurettelse, og dette forstærkes ved, at de sagsøgte gennem foranstaltede pressemøder har tilstræbt at skaffe kendskabet til plakaterne den størst mulige udbredelse, samt ved at den først udgivne plakat præsenterer den fornærmelige tekst i direkte forbindelse med en slavisk gengivelse af et bomærke, der udgør et væsentligt led i sagsøgernes salgsreklamer.
vil Sagsøgerne har videre anført, at de sagsøgte ikke kunne påberåbe sig grundsætningen i straffelovens § 269, allerede fordi de ikke har kunnet være i god tro med hensyn til beviset for, at plakatteksten var sand. Sagsøgerne har herved henvist til, at sagsøgte Witte under domsforhandlingen har forklaret, at han før plakaternes udsendelse har foretaget omfattende studier af tidsskriftsartikler m.m. ved rørende emnet. De sagsøgte har heller ikke handlet til berettiget varetagelse af åbenbar almen interesse eller andres tarv.
Med hensyn til mortifikationspåstanden har sagsøgerne anført, at kravet om mortifikation ikke støttes på den særlige bestemmelse herom i straffelovens § 273, men på almindelige retsgrundsætninger, ifølge hvilke mortifikation må kunne kræves også udenfor den nævnte lovbestemmelses område, når som her den fornødne retlige interesse foreligger.
Til støtte for påstanden om frifindelse for den af de sagsøgte nedlagte påstand om erstatning har sagsøgerne anført, at de sagsøgte ikke har dokumenteret at have lidt noget tab som følge af det den 17. juli 1978 nedlagte forbud.
De sagsøgte har til støtte for deres påstande anført, at grundlaget for de af sagsøgerne under nr. 1 og 2 fremsatte påstande må være bortfaldet som følge af, at sagsøgerne nu har frafaldet at påberåbe sig varemærkelovens regler. De har endvidere gjort gældende, at plakaternes form og indhold ikke kan anses som ærekrænkende for sagsøgerne eller nogen, som de repræsenterer, allerede fordi de beskyldninger, som påstås at fremgå af plakaterne, er rettet mod en ganske ubestemt kreds uden direkte adresse til enkeltpersoner eller en afgrænset kreds af sådanne. Men i øvrigt bestrides det, at plakaterne indeholder påsagn, som af sagsøgerne hævdet. Det har af sagsøgte Witte alene været tilsigtet i kunstnerisk form at henlede opmærksomheden på det alvorlige samfundsproblem, der i hvert fald på tidspunkterne for udgivelsen knyttede sig til det unødvendigt store medicinforbrug i forbindelse med svineavlen, og det må have stået beskuere af plakaterne klart, at disse alene skulle opfattes som opfordringer til at engagere sig i dette væsentlige samfundsproblem. Det må efter bevisførelsen lægges til grund, at der er en nær sammenhæng mellem den udstrakte anvendelse af antibiotika og den betydelige risiko for allergiske reaktioner hos konsumenterne og for udvikling af resistente bakteriestammer, der kan gøre det vanskeligt at bekæmpe infektioner, og der er gennem det af de sagsøgte fremlagte materiale Og de under sagen afgivne sagkyndige udsagn tilvejebragt rimelig dokumentation for, at forbruget af antibiotika indenfor svineavlen er for stort.
De sagsøgte har videre gjort gældende, at det er almindeligt anerkendt, at der tilkommer f.eks. karikaturtegnere et betydeligt »frisprog«, og denne udvidede ytringsfrihed må også gælde den kunstretning, som sagsøgte Witte repræsenterer, men i øvrigt er det af afgørende betydning at fastholde, at den ved grundlovens § 77 hjemlede ytringsfrihed skal sikre enhver borger ret til at fremkomme med kritik af forhold af væsentlig samfundsmæssig betydning. De sagsøgte har herved fremhævet, at sagsøgernes placering som en stærkt dominerende faktor indenfor det danske erhvervsliv i højere grad end andre må affinde sig med en kritisk vurdering af forhold, der i høj grad vedkommer forbrugerne.
Vedrørende mortifikationspåstanden har de sagsøgte anført, at der - bortset fra bestemmelsen i straffelovens § 273, som ikke påberåbes af sagsøgerne - ikke i gældende dansk ret er hjemmel for krav om mortifikation.
Til støtte for erstatningskravet har de sagsøgte anført, at restoplaget af den først udgivne plakat udgør ca. 950 eksemplarer, som nu må anses for usælgelige. Under domsforhandlingen er der afgivet forklaring af dyrlæge Bent Kirkegaard Petersen, Karlebo, og af sagsøgte Witte samt som sagkyndige vidner af dyrlæge Henning Skjeldborg, Silkeborg, dyrlæge Jørgen Carstensen, Værløse, dyrlæge, lektor Jens Laurits Larsen, Nøddebo, og professor Johan Fjord Jensen, Aarhus.
Dyrlæge Kirkegaard Petersen har forklaret, at han er afdelingsleder for veterinærafdelingen i andelsslagteriernes fælleskontor. Om kødkontrollen på slagterierne har vidnet forklaret, at der straks ved svinenes modtagelse af en dyrlæge foretages inspektion af de enkelte dyr, og at dyr med sygdomssymptomer herved frasorteres til nærmere undersøgelse. Inden 30 minutter efter slagtning foretager vedkommende dyrlæge undersøgelse af hver enkelt svinekrop og samtlige organer. Såfremt der herved opstår mistanke om, at der er medicinrester i kød eller organer, lader dyrlægen foretage bakteriologisk undersøgelse. Med jævne mellemrum foretages der efter nærmere direktiver fra Veterinærdirektoratet på de enkelte slagterier stikprøvekontrol med henblik på konstatering af eventuelle medicinrester. I 1978 blev der foretaget stikprøvekontrol af ca. 2.000 svin, og der blev heraf fundet 7 svin med antibiotika rester, men ingen med indhold af penicillin. Alle kontrolundersøgelser foretages af statsansatte dyrlæger. Af samtlige årligt leverede svin, for tiden ca. 13 millioner, totalkasseres ca. ½% på grund af egentlige sygdomme eller medicinrester. Der blev i sommeren 1978 fremsat forespørgsel i den tyske forbundsdag og rettet en del henvendelser til sagsøgernes kontor i Kiel angående sundhedstilstanden hos danske svin. Det er vidnets opfattelse, at dette kan være foranlediget af den af de sagsøgte udsendte plakat og presseomtalen i forbindelse hermed.
Dyrlæge Skjeldborg har forklaret, at han de sidste 8 år har praktiseret som dyrlæge og tillige de sidste 4 år har været beskæftiget med kødkontrol på et svineslagteri. Det er hans opfattelse, at der i for vid udstrækning anvendes antibiotika indenfor svineavlen. Det er dog hans indtryk, at anvendelsen har været faldende siden bekendtgørelsen af 1978 trådte i kraft den 1. november s.å.
Dyrlæge Carstensen har forklaret, at han siden 1969 har været ansat som leder af biologisk afdeling ved institut for toksikologi under Statens Levnedsmiddelinstitut og blandt andet beskæftiger sig med skadevirkninger af medicinrester i levnedsmidler. Der har ikke været rapporteret dødsfald, kroniske sygdomstilstande eller allergitilfælde hos mennesker som følge af indtagelse af dansk svinekød med antibiotikarester. Behandling med antibiotika kan ikke ske forebyggende, men hvis et svin i et kuld har fået antibiotika for en smitsom sygdom, for eksempel diarré, kan det være indiceret, at de andre dyr i kuldet har sygdommen, selv om denne ikke er kommet til udbrud, og det kan da være hensigtsmæssigt at udstrække behandlingen til hele kuldet. Ved de i årene 1976 til 1978 foretagne ca. 17.000 stikprøveundersøgelser er der ikke fundet penicillinrester. Siden begyndelsen af 1 970'erne er behovet for antibiotikabehandling blevet væsentligt formindsket som følge af udviklingen indenfor de såkaldte »sygdomsfrie besætninger« og indenfor staldhygiejne i almindelighed.
Dyrlæge, lektor ved Landbohøjskolen, Jens Laurits Larsen, har forklaret, at han beskæftiger sig med forskning og undervisning indenfor veterinær mikrobiologi og hygiejne, og at han blandt andet har udført undersøgelser vedrørende indflydelsen af restriktiv antibiotikaanvendelse på coli-bakteriers resistensforhold i svinebesætninger. Antibiotikaresistente colibakterier kan overføres til mennesker. Dette er i sig selv ikke farligt, men der er mulighed for, at resistensen kan overføres til andre bakterier, der er sygdomsfremkaldende hos mennesker. I England er denne sammenhæng påvist ved smitte med bakterier fra kvæg.
Sagsøgte Michael Witte har om sin kunstneriske baggrund forklaret, at han har arbejdet som grafiker siden 1965 og har en større produktion bag sig, navnlig indenfor plakatkunst. I sin produktion har han så godt som udelukkende forsøgt at give udtryk for virkeligheden, idet han har hentet inspiration fra aktuelle samfundsmæssige problemer, blandt andet bolig- og miljømæssige forhold. Inden han fremstiller en plakat, søger han at skaffe sig et overblik over emnet ved en gennemgang af alment tilgængelige kilder, såsom populærvidenskabelige værker og avisartikler. Denne fremgangsmåde har han også anvendt forud for udarbejdelsen af den i sagen omhandlede første plakat. 1 plakaterne anvender han som regel et dialektisk princip, idet han i teksten tager udgangspunkt i et alment anerkendt udsagn - i det foreliggende tilfælde udsagnet: Danske svin er sunde -, hvorefter han i kategorisk form som forklaring på udsagnet tilføjer sin egen opfattelse: at det skyldes medicinmisbruget - i det foreliggende tilfælde ved tilføjelsen: De strutter af penicillin. Han har herved bevidst givet plakaterne en flertydighed, der appellerer til beskuerens fantasi og opfordrer til engagement. Hans personlige opfattelse er, at det på grund af indholdet af medicinrester er forbundet med sundhedsfare at spise svinekød, og han har set det som sin pligt at advare andre herimod. Han har med plakatteksten ikke tilsigtet at påtvinge andre sin egen mening, men har villet opfordre den enkelte til selvstændig stillingtagen, således at plakaterne bliver et led i den aktuelle debat om et vigtigt samfundsmæssigt problem. Grundideen til billedet på den første plakat har han fra en reklameplanche indhæftet i en kogebog. Han har forstørret billedet af grisen og optrukket dens omrids. De punkterede »udskæringslinier« svarer nøje til linierne på planchen, ligesom talangivelserne er identiske bortset fra en enkelt ombytning. Han har farvelagt grisen med rødt og forsynet den med et dannebrogsflag i ryggen. Plakaten blev trykt af Husets forlag i 1000 eksemplarer. Når han har brugt betegnelsen penicillin, skyldes det, at penicillin i almindelighed benyttes som samlebetegnelse for medicin. Ved ændringen af billedet af grisen i den anden plakat tilsigtede han udelukkende at undgå den overtrædelse af varemærkeloven, som sagsøgerne havde påberåbt sig i fogedretten.
Sagsøgte Witte har som en af de artikler, der har været medvirkende til hans beslutning om at udarbejde plakaterne, henvist til en aviskronik af 23. september 1976 af dyrlæge K. Steensberg. 1 denne kronik hedder det bl.a.:
»I dag er det - - - sådan, at enhver landmand med respekt for sig selv er i besiddelse af et sandt arsenal af medicin - og penicillin og andre antibiotika - som anvendes efter bedste evne. Bedste evne er ofte ensbetydende med, at alt hvad der er sygt uanset diagnosen - - - - får penicillin. I dette. penicillinbefængte miljø trives naturligvis de penicillinresistente bakterier på bekostning af de penicillinfølsomme, men disse kan evt. mutere til en resistent underart jvf. de gode betingelser for bakterievækst. Næste antibiotikum går det ligeså, d.v.s. infektionssygdommene bliver sværere og sværere at bekæmpe, bakterierne bliver mere og mere ufølsomme over for medicinpåvirkning - en teori, der i høj grad bekræftes gennem dagligt dyrlægearbejde.
Det er i øvrigt en udbredt misforståelse, at man i dag gennem stikprøver på slagterier og mejerier kontrollerer landbrugets (mis-)rug af medicin. Det gør man ikke, det eneste man kontrollerer her er, om landmanden overholder visse tidsfrister for levering efter behandling.
Til daglig foregår f.eks. brugen af penicillin helt uden kontrol! Det er dog paradoksalt, at man i alle andre befolkningsgrupper aftrapper brugen af medicin, mens man i landbruget på grund af dårlig økonomi tillader en udvikling i stik modsat retning. - - - «
Professor i litteratur ved Aarhus Universitet Johan Fjord Jensen har forklaret, at han er bekendt med en stor del af sagsøgte Wittes plakatproduktion, og at det for vidnet er helt klart, at Witte forfølger et kunstnerisk mål. Witte opfatter utvivlsomt sin kunst som klar politisk, men hans kunst er ikke præget af politisk entydighed, idet han stiller beskueren i en åben fortolkningssituation. De i sagen omhandlede plakater er i fuld overensstemmelse med Wittes øvrige produktion og indeholder således en udfordring til beskueren for at engagere denne i en problemstilling. Plakaterne indeholder tre elementer: Billedet og to sproglige udsagn, der omkranser billedet. Medens den øverste tekst og billedet er neutrale, sker der ved teksten under billedet et brud, som viser, at udsagnet i den øverste tekst ikke kan læses på normal måde, idet det overlades til beskueren at tage stilling til udsagnets rigtighed. Der er tale om en dialektisk ironi, som er karakteristisk for Wittes plakatproduktion. Formålet har været at forurette. Det er en del af den kunstneriske effekt, at den eller de, der mener, at udsagnet i den øverste tekst er sandt, føler sig forurettet over udsagnet i den nederste tekst. Ordet »strutter« i den nederste tekst viser, at teksten ikke rummer et referentielt udsagn, men udtrykker en kunstnerisk overdrivelse.
Dommerne M|ller og Have bemærker:
Uanset anvendelsen af det satiriskprægede og overdrivende ord »strutter« findes plakaterne ved den kategoriske tekst og dennes sammenstilling med det af sagsøgerne indarbejdede billedmærke for >> 1043 >> svinekød til konsum at fremtræde som et konstateret og uanfægteligt påsagn om, at danske svin eller dansk svinekød har et betydeligt indhold af penicillinrester. Plakaterne findes herved at give udtryk for en beskyldning mod svineproducenterne for uforsvarlig anvendelse af penicillin i avlen og mod svineslagterierne for efterladenhed ved kontrol overfor forekomst af penicillinrester i svinekød. Påsagnet findes endvidere - i overensstemmelse med sagsøgte Wittes erklærede intention - at indebære en advarsel af betydelig suggestiv virkning mod at spise dansk svinekød på grund af en dermed forbundet sundhedsfare. Når henses til den tilsigtede presseomtale og reklamelignende udbredelse af plakaterne, findes dette påsagn, hvis rigtighed ikke er godtgjort, at være egnet til at nedsætte de danske svineproducenters og -slagteriers omdømme samt til at skade afsætningen af danske svineprodukter.
Det ved plakaterne udtrykte ubeføjede påsagn findes, som det fremtræder, ikke at kunne anses omfattet af nogen udvidet ytringsfrihed på grund af det hævdede kunstneriske indhold eller som fremsat til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse.
Herefter findes fremstillingen og udbredelsen af plakaterne at være retsstridig i forhold til svineproducenterne og svineslagterierne, og sagsøgerne findes som interesse- og salgsorganisationer for de forurettede at have fornøden retlig interesse i at få dette fastslået under et søgsmål som det foreliggende, herunder også til mortifikation af det ubeføjede påsagn.
Disse dommere stemmer herefter for at tage sagsøgernes påstande til følge.
Dommer Lyngsø bemærker:
De af de sagsøgte udarbejdede plakater findes ikke at give udtryk for, at danske svineproducenter eller slagterier på tidspunktet for plakaternes fremkomst gjorde sig skyldige i ulovligheder, idet udtrykket »de strutter af penicillin« må anses som en for alle åbenbar agitatorisk overdrivelse. Plakaterne findes derimod at give udtryk for, enten at svineproducenterne anvendte urimelig meget penicillin i avlen, eller at der i forbindelse med slagtningen ikke blev foretaget en rimelig kontrol med henblik på at konstatere mulige penicillinrester. Dette udsagn må anses som en sigtelse. Det findes ikke godtgjort, at denne sigtelse er sand. Da sigtelsen ikke angår et strafbart forhold, er den imidlertid af mindre grov karakter. Hertil kommer, at plakaternes udsagn ikke rammer bestemt angivne personer eller virksomheder, men enten samtlige svineproducenter eller samtlige slagterier. Plakaterne må dernæst anses som et led i den omfattende og lidenskabelige debat, der fandt sted omkring det erkendte vigtige samfundsmæssige spørgsmål om penicillinindholdet i svin. Det må endelig antages, at de sagsøgte i det væsentlige har handlet ud fra ideelle motiver. Under disse omstændigheder findes de sagsøgte ikke ved udarbejdelsen af plakaterne at have overskredet grænserne for det tilladelige. De sagsøgte findes herefter ikke at have været uberettiget til at anvende og distribuere de omhandlede plakater, hvorfor de nedlagte fogedforbud vil være at ophæve, ligesom der ikke findes grundlag for at kende udtalelsen om de danske svin - »de strutter af penicillin« - for ubeføjet. Denne dommer, der ikke finder det godtgjort, at de sagsøgte som følge af forbudet af 17. juli 1978 har lidt noget tab, stemmer herefter for at frifinde de sagsøgte for de af sagsøgerne rejste krav og for at frifinde sagsøgerne for det af de sagsøgte rejste erstatningskrav, således at den af sagsøgerne stillede sikkerhed frigives.
Der vil være at afsige dom efter stemmeflertallet.
I sagsomkostninger betaler de sagsøgte til sagsøgerne 10.000 kr., der udredes inden 14 dage.
Den indankede dom er afsagt af Vestre Landsret.
For Højesteret har appellanten påstået frifindelse, men ikke gentaget erstatningspåstanden. De indstævnte har påstået stadfæstelse.
I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Hvidt, Høyrup, Bjerregaard, Torben Jensen, Funch Jensen, Munch og Gersing. Den af de indstævnte stillede sikkerhed er efter dommens afsigelse blevet frigivet.
Appellanten har for Højesteret erkendt, at han, såfremt der antages at foreligge en sigtelse, ikke er i stand til at føre sandhedsbevis for denne. Han har ikke bestridt, at der kan ske mortifikation også uden for området af straffelovens § 273.
Til brug, for, Højesteret er der afgivet nye forklaringer og tilvejebragt yderligere oplysninger.
Professor Johan Fjord Jensen har vedstået sin forklaring i landsretten, dog mener han ikke at kunne godkende sætningen »formålet er at forurette«. Det er hans opfattelse, at formålet i første række har været at skabe en debat. Plakaten er udpræget dialektisk. Han opfatter i denne forbindelse dialektisk som modsætning til entydighed; den stiller beskueren frit i hans fortolkningsmuligheder af plakatens to hovedudsagn. Han opfatter plakatens formål som en opfordring til beskueren til at tage stilling til de problemer, som plakatens udsagn rejser. Ordet »strutter« i plakatens sidste udsagn må umiddelbart opfattes som et referentielt udsagn gående ud på, at svinene er fyldt med penicillin. Da der imidlertid foreligger et radikalt brud med et sædvanligt sprogligt udsagn, må enhver normal læser af plakaten kunne indse, at udsagnet skal opfattes ironisk. Plakaten er et ironisk, debatskabende udsagn. Han opfatter udsagnet om penicillin som rækkende videre end til netop penicillin, således at forstå, at udsagnet skaber formodning om, at der også kan være andre sundhedsmæssige problemer forbundet med danske svin end penicillin.
Dyrlæge K. Steensborg, Horsens, har bl.a. forklaret, at han fra 1968 til 1971 var assistent i en blandet landpraksis og siden har arbejdet på smådyrshospitaler. Fra 1974 til 1979 har han tillige arbejdet 20 timer om ugen som timelønnet dyrlæge på et svineslagteri. Fra 1968 til 1971 konstaterede han jævnligt, at der hos de enkelte landmænd blev opbevaret meget penicillin. Det var hans indtryk, at denne penicillin i vid udstrækning blev benyttet af landmændene på egen hånd til behandling af deres svinebesætninger. Besigtigelsen på slagterier af levende svin er mange gange indskrænket til et blik hen over ca. 100 svin uden nærmere besigtigelse af de enkelte dyr. Kontrollen ved slagtebåndene må for så vidt betegnes som tilfredsstillende, idet der er dyrlæger til stede, som besigtiger de enkelte organer. Gennemsnitlig har ca. 25% af dyrene patologiske forandringer. En del af disse dyr får lov at passere, efter at der er foretaget en lokal udrensning i form af afskæring af visse angrebne steder. Hvis en dyrlæge konstaterer patologiske forandringer i et slagtet dyr, er han berettiget til at tage svinet ud til bakteriologisk undersøgelse. I disse tilfælde sker der tillige med den bakteriologiske undersøgelse en undersøgelse for penicillin. Den stikprøvekontrol, der foretages på de slagtede svin, foretages udelukkende i den gruppe af dyr, der er uden patologiske forandringer. Det er hans opfattelse, at stikprøvekontrollen er utilfredsstillende. Han vil dog ikke bestride, at der ved stikprøvekontrol i de sidste 4 år ikke er konstateret penicillinrester i svin.
Ud over de i dommen nævnte bestemmelser er der nu ved lov nr. 205 af 30. maj 1980 givet landbrugsministeren adgang til at fastsætte bestemmelser om, at husdyr, der er behandlet med, har indtaget eller optaget lægemidler eller andre biologisk virksomme stoffer, ikke må fjernes fra besætningen, og at produkter, der hidrører fra disse husdyr, ikke må anvendes til menneskeføde eller foder.
Samtlige dommere udtaler:
Der blev ved bekendtgørelse nr. 395 af 25. august 1972 indført forbud mod at levere svin til slagtesteder, såfremt dyrene indeholder antibiotika eller kemoterapeutika. Overtrædelse straffes med bøde. Det er for Højesteret ubestridt, at der ikke ved de i årene 1976-79 foretagne stikprøver er fundet penicillinrester i slagtesvin.
Fem dommere - Høyrup, Torben Jensen, Funch Jensen, Munch og Gersing - udtaler i øvrigt:
Plakaterne må forstås som en tilkendegivelse i satirisk form af, at penicillin eller andre antibiotika forekommer i slagtesvin i urimeligt omfang. Det præciseres ikke, om kritikken herfor i særlig grad rettes mod svineavlere, slagterier, dyrlæger, veterinære myndigheder eller lovgivningsmagten.
Plakaterne er fremkommet som led i en omfattende og længerevarende offentlig debat om den udbredte anvendelse af medicin - herunder penicillin i husdyrbruget og de mulige virkninger heraf for kødets kvalitet og dermed for forbrugerne. Hensynet til den frie meningsudveksling om et sådant væsentligt samfundsanliggende må tillægges betydelig vægt. Den rejste kritik af den hidtidige praksis gav sig da også udslag i en skærpelse af lovgivningen og de administrative forskrifter om brugen af medicin på husdyr. Som nævnt i dommen blev stikprøveundersøgelserne af slagtedyrene således tidoblet. Ved loven af 13. maj 1980 er der åbnet mulighed for en yderligere skærpelse af bestemmelserne.
Under disse omstændigheder finder de nævnte dommere, at plakaterne ikke indeholder et sådant retsstridigt udsagn, at de indstævnte er berettiget til at nedlægge forbud mod deres anvendelse og distribution eller til at opnå mortifikation af plakaternes tekst. Disse dommere stemmer derfor for at tage appellantens frifindelsespåstand til følge og for efter omstændighederne at hæve sagens omkostninger for begge retter.
Dommerne Hvidt og Bjerregaard udtaler:
Plakaternes kombination af billedmærke og tekst findes af publikum at måtte opfattes som en beskyldning, der utvetydigt går ud på, at danske slagtesvin som følge af anvendelse af penicillin er sundhedsfarlige - hvad appellanten efter sin egen forklaring også har villet give udtryk for. Beskyldningen må efter sin generelle karakter opfattes som klart rettet mod de danske svineproducenter og -slagterier. Den udstrakte ytringsfrihed, som bør råde i den offentlige debat om politiske og andre samfundsmæssige spørgsmål, kan ikke berettige appellanten til at fremsætte en sådan for den danske svineproduktion skadelig sigtelse, hvis rigtighed end ikke er sandsynliggjort.
Med disse bemærkninger stemmer disse dommere for at stadfæste dommen i henhold til dens grunde.
Appellanten, Michael Wiite og Selskabet for Smukkere Byfornyelse, bør for tiltale af de indstævnte, De Samvirkende Danske Andelsslagteriers Fælleskontor og ESS-FOOD, i denne sag fri at være. Ingen af parterne betaler sagsomkostninger til den anden part for landsret eller Højesteret.
Se ev. også TV2-indslag af 2012.03.12: Strutter af medicin
Få nyheder som RSS feed

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Opsigelse af fleksjobber, der havde opnået folkepensions|alderen, udgjorde ikke ulovlig diskrimination
Opsigelse af fleksjobber, der havde opnået folkepensionsalderen, udgjorde ikke ulovlig diskrimination
Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven at opsige en fleksjobber, da han nåede folkepensionsalderen, og fleksjobordningen bortfaldt.
Når en fleksjobber når folkepensionsalderen, ophører bevillingen til fleksjob og som følge heraf også det kommunale tilskud. Dette følger af beskæftigelsesindsatsloven. Det følger imidlertid også af forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle medarbejdere på grund af alder eller handicap.
Højesteret skulle i denne sag tage stilling til, om opsigelsen af en fleksjobansat medarbejder udgjorde ulovlig forskelsbehandling i strid med forskelsbehandlingsloven, eller om opsigelsen var i strid med deltidsloven og funktionærloven.
Sagen handlede om en fleksjobansat medarbejder, der var ansat i en funktionærstilling i en virksomhed 20 timer ugentligt. Fleksjobordningen medførte, at kommunen dækkede 2/3 af lønnen gennem et tilskud til virksomheden. Medarbejderen blev opsagt, da han nåede folkepensionsalderen, under henvisning til at fleksjobaftalen med kommunen ophørte. Medarbejderen ønskede imidlertid at fortsætte sin ansættelse i virksomheden i en stilling, hvor lønnen og ansættelsesvilkårene svarede til hans arbejdsevne – dvs. i en deltidsstilling mod reduceret løn.
Medarbejderens faglige organisation mente, at opsigelsen var i strid med forskelsbehandlingsloven, deltidsloven og funktionærloven, og anlagde en retssag, der endte i Højesteret.
Ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
Højesteret fastslår indledningsvis i sin dom, at fleksjobordningen består af to elementer – det særlige ansættelsesforhold og et offentligt tilskud – og må anses for en beskæftigelsesfremmende foranstaltning, som er tilladt efter forskelsbehandlingslovens bestemmelse om, at der ved lovgivning eller anden offentlig foranstaltning kan iværksættes foranstaltninger, som har til formål at forbedre beskæftigelsesmulighederne for personer med en bestemt alder eller et handicap. Ophøret af en sådan positiv særforanstaltning som følge af folkepensionsalderens indtræden kan efter Højesterets opfattelse ikke anses for ulovlig forskelsbehandling - hverken på grund af alder eller handicap.
Højesteret udtalte endvidere, at det måtte anses for en klar forudsætning for ansættelsen, at arbejdsgiveren modtog fleksjobtilskud fra kommunen. Grundlaget for ansættelsen bortfaldt derfor ved løntilskuddets ophør.
På denne baggrund fandt Højesteret, at opsigelsen af den fleksjobansatte medarbejder ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven.
Da grundlaget for ansættelsen var bortfaldet som følge af fleksjobordningens bortfald, var opsigelsen ej heller i strid med deltidsloven og/eller funktionærloven.
at Højesteret fastslår, at fleksjobordningen består af to elementer – det særlige ansættelsesforhold og det offentlige tilskud – og at ophør af en sådan positiv særforanstaltning som følge af folkepensionsalderens indtræden ikke udgør ulovlig forskelsbehandling på grund af alder eller handicap,
at Højesteret i den konkrete sag når frem til, at opsigelsen af medarbejderen, der havde nået folkepensionsalderen, hvor det kommunale tilskud til ansættelsen i fleksjob bortfalder, derfor ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, på trods af at denne forudsætning ikke var anført eksplicit i ansættelsesgrundlaget, og
at opsigelsen af medarbejderen på denne baggrund heller ikke var i strid med hverken deltidsloven eller funktionærlovens § 2 b.
Ikke produktiv i produktionen
Det var i orden af afskedige en deltidssygemeldt laborant, da laborantens hofteproblemer ikke på opsigelsestidspunktet kunne forudses at have lang varighed.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Gode nyheder for danske arvinger: Højesteret stækker SKATs vinger i sager om dødsboer | Alliance Advokater Ishøj
Gode nyheder for danske arvinger: Højesteret stækker SKATs vinger i sager om dødsboer
Arvinger af fast ejendom står nu stærkere overfor SKAT. En ny kendelse fra Højesteret indskrænker SKATs beføjelser, når det gælder udgangspunktet for den skattemæssige vurdering.
SKAT skal fremover som udgangspunkt følge den såkaldte 15 %-regel, når den skattemæssige værdi af en fast ejendom I et dødsbo fastsættes, medmindre særlige konkrete omstændigheder taler for det modsatte. Det fastslår Højesteret i en ny kendelse. Derved er der sat foreløbigt punktum i den principielle sag, der begyndte i skifteretten og blev kæret til Højesteret i august sidste år.
Offentlig vurdering skal følges
Ifølge Lisbeth Egede Andersson, formand for Alliance Advokater, har afklaringen af SKATs råderum i sager om arv af dødsbo været ventet længe:
“De sidste 20 år har man i dødsboskifter kunnet benytte en værdiansættelse af fast ejendom svarende til den offentlige ejendomsvurdering med fradrag af 15%. Siden Skat i en afgørelse fra landsretten fra sidste år fik medhold til at fravige denne praksis har der været usikkerhed om værdifastsættelserne af faste ejendomme i dødsboerne. Dette er selvfølgelig en uholdbar situation, idet det blev usikkkert om reglen overhovedet kunne benyttes. Højesterets kendelse giver nu den offentlige vurdering forrang, medmindre Skat kan løfte bevisbyrden for at der foreligger særlige omstændigheder, hvilket var tilfældet i den konkrete sag, som blev prøvet i Højesteret. Dette giver arvingerne et mere fair og stabilt udgangspunkt at forholde sig til”, udtaler Lisbeth Egede Andersson.
15 %-reglen indebærer, at arvinger kan arve fast ejendom til en værdi, der svarer til den offentlige ejendomsvurdering plus-minus 15 %, medmindre særlige omstændigheder gør sig gældende. Arvingerne bør søge rådgivning herom såfremt de står med en konkret sag.
SKATs trumfkort?
Selvom SKAT nu som udgangspunkt er tvunget til at følge 15 %-reglen, kan definitionen af ‘særlige omstændigheder’ måske blive SKATs trumfkort på længere sigt.
“Det er klart, at der nu er brug for en konkret afgrænsning af de særlige tilfælde, hvor SKAT ikke behøver at følge 15 %-reglen. I den konkrete sag i Højesteret var disse omstændigheder f.eks. kombinationen af ejendommens belåningsgrad og en arvings arveafkald. Men det skal defineres nærmere for at udrydde den sidste rest af utryghed for arvingerne”, pointerer Lisbeth Egede Andersson.
Læs mere om Alliance Advokaters arbejde eller få mere at vide om arveret på www.allianceadvokater.dk
CVR. 2095 2776


text:
16 Jun 2014 10:56
11 Jun 2014 09:36
2. afdeling, 278/2012
Aktietab, realitetsgrundsætning, skatteudnyttelse, kapitalforhøjelse, konstruktion
Højesteret har tilsidesat et skattearrangement, hvor formålet med arrangementet var at skabe konstruerede tab, der kunne fratrækkes skattemæssigt.
De pågældende to moderselskaber ønskede at få tabsfradrag på aktier efter den dagældende 3 års regel, hvorefter fortjeneste på aktier, der var ejet i mindre end 3 år, var skattepligtige og tab fradragsberettigede. De to moderselskaber lod derfor hver to datterselskaber indgå modsatrettede valutaterminskontrakter med det ene formål at konstruere et tab i det ene af de to selskaber. I det selskab, som led tab på valutaterminskontrakten, betalte det ene af moderselskaberne banken for tabet og lod senere aktiekapitalen i datterselskabet forhøje ved et kapitalindskud. Herved skabtes et større tab ved, at de to moderselskaber solgte aktierne i de to tabslidende selskaber.
Højesteret tilsidesatte arrangementet. Højesteret henviste til, at dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab. Ud fra en helhedsvurdering kunne tabet ikke anses for et reelt tab.
Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.1.5.7
Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.9.1
Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.3.6
H1 A/S og
H1.1 ApS
Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Oliver Talevski og Jens Kruse Mikkelsen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 7. august 2012.
Denne sag angår H1 A/S' og H1.1 ApS' fradrag for tab på aktier og anparter - nærmere bestemt opgørelse af anskaffelsessummen for deres afståede aktier og anparter - i henholdsvis H1.2 A/S og H1.3 ApS. I begge disse selskaber var der gennemført tabsgivende valutaterminsforretninger i USD over for EUR.
Som anført i landsrettens dom gennemførtes samtidig gevinstgivende valutaterminsforretninger i DKK over for USD i disse selskabers søsterselskaber H1.5 A/S og H1.6 ApS.
Om den videre skattemæssige behandling af disse kursgevinster har Skatteministeriet oplyst følgende:
Moderselskabet har ret til at udlodde hele gevinsten som udbytte uden skat i medfør af selskabsskattelovens § 13...
Denne adgang har moderselskabet faktisk benyttet i forhold til den realiserede fortjeneste i H1.6 ApS...
H1.6 ApS indgik de modsatrettede terminsforretninger til søsterselskabet H1.3 ApS og opnåede en gevinst på 25.294.680 kr.
Dette resultat indgår i selskabets årsregnskab for 2000, hvor det samtidig kan konstateres, at der er foretaget skattefri udbytteudlodning med i alt kr. 25 mio...
For så vidt angår den realiserede fortjeneste i H1.5 A/S er denne indgået i et efterfølgende helt tilsvarende skattearrangement med tab på valutaterminsforretninger og realisation af dette ved koncerninternt salg af aktierne til følge [i 2002]...
Ifølge Nationalbanken er centralkursen over for euro for den danske krone fastsat til 7,46038, og den danske krone skal holdes inden for et udsvingsbånd på +/-2,25 %, men reelt er udsvingene betydeligt mindre.
Sagens baggrund og problemstilling
Som nærmere beskrevet i landsrettens dom havde H1 A/S og H1.1 ApS, hvoraf det sidste selskab var et datterselskab af H1, i indkomståret 2000 hver to datterselskaber, som foretog modsatrettede, kortfristede valutaterminsforretninger med Jyske Bank. H1 havde H1.2 A/S og H1.5 A/S, mens H1.1 havde H1.6 ApS og H1.3 ApS. Alle selskaberne var sambeskattede, og der er ikke oplysning om aktiviteter i de fire datterselskaber ud over valutaterminsforretningerne. Det ene af hvert af de to par datterselskaber foretog en kortfristet valutaterminsforretning i USD mod EUR, mens det andet datterselskab i samme periode og for stort set samme beløb foretog en valutaterminsforretning i DKK mod USD. Det ene datterselskab led som følge heraf et tab, mens søsterselskabet havde en næsten tilsvarende gevinst.
I H1s datterselskab H1.2 var tabet på 15.929.865 kr., mens gevinsten var på 16.333.200 kr. i H1.5. I H1.1's datterselskab H1.3 var tabet på 25.024.150 kr., mens gevinsten var på 25.294.680 kr. i H1.6. H1 dækkede tabene for H1.2 og H1.3 (de tabslidende datterselskaber) over for Jyske Bank i henhold til støtteerklæringer. De betalte beløb blev herefter opført som gæld på selskabernes mellemregningskonti med H1. Der blev i tilknytning til valutaterminsforretningerne gennemført en kapitalforhøjelse i H1.2 på 15 mio. kr. og senere en yderligere kapitalforhøjelse på 15 mio. kr., og der blev gennemført en kapitalforhøjelse i H1.3 på 25 mio. kr. Som følge af kapitalforhøjelserne indfriede de tabslidende datterselskaber deres gæld til H1.
De tabslidende datterselskaber blev solgt til andre selskaber i koncernen inden indkomstårets udløb, og i den forbindelse blev der selvangivet aktieavancetab på henholdsvis på 13.034.942 kr. for H1 og 25.047.934 kr. for H1.1.
Skatteministeriet har gjort gældende, at der ved opgørelsen af aktieavancetabet skal ses bort fra den første kapitalforhøjelse på 15 mio. kr. i H1.2 og fra kapitalforhøjelsen på 25 mio. kr. i H1.3, som i det væsentlige dækkede tabene ved valutaterminsforretningerne i de to datterselskaber.
Efter § 2, stk. 2, jf. § 1, stk. 1, i den dagældende aktieavancebeskatningslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 643 af 5. august 1999, kunne tab ved afståelse af aktier eller anparter på et tidspunkt, der ligger mindre end tre år efter erhvervelsen, fradrages i indkomstårets fortjeneste ved afståelse af aktier, der var skattepligtig efter stk. 1. Efter lovens § 2, stk. 3, 2. pkt., og § 6, stk. 1 og 2, skulle tabet opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen for de pågældende aktier/anparter.
Spørgsmålet under denne sag er, om der ved beregningen af H1s anskaffelsessum for aktierne i H1.2 skal ses bort fra den første kapitalforhøjelse på 15 mio. kr., og om der ved beregningen af H1.1's anskaffelsessum for anparterne i H1.3 skal ses bort fra kapitalforhøjelsen på 25 mio. kr. - i begge tilfælde med den virkning, at tabet ved salg af aktier og anparter bliver tilsvarende mindre.
Valutaterminsforretningerne var i forhold til H1 og H1.1 uden nævneværdig økonomisk risiko og havde ingen forretningsmæssig begrundelse. Formålet med forretningerne var alene at påføre det ene af to søsterselskaber under hvert af selskaberne et tab, som modsvaredes af en gevinst af nogenlunde samme størrelse i det andet søsterselskab. Forretningerne var således tilrettelagt og blev også gennemført på en måde, som i realiteten var økonomisk neutral for moderselskaberne (H1 og H1.1).
Det var på forhånd planlagt, at det datterselskab, som led tab, via en kapitaludvidelse (og dermed en forøgelse af aktiernes/anparternes anskaffelsessum) finansieret af H1 skulle indfri sin gæld, således at kapitaludvidelsen kunne slå igennem som et tab på aktierne/anparterne i det pågældende selskab ved et salg inden for tre år efter erhvervelsen. Den måde, som valutaterminsforretningerne var tilrettelagt og gennemført på, betød således - i sammenhæng med sambeskatningsreglerne - at dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for moderselskaberne efter reglerne i den dagældende aktieavancebeskatningslov. Den del af tabet på aktier i H1.2 og den del af tabet på anparter i H1.3, som modsvares af kapitalforhøjelserne som følge af terminsforretningerne, kan derfor ud fra en helhedsvurdering ikke anses for reelle tab, men må anses for tab, der er konstrueret alene med henblik på at opnå et fradragsberettiget tab.
Under disse omstændigheder finder Højesteret, at der ved opgørelsen efter aktieavancebeskatningsloven af H1s tab ved salg af aktierne i H1.2 og af H1.1's tab ved salg af anparterne i H1.3 skal ses bort fra den del af anskaffelsessummerne, som hidrører fra de nævnte kapitalforhøjelser.
Da H1 og H1.1 ikke har bestridt den beløbsmæssige opgørelse af Skatteministeriets principale påstande, tager Højesteret herefter disse påstande til følge.
Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 800.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 10.000 kr., i alt 810.000 kr.
H1 A/S skal anerkende, at tabet på aktier i H1.2 A/S ændres fra 13.034,94 kr. til 534.796 kr.
H1.1 ApS skal anerkende, at tabet på anparter i H1.3 ApS ændres fra 25.047.934 kr. til 47.934 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 A/S og H1.1 ApS solidarisk betale i alt 810.000 kr. til Skatteministeriet.
Det idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Diskretionær afskedigelse af tjenestemand berettiget
Højesteret har i en ny dom taget stilling til, om en tjenestemandsansat kontorchef kunne afskediges diskretionært under henvisning til, at han ikke personligt havde accepteret de lønvilkår, som amtskommunen var indstillet på at yde ved nedrykning af ham til en lavere lønnet stilling.
Som led i afgørelsen herom tog Højesteret bl.a. stilling til spørgsmålet om fortolkning af tjenestemandsregulativets § 40 om udligningstillæg, der svarer til tjenestemandslovens § 55 sådan som denne bestemmelse var gældende forud for den pr. 1. januar 2004 gennemførte ændring bestemmelsen.
Kontorchefen havde været ansat i amtet siden 1982 og fungeret som sekretariatsleder for sundhedsforvaltningen og som sekretær for amtsrådets sundhedsudvalg.
I 1998-99 opstod først nogle samarbejdsproblemer i forhold til andre ansatte i sekretariatet og derefter yderligere samarbejdsproblemer i forhold til medlemmerne af sundhedsudvalget, som førte til, at amtsforvaltningen vurderede, at kontorchefen var uegnet til fortsat at bestride sin stilling.
I anledning heraf opfordrede forvaltningen ham til frivilligt at lade sig omplacere til en konsulentstilling uden lederbeføjelser, som han i henhold til tjenestemandsregulativets § 12, stk. 1 (svarende til tjenestemandslovens § 12, stk. 1), ikke af amtet kunne pålægges at overtage.
Kontorchefen accepterede frivilligt denne løsning på problemet og frafaldt dermed beskyttelsen mod pålagt stillingsskifte. Herefter traf amtsrådets økonomiudvalg i august 2000 beslutning om gennemførelse af omplaceringen og om oprettelse af den omtalte konsulentstilling. I forbindelse hermed forudsatte udvalget bl.a., at årslønnen i konsulentstillingen, der i henhold til tjenestemandsregulativet skulle aftales med DJØF, efter en overgangsperiode på 18 måneder, hvor der blev ydet fuldt udligningstillæg, ville blive ca. 120.000 kr. lavere end kontorchefens hidtidige årsløn.
I november 2000 fik kontorchefen skriftlig meddelelse fra amtet om, at han skulle tiltræde konsulentstillingen pr. 1. januar 2001, hvad han derefter gjorde. Amtets brev indeholdt desuden oplysning om, at de af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår ville blive genstand for forhandling med DJØF.
Denne forhandling fandt sted i slutningen af november 2000. Under denne forhandling protesterede DJØF med henvisning til tjenestemandsregulativets § 40 mod, at udligningstillægget som af økonomiudvalget forudsat skulle bortfalde efter 18 måneder. Med kontorchefens accept fremkom DJØF imidlertid under forhandlingen med et kompromisforslag, som ville indebære, at årslønnen i konsulentstillingen ville blive ca. 60.000 kr. lavere end kontorchefens hidtidige årsløn, og at der ikke blev ydet ham noget udligningstillæg.
Amtsforvaltningen indstillede derefter til økonomiudvalget, at udvalget accepterede dette kompromisforslag, men på et økonomiudvalgsmøde i begyndelsen af december 2000 forkastede udvalget indstillingen herom og besluttede at indlede afskedigelsessag mod kontorchefen. Kontorchefen blev senere afskediget med udgangen af maj 2001 på grund af uegnethed til fortsat at bestride kontorchefsstillingen.
Efter økonomiudvalgets beslutning om at indlede afskedigelsessag tilkendegav amtsdirektøren - på forespørgsel - overfor DJØF, at kontorchefen stadig kunne overgå til fortsat ansættelse som tjenestemand i konsulentstillingen, men kun på de af økonomiudvalget oprindeligt forudsatte lønvilkår.
Den af Højesteret nu afgjorte retssag, anlagt af kontorchefen mod amtet med påstand om tilsidesættelse af afskedigelsen som ugyldig, førte til frifindelse af amtet.
Afgørelsen er af Højesteret baseret dels på kontorchefens undladelse af overfor amtet at reagere på amtets brev til ham i november 2000, dels på en fortolkning af tjenestemandsregulativets § 40.
Det omtalte brev indeholdt udover det tidligere anførte, en opfordring til kontorchefen om skriftligt at "bekræfte at stillingen tiltrædes som anført".
Selvom kontorchefen faktisk havde tiltrådt konsulentstillingen som bestemt af amtet og anført i brevet, var hverken kontorchefen selv eller DJØF på hans vegne på noget tidspunkt forud for afskedigelsen fremkommet med den af amtet ifølge brevet ønskede skriftlige bekræftelse.
På denne baggrund fandt Højesteret - som dermed har fortolket opfordringen som også omfattende de i brevet omtalte af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår - at der ikke var indgået nogen aftale mellem kontorchefen og amtet om omplaceringen.
Højesteret fandt endvidere, at kontorchefen, selv om brevet efter sit indhold måtte kunne forstås således, at omplaceringen var endeligt på plads, under de omtalte omstændigheder var afskåret fra at påberåbe sig brevet som en bindende forvaltningsakt, når han ikke udtrykkeligt havde gjort en sådan forståelse af brevet gældende overfor amtet.
Højesteret fandt endelig, at det ikke ville have været usagligt at afskedige kontorchefen på grund af uegnethed frem for at gennemføre omplaceringen, og at tjenestemandsregulativets § 40 under disse omstændigheder ikke var til hinder for en aftale om omplacering på de af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår. Højesteret tilsidesatte dermed et anbringende om, at afskedigelsen var motiveret af ulovlige hensyn (finansiel magtfordrejning).
Det kan umiddelbart forekomme overraskende, at det af Højesteret er forudsat, at en aftale om en tjenestemands lønforhold i noget som helst tilfælde kan indgås direkte mellem tjenestemanden og vedkommende arbejdsgiver, og at en tjenestemands undladelse af at acceptere et af arbejdsgiveren overfor ham fremsat tilbud herom kan føre til afskedigelse af den pågældende.
Forklaringen herpå er imidlertid, at striden i dette tilfælde angik nedrykning af en i forvejen ansat tjenestemand og derfor reelt alene drejede sig om tjenestemandens ret til udligningstillæg ved nedrykningen i henhold til tjenestemandsregulativets § 40.
Havde der alene været tale om fastsættelse af lønvilkårene for en nyansat tjenestemand, ville en lignende situation næppe kunne være opstået. Men retten til udligningstillæg ved nedrykning er en personlig ret for en tjenestemand, som enhver tjenestemand naturligvis selv kan give afkald på ligesom på beskyttelsen i henhold til tjenestemandsregulativets regler mod stillingsændringer og pålagt stillingsskifte.
Det var for Højesteret ubestridt, at tjenestemanden, som fastslået af landsretten, på omplaceringstidspunktet kunne have være afskediget på grund af uegnethed til fortsat at bestride stillingen som kontorchef. Højesterets afgørelse synes herefter at måtte forstås således, at tjenestemanden på denne baggrund måtte være stillet på samme måde som, hvis han var blevet afskediget og derefter af amtet var blevet tilbudt nyansættelse i konsulentstillingen uden ret til udligningstillæg. Hans undladelse af at efterkomme opfordringen i det omtalte brev fra amtet måtte derfor, som Højesteret fortolkede dette brev, anses som manglende accept af et tilbud om fortsat ansættelse som tjenestemand i konsulentstillingen på de af amtet ved beslutningen om omplaceringen forudsatte lønvilkår, herunder ydelse af udligningstillæg i 18 måneder.
Det er dog stadigt tankevækkende, at Højesteret - ved en fortolkning af amtets brev til tjenestemanden og en fortolkning af tjenestemandsregulativets § 40 i strid med den indtil 1. januar 2001 på baggrund af tjenestemandskommisionens betænkning af 1969 gældende praksis - er nået til samme resultat, som efter den 1. januar 2004 på statstjenestemandsområdet ville følge af den nu ændrede formulering af tjenestemandslovens § 55.
Højesterets dom er afsagt den 29. marts 2004, og Schebye Jacobsen repræsenterede under sagen kontorchefen.
Spørgsmål til sagen kan rettes til advokat Bent Unmack Larsen
Dommen kan rekvireres ved henvendelse til Henriette Svankjær

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.4.5.2 Afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder
Dette afsnit handler om mulighederne for skattemæssig afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder.
Afskrivning i anskaffelses- og afståelsesår
Godtgørelse og vederlag
Fradrag for udgifter til køb af knowhow eller patentrettigheder m.m.
Salg eller opgivelse af goodwill og immaterielle rettigheder
Der kan afskrives på goodwill og andre immaterielle rettigheder mv. Se AL § 40.
Erhververen kan afskrive fuldt ud i aftaleåret, men der er ikke afskrivningsret i afståelsesåret. Se AL § 40 stk.1 - 4.
Afskrivningerne efter AL § 40 er, som de øvrige afskrivninger efter afskrivningsloven, ubundne.
For personer trækkes afskrivningerne fra i den personlige indkomst. Se dog PSL § 4, stk.1, nr. 9 og 11, (anpartsreglerne) om tilfælde, hvor afskrivningerne indgår i kapitalindkomsten.
Se også afsnit C.C.6.4 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af goodwill og andre immaterielle rettigheder og godtgørelser i form af engangsvederlag.
Der kan afskrives på det kontantomregnede vederlag for goodwill. Se AL § 40, stk. 1.
Afskrivning kan ske fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen.
Tidspunktet for begyndelse af afskrivning er en fravigelse af det almindelige princip i afskrivningsloven om, at afskrivningen er betinget af en (igangværende) erhvervsmæssig benyttelse af aktivet.
SKM2006.641.HR, hvor Højesteret tillagde hensigtserklæringer samt tidspunktet for pressemeddelelsen om virksomhedsoverdragelsen, som parterne havde underskrevet, afgørende vægt.
Afsnit C.C.6.4.1.1, hvor der er angivet en skattemæssig definition af goodwill og en kronologisk oversigt over goodwillbeskatningen, som også indeholder det historiske forløb af mulighederne for at afskrive.
Der kan afskrives på anskaffelsessummen for goodwill med indtil 1/7 årligt. Afskrivningen er ubunden, hvilket gælder generelt for hele afskrivningsloven.
Afskrivningsperioden var tidligere ti år, men blev forkortet til syv år for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere.
Goodwill, der er erhvervet før den 1. januar 1998, og som er afskrivningsberettiget efter den tidligere regel i LL § 16 F, som affattet ved lovbekendtgørelse nr. 819 af 3. november 1997, kan fortsat kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Se AL § 60. Afskrivningen er dog i forhold til de tidligere gældende regler ubunden fra og med indkomståret 1999.
Se også afsnit C.C.6.4.2.1, der handler om afståelse af andre immaterielle rettigheder og om definitionen heraf.
Hovedregel, afskrivning
Som hovedregel kan anskaffelsessummen for andre immaterielle rettigheder afskrives fra og med aftaleåret med indtil 1/7 årligt, fordi afskrivningsperioden for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere er syv år. Se AL § 40, stk. 2.
Andre immaterielle rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Afskrivningen er i forhold til de hidtil gældende regler fra og med indkomståret 1999 ubunden. Se AL § 40.
Rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998 og
som er beskyttet efter anden lovgivning
hvor den resterende beskyttelsesperiode på aftaletidspunktet er mindre end ti år,
afskrives med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over den resterende beskyttelsesperiode.
Afskrivningen efter AL § 40, stk. 2, er ubunden. Der er fuld afskrivning i aftaleåret og ingen afskrivning i afståelsesåret. Se AL § 40, stk. 2 og 4.
Med virkning fra og med indkomståret 2008 finder den nævnte hovedregel ikke anvendelse for udgifter til bevilling, tilladelse eller rettighed til forundersøgelse, efterforskning og indvinding af kulbrinter, fordi anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over rettighedsperioden. Se AL § 40, stk. 2, 2. pkt.
Hovedreglen finder heller ikke anvendelse for immaterielle rettigheder, som er beskyttet efter fx ophavsretsloven, patentloven eller lignende love, og hvor beskyttelsesperioden på aftaletidspunktet er mindre end syv år. For sådanne aktiver erstattes afskrivningssatsen på 1/7 med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over beskyttelsesperioden. Se AL § 60, stk. 2, 4. pkt.
Bestemmelsens formulering indebærer, at afskrivningssatsen er den samme ved erhvervelse af tidsbegrænsede rettigheder under syv år, uanset om rettigheden erhverves midt i beskyttelsesperioden eller op til beskyttelsesperiodens udløb.
Reglen kan illustreres med følgende eksempel:
En rettighed er beskyttet efter lov om ophavsret i 70 år. Hvis rettigheden i år 20 erhverves for en rådighedsperiode på tre år, vil erhververen kunne afskrive med 1/3 pr. år. Selv om en afskrivningsberettiget rettighed erhverves for en kortere periode end den civilretlige beskyttelsesperiode, vil erhververen således kunne fordele afskrivningerne over rådighedsperioden.
Erhververen af en løbende ydelse kan ikke afskrive på anskaffelsessummen, når erhververen er identisk med yderen af den løbende ydelse, dvs. når afståelsen/erhvervelsen er omfattet af bestemmelsen i LL § 12 B, stk. 7. Se AL § 40, stk. 2, 3. pkt.
Se også afsnit C.C.6.4.2.1 "Andre immaterielle rettigheder" om
den skattemæssige behandling af udgifter afholdt til erhvervelse af filmrettigheder og begrænsede brugsrettigheder til filmrettigheder
definition af andre immaterielle rettigheder end goodwill og afgrænsningen af disse rettigheder overfor goodwill.
Afståelse af en klientportefølje anses ikke for at være en afskrivningsberettiget udbyttekontrakt efter AL § 40, stk. 2. Se SKM2002.7.ØLR og SKM2009.561.ØLR.
Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder ("working interests") anses heller ikke som køb af en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men typisk som køb af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 9 og 11. Se SKM2010.464.LSR og SKM2012.17.VLR.
Afskrivning på vederlag for afholdte produktudviklingsomkostninger blev anset for at være omfattet af § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3. Se LSRM 1983.85.
Betaling af ulempeerstatning/brugsret for et areal til vindmølle blev ikke anset for at være en immateriel rettighed. Se SKM2003.406.VLR.
Stemmerettigheder er ikke omfattet af AL § 40, stk. 2. Se SKM 2005.47.LSR.
Højesteret fandt, at en betaling var for køb af et jordareal og ikke for en midlertidig rådighedsindskrænkning. Se SKM2005.500.HR.
Betaling til en fodboldklub mod andel i et eventuelt provenu ved salg af spillere er ikke afskrivningsberettiget, men derimod omfattet af SL § 4f, hvorefter indtægter er skattepligtige og tab ikke kan trækkes fra. Se SKM2011.327.BR og SKM2012.62.SR.
En aftale om køb af ret til andel i omsætningen er anset for at være en finansiel kontrakt. Se SKM2012.370.SR.
Der kan ikke afskrives på goodwill og andre immaterielle aktiver eller på retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt i det indkomstår, hvor et aktiv, som nævnt i AL § 40, stk. 1 og 2, sælges eller opgives. Se AL § 40, stk. 4.
Til gengæld kan erhververen af goodwill eller af en immateriel rettighed allerede afskrive fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen. Se AL § 40, stk. 1 og 2.
Udløb af en rettighed sidestilles ikke med rettighedens opgivelse. Se SKM2001.189.LR.
Den, der yder
en godtgørelse i anledning af, at modtager opgiver et agentur eller lignende
visse vederlag for, at modtageren påtager sig en konkurrenceklausul
vederlag for at blive løst fra visse pensionstilsagn,
kan afskrive disse udgifter i sin skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 3.
Se mere om godtgørelser mv. og om definitionen heraf i afsnit C.C.6.4.2.2.
Sådanne godtgørelser og vederlag afskrives af den, der yder dem med indtil 1/7 årligt. Godtgørelser og ydelser, hvor pligten til at udrede de pågældende ydelser er indtrådt før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt.
Afskrivningen er ubunden i modsætning til de tidligere regler.
Der er dog adgang til at straksfradrage sådanne ydelser, i tilfælde hvor de tilsammen udgør mindre end 5 pct. af den samlede lønudgift i yderens virksomhed. Se AL § 40, stk. 3, 2. pkt.
godtgørelse for opgivelse af agentur eller lignende
vederlag for at påtage sig en konkurrenceklausul, når vederlaget ydes én gang for alle
vederlag der gives til afløsning af pensionstilsagn,
skal kontantomregnes efter reglerne i AL § 45.
Se også afsnit C.C.2.4.1.3.1 om kontantomregning.
De omkostninger, der har været i forbindelse med erhvervelsen af rettigheden, fx udgift til advokat, revisor og lignende, indgår i afskrivningsgrundlaget. Det er kun sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, der kan indgå i afskrivningsgrundlaget, jf. SKM2014.731.LSR.
Hvis der senere fås en dekort i købesummen, skal afskrivningsgrundlaget nedsættes med den opnåede dekort, hvis dekorten har hjemmel i den oprindelige købeaftale. Se UfR 1966.493 ØLR.
Se afsnit C.C.6.8.3 om opgørelse af afskrivningsgrundlaget, når vederlaget helt eller delvis ydes i form af en løbende ydelse.
Hvis en rettighed er erhvervet som gave eller arveforskud, opgøres anskaffelsessummen, som den værdi, der er lagt til grund ved beregning af gaveafgift eller indkomstskat ved erhvervelsen. Hvis erhvervelsen ikke har været afgifts- eller indkomstskattepligtig, bruges formuegodets værdi i handel og vandel på erhvervelsestidspunktet som anskaffelsessum.
Se om afskrivningsgrundlaget for rettigheder erhvervet ved arv i LSRM 1968,128, som handler om afskrivning på anskaffelsessummen for en arvet udbyttekontrakt.
Udgifter til erhvervelse af knowhow (viden om særlig fremstillingsmetode og lignende) og patentrettigheder i tilknytning til den skattepligtiges erhverv, kan afskrives over en periode med indtil 1/7 årligt. Se AL § 40, stk. 2.
I stedet for at afskrive efter AL § 40, stk. 2 kan udgifterne fradrages fuldt ud i det indkomstår, hvori de er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 1. pkt.
Der er således valgfrihed mellem at afskrive udgifterne efter reglerne i AL § 40 over en periode med indtil 1/7 årligt eller at fradrage udgiften straks efter AL § 41.
Valgfriheden gælder dog kun for knowhow eller patentrettigheder, der er erhvervet i tilknytning til den skattepligtiges erhverv.
Skatterådet har udtalt, at knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, ikke kan anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 41. Se SKM2008.389.SR.
Udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder kan også fradrages i det indkomstår, hvori udgiften er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Fradrag kan foretages af virksomheder inden for forskning, der frem for at sælge knowhow og/eller patenter indgår i fælles forskningsprojekter og/eller tilbyder interessenter en licens- eller brugsret til at udnytte virksomhedens knowhow og/eller patenter.
Salgssummen for salg af knowhow, patentrettigheder eller licens- eller brugsrettigheder til disse immaterielle aktiver skal, i tilfælde hvor anskaffelsesudgiften er fradraget fuldt ud i den skattepligtige indkomst efter AL § 41, stk. 1, regnes med i den skattepligtige indkomst for det indkomstår, hvori salget finder sted. Se AL § 41, stk. 2.
Se også afsnit C.C.6.4.2.1 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af knowhow og patentrettigheder.
Hvis en virksomhed har afholdt udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder i indkomståret 1998 eller tidligere, kan restbeløbet ikke fradrages i indkomståret 1999 eller senere efter AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Betingelsen, om at fradraget skal tages i det indkomstår, hvori udgifterne er afholdt, kan i denne situation ikke anses for at være opfyldt.
Afskrivningsgrundlaget bliver nedsat i tilfælde af overdragelse af goodwill mellem parter, hvor den ene part har bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde. Se AL § 40, stk. 5.
Interesseforbindelsen kan være
mellem et selskab mv. og en person, eller
mellem selskaber mv. indbyrdes.
Overdragelse mellem personer er ikke omfattet. Se AL § 40, stk. 5.
I bestemmelsen bruges udtrykket selskaber mv. Med dette udtryk menes den type af selskaber mv., som er nævnt i SEL § 1 og 2 og FBL § 1, uanset om disse måtte være fuldt skattepligtige, begrænset skattepligtige eller uden skattepligt her til landet.
Se fx om et dansk moderselskabs køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber i TfS 2000, 65 LSR.
Bestemmelsen gælder udelukkende for overdragelse af goodwill.
Nedsættelse af afskrivningsgrundlaget
Formålet med bestemmelsen er at hindre, at der ved overdragelse af goodwill kan opnås skattemæssige fordele ved, at erhververen som udgangspunkt kan afskrive på den fulde anskaffelsessum, mens overdrageren kun beskattes af en opnået fortjeneste.
Erhververens afskrivningsgrundlag opgøres derfor som anskaffelsessummen med fradrag af et beløb svarende til den ikke-afskrivningsberettigede del af overdragerens anskaffelsessum.
Bestemmelsens afgrænsning af interesseforbundne parter afviger fra den sædvanlige forståelse af begrebet. Se om den sædvanlige forståelse af interesseforbundne parter i afsnit C.C.6.4.1.3.
Afgrænsningen i AL § 40, stk. 5, handler om overdragelser, hvor den ene af parterne i overdragelsen har bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde, som følge af aktiebesiddelse, vedtægtsbestemmelse, aftale eller fælles ledelse.
Ved bestemmende indflydelse på grund af aktiebesiddelse forstås ejerskab eller rådighed over stemmerettigheder, så der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. af aktiekapitalen eller rådes over mere end 50 pct. af stemmerne.
I øvrige tilfælde vil der være tale om bestemmende indflydelse ved ejerskab, hvis der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. i ejerandel. Ved indirekte ejerskab forstås ejerskab via andre selskaber mv., hvori den pågældende personkreds ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen.
Overdragelser mellem moder- og datterselskaber og mellem søsterselskaber vil derfor være omfattet af bestemmelsen. Eksempelvis vil overdragelser mellem moder- og datterselskaber, hvor moderselskabet ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen, være omfattet af bestemmelsen.
Der vil også være tale om bestemmende indflydelse, direkte eller indirekte, ved overdragelse mellem fx to selskaber mv., hvor aktionærkredsen i hvert af selskaberne samlet opfylder kravet om bestemmende indflydelse i begge selskaber samt ved overdragelse mellem en gruppe af personer og et selskab mv., hvor der er sammenfald mellem aktionærer og personerne fra gruppen, der opfylder kravet om bestemmende indflydelse. Eksempelvis vil overdragelse fra et interessentskab til et selskab eller omvendt være omfattet af AL § 40, stk. 5, hvis den samme kreds af personer, i forhold til både interessentskabet og selskabet, besidder mere end 50 pct. i ejerandel/kapitalandel eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne.
En overdragelse fra et interessentskab til et aktieselskab, hvor tre interessenter i interessentskabet ejer en andel på 1/3 hver, og hvor to af interessenterne tilsammen ejer mere end 50 pct. af aktierne og/eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne, vil være omfattet af AL § 40, stk. 5.
Ligningsrådet blev spurgt, om overdragelsen af en tandlægevirksomhed fra et tandlægeanpartsselskab, der var ejet af to tandlæger med hver 50 pct., til et nystiftet anpartsselskab eller til et nystiftet interessentskab, ejet af to andre tandlæger med hver 50 pct., ville være omfattet af værnsreglen i LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5). Ligningsrådet fandt, at ingen af overdragelsens parter kunne anses for at have bestemmende indflydelse efter denne bestemmelse. Se TfS 1997, 87.
Ved overdragelse af en virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skal afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter AL § 40, stk. 5. Se SKM2005.434.LSR.
Fortjeneste eller tab ved salg eller opgivelse af goodwill og andre immaterielle aktiver skal regnes med ved opgørelse af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt.
Fortjeneste eller tab opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen med fradrag for samtlige foretagne afskrivninger, herunder forlods afskrivninger.
Hvis der i forbindelse med afståelse af en udbytteret sker beskatning efter bestemmelserne i LL § 12 B, stk. 6, anvendes AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt., dog ikke. Dette skyldes, at der i LL § 12 B er fastsat regler, der regulerer beskatningen ved de oprindelige parters afståelse af en løbende ydelse. Disse regler hænger sammen med bestemmelsens regler om opgørelse af saldo mv.
Senere erhververes afståelse af udbytteretter er derimod omfattet af AL § 40, ligesom erhververen kan afskrive efter AL § 40, stk. 2.
Se om et selskabs mulighed for at få nedrivningsfradrag i forbindelse med overdragelse af lejerettigheder til et areal i SKM2011.407.HR.
Et antal afgørelser om afskrivningsret på såkaldte "working interests" var offentliggjort og omtalt i Ligningsvejledningen. Afgørelserne var truffet af de overordnede administrative myndigheder (Landsskatteretten og Skatterådet). Ifølge afgørelserne var erhververen af "working interests" berettiget til at foretage afskrivninger på anskaffelsessummen efter AL § 40, stk. 2, om afskrivning på udbytterettigheder. Afgørelserne var baseret på en fejlagtig forståelse af "working interests"(faktum). Der var derfor enighed om, at "working interests" i virkeligheden ikke havde karakter af udbytterettigheder, og at de derfor ikke var omfattet af AL 40, stk. 2. Men skatteyderen mente, at myndighederne kun kunne ændre praksis med virkning fra fremtiden - ikke med tilbagevirkende kraft. Derfor mente han ikke, at Landsskatteretten ved en kendelse i 2009 kunne nægte ham afskrivningsret efter AL § 40, stk. 2, på hans "working interests" for så vidt angik indkomstårne 2002-2004. Der var ikke tale om en praksisændring med tilbagevirkende kraft, fordi de gamle afgørelser under de forelliggende omstændigheder ikke var udtryk for en fast og bindende praksis.
Se også Landsrettens dom SKM2012.17.VLR
Et selskab havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn. Selskabet modtog et vederlag på 17,5 mio. kr. for dette. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at rive bygningerne på den lejede grund ned. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Højesteret fandt, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. var aftalt under hensyn til, at den også skulle dække udgifterne til opfyldelse af forpligtelsen til nedrivning, som fulgte af overdragelsesaftalen. Selskabet var derfor berettiget til at trække udgiften til nedrivning fra i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
I denne sag var det et spørgsmål, om appellanten var berettiget til at afskrive på goodwill i indkomståret 2000. Det var afgørende for svaret på spørgsmålet, om der var indgået endelig og bindende aftale om appellantens køb af en revisionsvirksomhed i dette indkomstår, eller om det først skete i 2001, da overdragelsesaftalen blev underskrevet.
Højesteret fandt under henvisning til
to hensigtserklæringer
en pressemeddelelse, som var underskrevet af samtlige partnere hos appellanten om overdragelse af revisionsvirksomheden,
at endelig og bindende aftale blev indgået inden udgangen af 2000.
En skatteyder indgik aftale med et selskab om køb af en vindmølle. Sagens første stridspunkt var, om skatteyderen havde købt det jordareal, som møllen skulle stilles på, eller om det betalte beløb var ydet for en midlertidig rådighedsindskrænkning.
Højesteret afviste også en subsidiær påstand fra skatteyderen om, at der kunne afskrives efter SL § 6, litra a, nu AL § 25, stk. 3. Højesteret henviste til, at det ikke i det berørte indkomstår kunne slås fast, om og i givet fald med hvilket beløb, skatteyderen ville lide tab i forbindelse med tilbageskødningen af vindmølleparcellen.
G1 ApS havde stiftet mere end 50 selskaber ved apportindskud af software. Den apportindskudte software hidrørte i den overvejende del af selskabsstiftelserne fra G2 Ltd. G1 ApS var et datterselskab af G2 Ltd.
H1 A/S blev stiftet af G1 ApS, og ved stiftelsen blev hele aktiekapitalen tegnet af G2 Ltd., som indskød aktiver i form af den omtvistede software.
Det fandtes ikke bevist, at G2 Ltd. havde været ejer af software, og det var som følge heraf ikke godtgjort, at der var indskudt afskrivningsberettiget software ved stiftelsen af H1 A/S. Selskabet kunne på den baggrund ikke foretage skattemæssige afskrivninger herpå.
Tidligere instans: SKM2011.693.BR
Landsretten fandt, at "working interests" skal bedømmes som ejerandele i amerikanske olieudvindingsvirksomheder og ikke som udbyttekontrakter, der kan afskrives efter AL § 40, stk. 2.
Dommen blev indbragt for Højesteret, men kun for så vidt angik spørgsmålet om, hvorvidt en skattepligtig for indkomstårene 2002-2004 var omfattet af en tidligere praksis, hvorefter working interests kunne afskrives som udbytterettigheder, jf. AL § 40, stk. 2, se SKM2013.793.HR.
Et selskab, som havde solgt goodwill og var blevet betalt med 15 pct. af bruttohonorarindtægterne fra de overdragne klienter, havde ikke ret til skattemæssige afskrivninger efter den dagældende bestemmelse i LL § 16 F, stk. 2, (nu AL § 40, stk. 2), fordi der ikke var ydet vederlag for erhvervelsen af en allerede bestående udbyttekontrakt. Der kunne heller ikke afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Et selskab havde købt en vindmølle. I købesummen indgik også ulempeerstatning til den lodsejer, på hvis jord møllen skulle placeres. Kort tid efter indgåelsen af aftalen påtog selskabets hovedanpartshaver sig en indeståelse over for lodsejeren for, at lodsejeren ville få betaling for brugsretten til vindmøllen. Umiddelbart herefter erhvervede hovedanpartshaveren hele den ejendom, som vindmøllen blev opført på.
Landsretten lagde vægt på, at der var blevet indgået en aftale om brugsret, der begrænsede sig til opførelse af én bestemt vindmølle, fordi det fremgik af aftalen, at brugsretten skulle udnyttes inden fem år fra tidspunktet for udstedelse af byggetilladelse, og at beløbet skulle betales, når fundamentstøbningen til vindmøllen blev påbegyndt. Der blev herefter tilladt afskrivning på det betalte beløb efter den tidligere bestemmelse i LL § 16 F.
SKM2002.7.ØLR
I forbindelse med en revisors udtræden af et revisionsselskab blev der bl.a. indgået en aftale om, at revisionsselskabet hvert år i de følgende 12 år havde krav på 10 pct. af de honorarindtægter, som den udtrædende revisor modtog fra tidligere klienter.
Landsretten fandt ikke, at værdien af den afståede klientportefølje kunne sidestilles med vederlag/udgifter til erhvervelse af en udbyttekontrakt. Selskabet kunne derfor ikke afskrive efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat (nu AL § 40, stk. 2). Landsretten fandt heller ikke, at selskabet kunne afskrive med hjemmel i SL § 6, stk. 1, litra a.
UfR 1966.493 ØLR
En skatteyder købte maskiner og inventar mv. for 170.000 kr. Dette beløb skulle afdrages og forrentes over en årrække. Gælden blev indfriet før tiden med en dekort på 15 pct.. Dekorten var hjemlet i den oprindelige salgsaftale. Afskrivningsgrundlaget skulle reguleres med den ydede dekort.
Skatteministeriet fik medhold i, at udgifterne til fodboldklubben ikke var afholdt som led i selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men derimod var afholdt i hovedanpartshaverens interesse.
Udgiften kunne derfor hverken trækkes fra eller afskrives i selskabet, og hovedanpartshaveren blev beskattet af beløbet som maskeret udlodning.
I forbindelse med at et selskab erhvervede en varmeforsyningsvirksomhed fra en kommune, påtog selskabet sig historiske pensionsforpligtelser over for tjenestemænd, der havde været ansat i den kommunale varmeforsyning. Pensionsforpligtelsen kunne via varmeprisreglerne indregnes i de fremtidige takster over for selskabets kunder i takt med, at omkostningen blev betalt. Taksrettigheder ikke kunne anses for en udbytteret eller en anden rettighed, som er omfattet af AL § 40, stk. 2.
Ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for et varemærke kunne ingen del af udgifterne afholdt i forbindelse med varetagelsen af selskabets interesser i en voldgiftssag om selskabets køb af aktier og varemærket tillægges anskaffelsessummen for varemærket.
Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder blev ikke anset for at være en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men for at være erhvervelse af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 10.
Landsskatteretten afviste, at et selskab ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kunne tage fradrag for afskrivninger på overfartsrettigheder omfattet af tonnageskatteordningen efter AL § 40, stk. 2. Det blev herved lagt til grund, at fradragsbegrænsningen i TSL § 15, stk. 3, 1 pkt., også omfatter aktiver omfattet af tonnageskatteloven.
SKM2005.434.LSR
Ved overdragelse af virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skulle afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter værnsreglen i AL § 40.
Det fandtes ikke dokumenteret, at der var sket erhvervelse af en navneret.
Landsskatteretten udtalte også, at retten til at vælge repræsentanter og suppleanter til et repræsentantskab ikke er omfattet af AL § 40, stk. 2. Der blev dermed lagt vægt på, at stemmerettigheder ikke er direkte nævnt i AL § 40, stk. 2, og at stemmerettigheder ikke kan sidestilles med de eksempler på rettigheder, der er nævnt i bestemmelsen.
TfS 2000, 65 LSR
Et dansk moderselskab havde spurgt Ligningsrådet om de afskrivningsmæssige konsekvenser i forbindelse med moderselskabets køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber. Ligningsrådet svarede, at moderselskabets køb af goodwill fra et udenlandsk datterselskab ville medføre, at moderselskabets afskrivningsgrundlag i henhold til LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5), skulle nedsættes med hele anskaffelsessummen for den goodwill, der var købt fra datterselskabet, fordi ingen del af datterselskabets goodwill havde kunnet afskrives efter danske regler, da datterselskabet ikke havde været skattepligtigt til Danmark. Svaret blev påklaget til Landsskatteretten. Landsskatteretten fandt, at det danske moderselskabs afskrivningsgrundlag skulle nedsættes med det udenlandske selskabs ikke afskrivningsberettigede del af anskaffelsessummen opgjort efter danske regler. Dermed var overdragerens skattepligtsforhold uden betydning.
LSRM 1986,8
Landsskatteretten anså et vederlag, som indehaveren af et varehus havde betalt ejeren af en nabogrund for at få en tinglyst vej- og færdselsret på grunden, som et vederlag for at opnå en leje- eller forpagtningskontrakt efter § 2, nr. 5, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Da der var tale om en ikke-tidsbegrænset rettighed, kunne vederlaget afskrives over ti år efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
LSRM 1983,88
Et beløb for at opnå en eneforhandlingskontrakt, der blandt andet indeholdt mulighed for at sælge eneforhandlingsretten, blev anset som et vederlag for en rettighed og dermed afskrivningsberettiget efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
Et aktieselskab, der var ejet af tre aktionærer, overtog nogle aktiver vedrørende en bestemt produktion af landbrugsmaskiner fra et anpartsselskab. Anpartsselskabet var ejet af to af aktieselskabets aktionærer. Anpartsselskabet havde især arbejdet med produktudvikling og fremstilling af de nævnte maskiner. Skatterådet mente, at overtagelsesaftalen var opnået i kraft af aktionærindflydelse, sådan at differencen mellem inventarets bogførte værdi og handelsprisen måtte betragtes som en gavelignende ydelse, der var skattepligtig, men ikke afskrivningsberettiget for aktieselskabet. Aktieselskabet anførte, at differencebeløbet måtte anses som vederlag for udviklingsomkostninger. Landsskatteretten fandt på baggrund af indhentet udtalelse, at der ikke kunne statueres nogen merværdi/gavebeløb af den aftalte købesum, men at differencebeløbet kunne karakteriseres som betaling for udviklingsomkostninger. Da udviklingsarbejdet ikke blev benyttet af det anpartsselskab, som havde skabt resultatet, fandt retten ikke, at beløbet var fradragsberettiget efter LL § 8 B, men at det kunne afskrives over ti år efter § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3, om afskrivning på godtgørelser i anledning af opgivelse af agentur eller lignende.
LSRM 1968,128
Et dødsbo afhændede en advokatvirksomhed på det vilkår, at køberen i ti år betalte 10 pct. af bruttosalærindtægten. Fordringen på salærandelen blev udlagt til arvingerne, her i blandt advokatens enke. Hun mente ikke, at hendes salærandele var skattepligtig indkomst. Det fik hun ikke medhold i. Derimod fik hun medhold i en subsidiær påstand, fordi retten statuerede, at hun efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat kunne afskrive på det beløb, der var lagt til grund ved arveafgiftsberegningen, da hun erhvervede udbytteretten.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udviklingsomkostninger afholdt og regnskabsmæssigt aktiveret i et andelsselskab kunne anses som immaterielle aktiver med den følge, at disse udelades af formuemassen, jf. SEL § 14, stk. 2, 1.-2. pkt.
Skatterådet kunne bekræfte, at et selskabs overdragelse af knowhow til tre nystiftede datterselskaber kan være omfattet af AL § 41, at overdragelsen af knowhow mod vederlæggelse i nyudstedte aktier vil være skattefri for de modtagne datterselskaber, at datterselskabernes anskaffelsessum for knowhow skal fastsættes til armslængdeværdien, og at datterselskaberne kan foretage straksfradrag efter AL § 41 for den overdragne knowhows anskaffelsessum.
Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at de påtænkte datterselskabers straksfradrag efter AL 41 indgår i sambeskatningsindkomsten i samme periode, hvor moderselskabets salg af omhandlede knowhow indgår i sambeskatningsindkomsten, og at der ikke skal ske forholdsmæssig reduktion af det foretagne straksfradrag efter AL § 41, hvis et datterselskab udgår af sambeskatningen inden årets udløb.
Skatterådet bekræftede, at et datterselskabs køb af patentrettigheder er fradragsberettigede i anskaffelsesåret efter AL § 41, selv om den erhvervsmæssige aktivitet udøves ved assistance fra moderselskabet.
En aftale om køb af ret til andel i omsætningen for en koncerns omsætning blev efter en konkret vurdering af de indgåede aftaler ikke anset for at være en udbyttekontrakt. Udgiften til køb af denne var derfor ikke afskrivningsberettiget for en personlig dansk investor efter AL § 1, stk. 2. Aftalen blev anset for at være en finansiel kontrakt.
Køberen af en ret til en andel af en eventuel transfersum i tilfælde af, at en fodboldklub solgte en bestemt spiller inden for en nærmere angivet periode, kunne ikke afskrive efter AL § 40. Der blev lagt vægt på, at den skattepligtiges formål med købet var at foretage en passiv kapitalanbringelse, og derfor kunne rettighederne ikke anses for at være anskaffet med erhvervsmæssigt formål.
Sagen handlede bl.a. om, at bortforpagterne ønskede at overdrage en landbrugsvirksomhed til en ny ejer. Forpagtningsaftalen var indgået inden den 1. januar 2006, og forpagteren havde vederlagsfrit modtaget betalingsrettigheder ved førstegangstildelingen i 2005 på grundlag af det forpagtede areal. Ifølge forpagtningsaftalen skulle forpagter senest ved forpagtningens ophør vederlagsfrit levere betalingsrettighederne til bortforpagterne. Overdragelsen skulle finde sted inden levering af betalingsrettighederne til bortforpagterne, og den nye ejer skulle indtræde i forpagtningsaftalen. En betaling fra den nye ejer til de tidligere bortforpagtere, for at indtræde i retten til at modtage betalingsrettigheder vederlagsfrit fra forpagteren, fandtes at skulle behandles efter AL § 40, stk. 2.
Udgifter til advokat for at udarbejde K/S H's stiftelsesdokument, vedtægter og tegningsaftale i forbindelse med etableringen af selskabet til et ejendomsanpartsprojekt kunne trækkes fra efter LL § 8 J, da udgifterne direkte påhvilede investorerne.
Desuden tog Skatterådet stilling til, om en række udgifter ville kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for K/S H's investeringsejendom. I afskrivningsgrundlaget for ejendommen kunne følgende regnes med:
Sædvanligt mæglersalær, forudsat at det konkret kunne godtgøres, at der var udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
Skødeudgifter til advokat.
Udgifter til konsulentbistand fra en arkitekt i forbindelse med byggeteknisk gennemgang af ejendommen i forbindelse med købet af ejendommen ville også kunne lægges til anskaffelsessummen ved opgørelse af ejendomsavance efter ejendomsavancebeskatningsloven.
Derimod kunne udgifter til konsulentbistand med gennemgang af ejendommens lejekontrakter, gennemgang af finansieringsmuligheder, udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen, og udgifter til identifikation af ejendommen ("Finders Fee") ikke lægges til afskrivningsgrundlaget. Knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, kan derfor ikke anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 40.
Ligningsrådet fandt ikke, at begrebet "opgives" i AL § 40, stk. 4 og 6, omfatter en rettigheds udløb. Den omstændighed, at der ved afskrivning på en rettighed efter AL § 40 ikke er fradragsret for et uafskrevet restbeløb, er efter Ligningsrådets opfattelse ikke til hinder for, at restbeløbet trækkes fra efter AL § 40, stk. 6, i forbindelse med salg eller opgivelse af rettigheden. Hvis der ikke afskrives skattemæssigt i en rettigheds løbetid, vil hele købesummen kunne fradrages. Se AL § 41, stk. 6.
Ligningsrådet fandt også, at der ved salg af en rettighed umiddelbart før udløb vil være adgang til fradrag for tab efter AL § 40, stk. 6, forudsat at der er tale om et reelt salg.
TfS 1997, 87 LR
Ligningsrådet fandt, at overdragelsen af goodwill i et tandlægeanpartsselskab til et nystiftet interessentskab eller et nystiftet anpartsselskab ikke kunne være omfattet af begrænsning i afskrivningsadgangen, jf. daværende LL § 16 F, stk. 4 (nu AL § 41, stk. 5), da ingen af parterne i overdragelsen havde bestemmende indflydelse.