text:
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. | SvJT
TRÆK AF HØJESTERETS
UDVIKLING OG LIV.
HØJESTERETSPRÆSIDENT, TROELS G. JØRGENSEN.
En fristende Opgave stillede Redaktionen mig ved at foreslaa Deltagelse i en litterær Hyldest til den noget ældre svenske Kollega, som saa kyndigt og interesseret har skildret sit Lands højeste Domstol gennem Tiderne, og som tillige med ikke mindre Forstaaelse og Interesse har fulgt dansk litterært Retsliv og været Bindeled overfor sine Landsmænd ved Omtalen deraf. En fristende Opgave — maatte de i det følgende meddelte spredte Træk af den danske — tildels dansk-norske — Højesterets Historie i nogen Maade retfærdiggøre, at jeg har givet efter for Fristelsen.
Mange Ting vakler i vore Dage. Riger ser deres Magtgrundlag truet. Ogsaa Domstolene kan have Grund til at holde Øje med deres Magtgrundlag, at se hvor stærkt det er, og hvorpaa det beror. Undersøgelsen kunde anstilles sociologisk men ogsaa historisk ved Fremdragning af konkrete Kendsgerninger.
Ud fra det anførte Synspunkt vil jeg da betragte vor Højesteret, hvis Historie begyndte i 1661, og som altsaa nu har naaet sit 280. Aar. Jeg forudskikker nogle almindelige Bemærkninger om Højesterets Indretning, Virkemaade og Omraade.
I det nævnte Spand af Aar har Retten levet og virket først som et Kollegium indenfor det enevældige Danmark-Norges Statsstyrelse — i Enevældens Slutningsperiode fra 1814 til 1849 alene den danske Statsstyrelse — og dernæst i det konstitutionelle Danmark som øverste Led af den som Statsmagtens tredje Forgrening anerkendte Domsmagt. Højesteret har virket mærkelig ensartet i hele denne Tid gennem et talstærkt Dommerkollegium med en udvalgt Stab af Sagførere. Oplysningsmaterialet er altid blevet forelagt Retten i skriftlig Form, som blev gjort mundtlig gennem
2—417004. Svensk Juristtidning 1941.
18 TROELS G. JØRGENSEN.Oplæsning i Retten, hvilket ganske vist af og til for at spare Tid, ialtfald i Nutiden, erstattes med Hjemmelæsning men dog stadig er den absolute Hovedregel. Sagen diskuteredes mellem 2 Sagførere — naar det angik Straf efter særlig Beskikkelse —, der i vel skolede Foredrag kom ind baade paa dens faktiske og retlige Sammenhæng. Hvad det sidste angaar, udtalte dog Instruktionen af 7. Dec. 1771 § 30, at Prokuratorerne ikke maatte understaa sig at forklare Kongens Lov — altsaa fortolke dens tvivlsomme Punkter — hvilket han vil have sig alene forbeholdt, ligesom de i Almindelighed ikke maatte anføre andre Rigers og Folks Statuter og Love. Denne Instruktion var gældende til 1919 og trak saalænge ialfald formelt en Grænse for Proceduren, som Nutiden ikke ønsker at drage, selv om Hovedvægten altid maa falde paa Belysningen af Sagens Sammenhæng.
Endelig er Domsvoteringen altid foregaaet i det væsentlige paa samme Maade, nemlig i selve Salen, umiddelbart efter at Sagførerne havde talt færdigt og var aftraadt, og saaledes at hver enkelt Dommer, den yngste først, fra sin Plads staaende fremsatte og begrundede sin Dom. Nogen indledende Drøftelse med Udveksling af foreløbige Indtryk af Sagen var der under den gamle Ordning absolut ikke Plads for. Og den Omstændighed, at Retsplejelovens § 214 giver en almindelig Forskrift om »Raadslagning» forud for Afstemningen, har ikke bestemt Retten til at gøre nogen Forandring heri. Hvis den engang skete Afstemning laa fast som en uigenkaldelig Erklæring, kunde man vel se en Modsætning mellem Højesteretsvoteringen og en Raadslagning af gensidig orienterende Karakter uden Standpunkttagen, men Afstemningen er naturligvis ikke bindende. Den kan omgøres, naar de efterhaanden fremkomne Begrundelser motiverer Dommeren hertil, og hvis man ikke i »Raadslagning» udtrykkelig vil indlægge, at Dommerne skal begynde at udtale sig overfor hverandre, inden de endnu har naaet til at turde tage Standpunkt til Afgørelsen — og herfor er ingen Støtte — saa fyldestgør Højesterets Ordning netop Kravet om Raadslagning, nemlig om en ordnet saadan. Sagen er, at Dommerne i denne Ret forudsættes at være rede til at tage Standpunkt allerede paa det omtalte Tidspunkt, og Erfaringen viser, at denne Forudsætning slaar til, som ogsaa at Afstemningen kan ændres under Indtrykket af senere udtalte Meninger. Lov 8. Marts 1856, som aabnede en — aldrig benyttet — Adgang til offentlig Stemmegivning og i Forbindelse
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 19
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 19dermed tillod en »Raadførsel» inden lukkede Døre, bekræfter denne Opfattelse, thi den offentlige Stemmegivning maa antages at betyde praktisk Uigenkaldelighed af det under denne udtalte. Instruktionen krævede, at de 9 — hyppig flere — Dommeres Votering ikke afbrødes, og at Dommen gjordes færdig, inden næste Sag toges for. Dette sidste rummede ingen Ulempe i den Tid 1674 til 1856, da Dommene var præmisløse. Da Præmisser indførtes, kunde det volde Besvær og maaske bidrage til en kortfattet Affattelse af dem, at Lov 1856 ikke tillod Foretagelse af nogen ny Sag, før hele Dommen med Præmisser var kundgjort. Dette saavelsom Forbudet mod Voteringens Afbrydelse faldt bort ved Retsplejeloven.
Det var et langt Tidsrum, 183 Aar, hvori Højesteret som nævnt indskrænkede sig til at levere Domskonklusioner. I Tilfælde af, at Retten tiltraadte den indankede Doms Resultat men ikke den i Præmisserne givne Begrundelse, udtalte Højesterets Dom med sine egne Ord, hvilken Retsvirkning der blev fastslaaet i Dommen. Var Retten tillige enig i den givne Begrundelse, brugtes Formularen »Bør ved Magt at stande», og saadan »Stadfæstelse in terminis» betød altsaa den fulde Godkendelse. Ændrede Retten den indankede Dom, kunde Formuleringen af dens Dom rumme visse Antydninger af Begrundelse, men i Hovedsagen kunde det ikke vides af udenforstaaende, paa hvilket Grundlag Resultatet var naaet. At Retten var fritaget for Præmisudarbejdelsen, saa at Dommen kunde aflæses umiddelbart efter dens Vedtagelse, forklarer det store Antal Sager, Retten kunde overkomme. Aarene 1857 til 1937 er Perioden med kollektive skriftlige Præmisser.Den er nu afløst af de individuelle skriftlige Præmissers Æra. Den Dommer, der under Stemmegivningen fastholder en Særmening, skal i Præmisserne faa dette angivet med Oplysning om hans Begrundelse heraf. Dommerens Navn oplyses ikke. Præmisserne meddeles ligesom før i en samlet Udtalelse ovenover Konklusionen, der overskrives »Thi kendes for Ret».
Den mundtlige Sagsbehandling har altid været den ubetinget overvejende. I borgerlige Sager er der dog Adgang til at lade Behandlingen foregaa gennem Udveksling af skriftlige Indlæg, der derpaa cirkulerer mellem normalt 7 Dommere, hvorpaa Dommen som ellers afsiges i Retssalen. I 1784 indførtes det at anvende denne Maade, naar Indstævnte udebliver. Den udeblivende Part betrygges da ved Tilstedeværelsen af det skriftlige Materiale fra
20 TROELS G. JØRGENSEN.de tidligere Instanser. Dette havde større Værdi under den ældre skriftlige Procesform, hvor Akten indeholdt de vekslede Indlæg. Efter 1919 er den indankede Doms Referat af Proceduren Hovedkilden til Oplysning om denne, og Udeblivelse fra Højesteret er derfor som mere risikabel blevet betydelig sjældnere end før. Der kan ogsaa beordres skriftlig Behandling af dertil egnede Sager; Antallet af disse er dog ringe. Desuden er der nu de normalt af 3 Dommere behandlede Kæremaal. I ældre Tid har der ogsaa som midlertidig Foranstaltning været beordret skriftlig Behandling af et Antal Sager for at opnaa en gunstigere Arbejdsbalance. Før 1919 sluttede den skriftlige Behandling med en til det fiktionsmæssige indskrænket Procedure og Votering.
Indtil 1919 regnedes der med Højesteretsaaret som en samlet Retstermin begyndende første Torsdag i Marts, hvortil der indstævnedes; mange Sager var der dog Hjemmel til som anticiperede at faa med ogsaa ifølge senere Paastævning. Der øvedes nøje Kontrol med, at Antallet af de ved Aarets Udløb ikke ekspederede Sager var saa ringe som muligt.
Rettens stedlige Omraade var for Danmarks Vedkommende væ sentlig uforandret; navnlig hørte Slesvig, Holsten og Lauenbor gikke ind derunder. Først 1920 inddroges de genforenede sønderjydske Landsdele. Island udskiltes fra 1920.
Som det første Træk i Rettens Historie skal omtales dens Emancipation fra den enevældige Konge.
Kort efter Udstedelsen af Suverænitetsakterne, der afgav Grundlaget for Enevældens Indførelse i Danmark-Norge, fremkom den første Instruktion for Højesteret af 14. Februar 1661, hvorved denne stiftedes til Afløsning af Kongens Retterting, hvor Kongen og Rigsraadet i Forening havde siddet til Dom. I denne Instruktion bestemmes, at Retten skal siddes og administreres af et vist Antal Personer halvt adelige og halvt borgerlige, men om Kongens Deltagelse siges der intet. Heller ikke Kongeloven af 14. Nov. 1665, der med øjensynlig Tilstræben af Fuldstændighed gennemgaar og fastslaar Kongens Retsstilling, omtaler Deltagelse i Retsplejen og det uagtet Instruktionen havde udtalt, at næst den sande Religions Øvelse er Justitien det fornemste og rette Fundament, hvorpaa al Regering bør grundfæstes. Kongeloven bestemmer, at Kongen som det ypperste og højeste Hoved skal have Magt til Lovgivning, til at indsætte og afsætte Betjente, Vaaben og Væbningsmagt og Magt over Kleresiet, men Domsmagten næv-
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 21
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 21nes ikke. At der ikke kunde gives nogen selvstændig Domsmagt ved Siden af Kongemagten, var imidlertid givet ved Udgangspunktet og var da ogsaa udtalt i Artikel 6, der slutter Opregningen med, at Kongen ene skal have Magt at bruge alle Regalier og jura majestatis, hvad Navn de og have kunne. Meningen var, at Højesteret udgjorde et Kollegium ligesom de andre Kollegier, hvis Egenart heller ikke var fremhævet, og at Kongen personlig i dette som i de andre Kollegier skulde være den besluttende og afgørende Faktor. Ligesom de underordnede stedlige Embeds- og Bestillingsmænd dirigeredes udfra vedkommende administrative Kollegium, beherskede Højesteret Landets øvrige Retter. Men medens man tidligere sagde, at Kongen og Rigets Raad udgjorde Rettertinget, er Kongen i Instruktionen sat i Modsætning til Retten. Kongen kan udøve Justitien efter Forhandling med sit Raad eller andre, efteråt Retssagen har været behandlet i Højesteret, eller han kan indfinde sig der for at overvære Retsmødet og paa Stedet træffe Afgørelse. Begge Dele var korrekt Udøvelse af Domsmagten af dennes Indehaver. Men forinden dette Retsforhold hævedes i 1849, var der foregaaet en Emancipation af Højesteret beroende paa en Renunciation fra Kongens Side. Man kan ogsaa udtrykke det saaledes, at Højesteretskollegiet frigjorde sig for Indflydelse fra Gehejmeraadet, efter 1670 Gehejmekonseljet.
Kongens Stilling som øverste Dommer var indtil Frederik III Død i 1670 ikke normeret ved nogen almindelig Instruks. Teoretisk førte han altid Forsædet i Retten, hvilket vilde sige, at Parter, Sagførere og Dommere maate lade, som dette var Tilfældet. Sædvanligvis mødte han ikke, netop fordi han ikke ønskede at gøre sig gældende, og denne Situation udløstes i en Bemyndigelse for Retten til at dømme endeligt i Sagen. Oprindelig lod man Mødeordrerne til Dommerne indeholde en saadan særlig Bemyndigelse, senere ansaas den at ligge i Antagelsen som Dommer. Men den havde visse Forbehold. Først det Tilfælde, at vota blev discrepantia, saaledes at der intet Flertal blev dannet, eller at Retstilfældet var ulovbestemt. Endvidere naar der var eller maatte antages at være taget Forbehold paa Grund af Kongens særlige Interesse i at indvirke paa Afgørelsen, eller naar Retten selv ønskede at erfare Kongens Fortolkning af en tvivlsom Lov. Der forekom ogsaa Forelæggelse for Kongen for at opnaa Lempelse i Lovens Rigeur. Naar da den kongelige Beslutning var tilvejebragt, gled Sagen tilbage til Rettens Dombog og Resultatet kundgjordes som Rettens
22 TROELS G. JØRGENSEN.Dom, der iøvrigt ligesom Stævningerne udfærdigedes skriftligt i Kongens Navn.
Christian V gav i 1670 Retten dens første af P. Schumacher paraferede Instruktion, der med Hensyn til Kongens Stilling følger det ovennævnte. Forelæggelsen skulde ske ved 2 Referendarier af Rettens Dommere i Overværelse af Kansleren, der var Præsident for Retten men dog ikke altid aktivt ledede den, og Generalprokurøren, der oprindelig ogsaa havde Sæde i Retten, altsaa en meget kompetent Stab af Raadgivere, der helt kunde erstatte Retsmødet. Undertiden gik dog Overvejelserne over i andre Led og endte i Gehejmekonseljet, hvorved de kunde trække længe ud endog i aarevis.
I den første Del af Frederik IV Tid (1699—1730) gik man over til at forelægge Retssagerne ved en skriftlig Relation og modtog Afgørelsen ad lignende Vej. Konseljets Indflydelse var derved forøget. I 1713 bestemtes i Forbindelse med Reglen om Sager, hvori Kongens Interesse verserer, at Generalfiskalen skulde foranledige Møde i Retten af de Deputerede for Finanserne og i Land- og Søetatens Generalkommissariater, saa at disse voterede med, ogsaa hvis de ikke ellers brugtes i Retten. Som noget karakteristisk ved denne Konges Forhold til Retten noterer dennes Historiker Sophus Vedel, at han i særlig Grad traf Afgørelse mod Flertallet eller endog fandt en helt ny Løsning. Undertiden har han i Forvejen udtalt Krav om en vis processuel Begrænsning af Sagen men dog ikke krævet et bestemt Udfald af Dommen.
Et vigtigt Skridt bort fra de befalede Forelæggelser kom man i 1737 ved et Reskript om, at der ikke maatte voteres af et lige Antal Assessorer; i fornødent Fald skulde den nederste fratræde. En bedre Ordning naaedes ved et Reskript af 1746, hvorefter ved Stemmelighed den øverste Tilforordnede skulde have 2 Stemmer. Der findes fra denne Tid et Par Eksempler paa, at Kongen henviste Retten till selv at afgøre en tvivlsom Lovfortolkning, som man havde udbedt sig hos ham, hvilket maatte svække Lysten tilet fortsat Initiativ i denne Retning. Tilbage var da af Refereringstilfældene kun Sagerne af særdeles Interesse for Kongen.
Inden det omtales, hvorledes ogsaa disse faldt bort, skal nævnes nogle Eksempler paa, hvorledes Kongen paa forskellig Maade undertiden undlod at give den øverste Domstol, hvad der tilkom den, og særlig Tilfældene af ligefrem efterfølgende Tilsidesættelse af en kundgjort Højesteretsdom.
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 23
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 23 I Frederik IV Tid, der i forskellig Retning betegner en mindre glansfuld Periode for Retten, forekom det Tilfælde, at Højesteret havde frifundet en Købmand for paastaaet ulovlig Udførsel af Korn fra Bergen. Den Mand, til hvis Fordel Kornet i Forvejen var konfiskeret og solgt, besværede sig til Kongen over Dommen og blev hjulpen paa den Maade, at Dommen beordredes hemmeligholdt, og den frifundne Kobmand fik et af Trusler ledsaget Paalæg om at nøjes med det ubetydelige Salgsudbytte af den for ham konfiskerede Ladning. Konseljet tilraadede denne Fremgangsmaade »paa det, at det ej skulde eclatere, at en Højesteretsdom bliver kuldkastet, hvilket i Fremtiden vilde blive af stor Consequence». Efterat en Oberst B. i 1725 af Retten var dømt til at betale sin Broders Dødsbo et Beløb, androg han Kongen om ny Granskning af Sagen i Konseljet, hvad Justitiarius Scavenius indtrængende fraraadede. Der gaves Retten Ordre til en ny Behandling for lukte Døre, der fik samme Udfald som Dommen, og denne opretholdtes derpaa ved et Reskript. Kort efter forefaldtet lignende Tilfælde med samme Udfald, medens der i et tredje Tilfælde gaves Tilladelse til Genoptagelse af en Højesteretssag med særligt Henblik paa, at Behandlingen skulde foregaa i Kongens Nærværelse paa Aabningsdagen; da Assessorerne alle voterede for det tidligere Resultat, tiltraadte Kongen dog dette. En Uregelmæssighed var det ogsaa, naar Kongen helt uden Rettergang afgjorde en Sag om Opsætsighed mod Øvrigheden efter Betænkning af en Kommission.
De to Tilfælde, der kan nævnes af afsagte Dommes Tilsidesættelse, forekom under Christian VI (1730—46), der iøvrigt nærede Interesse og Respekt for Retten. I Virkeligheden er de ogsaa af ret formel Natur. Under Indstævntes Udeblivelse var der givet Dom til Stadfæstelse. Udeblivelsen skyldtes imidlertid Sygdom eller Forsømmelse hos Indstævntes Sagfører, der trøstede sig til at godtgøre, at den indankede Dom var urigtig. Efter Omstændighederne gaves Ordre til Granskning af Sagen for lukte Døre, og da den opnaaede Stadfæstelse fandtes uberettiget, forandredes den ved Reskript til en Afgørelse i Indstævntes Favør. Medens Justitiarius Braem i 1731 havde anbefalet denne Fremgangsmaade, kæmpede Justitiarius Seckman i 1740 af al Magt forgæves imod en anden Afgørelse af Kongen, der gik ud paa at ophæve en Dom, hvori Højesteret havde paalagt en Stiftamtmand at give Erstatning til en Prokurator for Nægtelse af Ret til
24 TROELS G. JØRGENSEN.at praktisere. Reskriptet udtalte til Begrundelse, at Sagen var Højesteret uvedkommende. Forholdet var det, at Kongen i Lighed med Rettens Mindretal ansaa Stiftamtmandens Handling som en Øvrighedsakt, der som saadan var unddraget Højesterets Kompetence, en Grundsætning der nøje vaagedes over, medens Rettens Flertal — hvortil Justitiarius hørte — mente, at han havde handlet som overordnet Dommer i en Brandsag.
Endnu Instruktionen af 1753 havde krævet Forelæggelse for Kongen af de særlig dertil egnede vigtige Sager; Forelæggelsen skulde ske ved Rettens Præsident, men i 1758 bortfaldt efter Dødsfald denne Stilling, og den Anskuelse, at Rettens Selvstændighed og Uafhængighed var af samfundsmæssig Vigtighed, havde længe med stigende Styrke været gjort gældende. En kraftig Talsmand fandt den i Generalprokurør Henrik Stampe, Montesquieus Tilhænger. Forelæggelse for Kongen ifølge Initiativ fra denne eller fra Retten gik da af Brug og i Instruktionen af 7. Dec. 1771 omtales den ikke. Der havde med andre Ord i Rettens første Hundredaar uden nogen formel Retsregel dannet sig den Regeringsgrundsætning, at Kongens Bemyndigelse til at dømme var baade fuldstændig og uigenkaldelig.
Ogsaa til en anden Side underbyggede Instruktionen Højesterets Autoritet ved at foreskrive Rettens Godkendelse af et Antal Prøvevoteringer som Vilkaar for Dommeransættelse, hvorved Retten kunde holde sig fri for ukvalificeret Tilgang. Allerede i 1753 var dette indført overfor tidligere Auscultanter, der normalt var yngre Jurister.
Tilbage blev i Enevældens Tidsrum den repræsentative Side af Kongens Domsmagt som en Faktor af høj Rang til at styrke Rettens Autoritet.
Grundloven af 1849 bragte en stor saglig Udvidelse af Rettens Autoritet derved, at alle Domstole blev gjort kompetente til at prøve Spørgsmaalet om Øvrighedsmyndighedens Grænser. Paa den anden Side kastede Grundloven ligesom en Skygge over Retterne i deres daværende Skikkelse ved at opstille sine vidtgaaendeReformkrav om Offentlighed og Mundtlighed, Retsplejens Adskillelse fra Forvaltningen og Nævningers Indførelse. Thi saalænge disse Reformer ikke var gennemført — og bortset fra Oprettelsen af den Københavnske Sø- og Handelsret i 1861 tog det sine 70 Aar at naa dertil — var denne Del af det offentlige Liv derved blevet stillet mindre gunstigt i den offentlige Mening. Lov-
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 25
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 25givningen var derimod ordnet efter særdeles frie Principer, og i den øverste Forvaltning havde Ministerialsystemet afløst Kollegialsystemet. Den omtalte Skygge kunde nu ikke falde paa Højesteret, hvor der herskede Offentlighed og Mundtlighed, og hvor Nævninger ikke var tænkt som medvirkende. Undtages maa dog Hemmeligholdelsen af Dommenes Begrundelse, hvorpaa der ogsaa reformeredes kort efter ved Loven af 8. Marts 1856.
Paa det personelle Omraade kom derimod netop Højesteret ud for et ligefremt Angreb fra de Befolkningskredse, der havde gennemført Forfatningsændringen. Der var et ganske klart Ønske fremme om at forny denne Rets Personale for at sikre en Sindelagsforskydning indenfor den øverste Domstol. Ejendommelig nok var den Mand, som Landets Jurister i et halvt Hundrede Aar havde set op til — A. S. Ørsted — den egentlige Skive for Misfornøjelsen. Ganske vist var det hans Gerninger som Politiker under den frie Forfatning nemlig som Regeringschef under Krimkrigen, der skulde paadømmes af Rigsretten i 1855—56. Men den Frifindelse for Udbetalinger uden formel Finansbevilling, der takket være de 8 i Rigsretten voterende Højesteretsassessorer tillagdes alle det afskedigede Ministeriums Medlemmer, har Eftertiden fundet beføjet. Ørsteds Frifindelse skete iøvrigt med alle 16 Stemmer. Angrebene paa Højesterets Dommere havde allerede under Retssagen været nærgaaende. Redaktørerne mindedes deres tidligere Domfældelser. Den historiske Undersøgelse i nyere Tid viser forøvrigt, at Kancelliets Aktioner for Presseforseelser mange Gange havde været tilbagevist af Domstolene. Dommen, der faldt den 27. Februar, toges som en Udfordring til Repressalier. Et ledende Blad averterede en Maaned i Træk Navnene paa de 8 Assessorer som skyldige i Frifindelsen for derved paa en diskret Maade at vanskeliggøre deres Stilling i Borgerskabet. Og ud paa Aaret afskedigedes foruden Justitiarius Lowzow hele 4 Assessorer eller en Tredjedel af disse. Kun 3 af dem havde været med i Rigsretten. Afskedigelsen motiveredes ved Henvisning til de forestaaend Reformer i Retsplejen(!), der krævede yngre og friskere Kræfter. Som et særligt Raffinement maa det opfattes, at man tilbageholdt Fremsættelsen af et længe paakrævet Lovforslag om Lønningsforbedring for Højesteret, indtil Afskedigelserne var i Orden, for at de afskedigede ikke skulde afgaa med den forhøjede Lønning.
De samme Mænd, der faa Aar i Forvejen med Omhu havde
26 TROELS G. JØRGENSEN.værnet om Domstolenes Uafhængighed af Regeringen ved som Undtagelse indenfor dansk Ret at give dem den grundlovsmæssige Stilling, at de ikke kunde afskediges men maatte dømmes fra deres Embeder for begaaede Forseelser eller dommermæssige Mangler, disse samme Mænd ivrede for at afskedige paa Grund af Misfornøjelse med Indholdet af en saglig begrundet Dom eller blot for formodet ukonstitutionelt Sindelag. Til Forklaring men ikke Undskyldning maa tjene den opskræmte Stemning ved Frygten for, at den frie Forfatning var i Fare. Det omtalte grundlovsmæssige Værn, der gælder til Dommerens 65. Aar, viste sig saaledes at være mere end et teoretisk Gode. En Lov af 1939 har henlagt Afskedigelsessager mod Dommere til »den særlige Klageret» bestaaende af en Dommer fra hver af de tre Instanser med Anke til Højesteret. Denne Afvigelse fra normal Rettergang forstaas kun ved den historiske Forklaring, at vedkommende Justitsminister ønskede at skabe en særlig folkelig Kontrol med Dommerne ved en Særdomstol, hvis 5 Medlemmer ikke alle skulde tilhøre de almindelige Domstole. Da dette overfor den rejste bestemte Modstand ikke kunde blive til Lov, »gennemførtes» Forslaget som en ikke længere principstridig men kun principløs Særordning.
En anden senere Lov af 1933 har bragt Dommere ind under den allerede tidligere for andre Tjenestemænd indførte Aldersgrænse af 70 Aar, og Tvivl var rejst, om Grundloven ikke i saa Fald maatte hjemle Efterløn af Størrelse som Lønningen uden Nedsættelse efter Pensionsreglerne, hvilket gælder, naar Dommere over 65 Aar faar Afsked. Den Opfattelse sejrede dog, at Afgang efter Lov ikke er Afskedigelse. Motiveringen for nævnte økonomiske Begunstigelse af Dommere er ogsaa kun denne, at den skal afbøde Frygt for en personligt motiveret Afskedigelse og derved Faren for en uheldig Indvirkning paa Dommerens Arbejde.
En Rets Arbejde vil altid i nogen Grad blive mødt med Kritik, da dens Afgørelser normalt ikke tilfredsstiller den ene af Parterne, og man har heri Landet det Mundheld, at den, der taber sin Sag for Højesteret, har Lov at skælde ud paa Retten i tre Dage. At Retten ikke faar Anerkendelse for at have haft Forstaaelse af den enkelte Sag eller maaske af visse Sager i Almindelighed, vil den bære med Sindsro, men Beskyldninger for Partiskhed eller Skødesløshed maa den værge sig mod, eller rettere An-
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 27
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 27klagemyndigheden bør værge den. Da engang et Blad i Anledning af en Domfældelse paa Indicier udtalte, at det var bevisligt, at Højesteret flere Gange havde dømt Folk for Forbrydelser, de aldrig havde begaaet, maatte denne Udtalelse sikkert opfattes som indeholdende en Beskyldning af nævnte Art, og der reageredes mod den i Form af Paatale i Rigsdagen, hvor Justitsministeren netop havde en særlig Lejlighed dertil (se mine Bidrag til HR Historie, 222). Men Grænsen kan være vanskelig at drage, og ialtfald faglig Kritik af Rettens Arbejdsmaade og Resultater maa være aaben. Allerede Ørsted tilbageholdt ikke »som Videnskabsmand» sin Kritik af den samtidige Højesterets Praksis.
Der gjorde sig tidligere det Forhold gældende, at Højesteret i sine Præmisudtalelser udadtil optraadte som et altid enigt Kollegium. Publikum mente ret ofte at vide Besked med, hvorledes Stemmerne var faldet, men denne Opfattelse kunde ogsaa være galt underrettet og var ialtfald usikker. Ved Loven af 8. Marts 1856 havde Retten faaet Tilladelse til efter sit Valg at anvende offentlig Stemmegivning, men denne Vej, der vilde have givet et ganske andet Billede af Retten, betraadtes aldrig, og det maa indrømmes, at Begivenhederne i Tilslutning til Rigsretsdommen havde været afskrækkende. Da et nyt System til Afløsning af de kollektive skriftlige Domsgrunde drøftedes, fremkom der fra Politikere Udtalelser, der antydede Tillid til, at en Navngivning af de voterende vilde aabne Mulighed for Paavirkning af disse, hvilket ganske vist maatte anses for højst uheldigt for Rettens Autoritet. Den valgte Ordning, der undgaar Navngivningen, gaar ud fra, at denne ikke har saglig Interesse og ved at give Mistanke om Paavirkning kan være skadelig. Det har iøvrigt vist sig, at i en Del Menneskers Øjne lider Autoriteten Skaar derved, at Oplysning nu gives om de indbyrdes modstridende Meninger hos Dommerne. Man finder Beroligelse i den Illusion, de forrige Domme skænkede om, at der uanset Dispyten mellem Sagførerne kun havde været een Mening i Retten. Maaske den gamle præmisløse Højesteretsdom har haft endnu større Kraft i denne Retning, da Præmisser dog altid kan udæske til Kritik. Da Ordningen er saa ny, tør dette imidlertid antages at være et Overgangsfænomen, og man kunde omvendt henpege paa, at Systemet netop tillader at give Dommene en særlig Vægt, naar de er virkelig enstemmige. Det var iøvrigt Rettens Ønske, at det kollektive System skulde have været bevaret ved Straffesager, men efter Højesterets nu
28 TROELS G. JØRGENSEN.værende tilbagetrukne Stilling overfor disse Sager har dette mindre Betydning.
Domstolene staar i et lignende Forhold til Lovgivningen som den udøvende Kunstner til Dramatikeren eller Komponisten. Deres Ydelse kan ikke naa op over, hvad Loven giver Mulighed for. Naar Loven ikke er fast forankret i Borgernes Tilslutning, vil Odiet herfor kunne falde paa Domstolene, ligesom Skuespilleren maa tage mod Udpibning paa Digterens Vegne. Domstolenes Uafhængighed, som er Grundvolden for deres Autoritet, er kun et andet Udtryk for deres Afhængighed af Loven, men de har dog Frihed til at naa en dybere Forstaaelse af denne end selve Lovgiverne.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Den israelske højesteret lader kvinde som har rost terrorist være kandidat til Knesset - MIFF DanmarkDen israelske højesteret lader kvinde som har rost terrorist være kandidat til Knesset - MIFF Danmark
Forside Politik Den israelske højesteret lader kvinde som har rost terrorist være kandidat til...
Godkendt med knebent flertal.
februar 10, 2020 kl. 12.42
Heba Yazbak. (Foto: Officiel Facebook-side)
Heba Yazbak er kandidat i det arabiske parti Fælles Listen ved det kommende Knesset-valg i Israel den 2. marts. I januar blev hun nægtet at stille op til valg af den centrale valgkomité, men søndag 9. februar blev den beslutning omstødt af den israelske højesteret. Med 5 mod 4 stemmer besluttede højesteret at Yazbak kunne være kandidat, skriver Ynetnews.com.
I 2015 offentliggjorde Yazbak et foto på Facebook af terroristen Samir Kuntar der udførte et terrorangreb i Nahariya i 1979. Kuntar knuste blandt andet kraniet på en fire-årig pige i angrebet. Yazbak kaldte ham en “martyr.”
I 2013 offentliggjorde Yazbak et billede af terroristen Dalal Muhgrabi der udførte det mest dødbringende terrorangreb mod staten Israel i 1978. 38 civile blev dræbt, heraf 13 børn. “Velsignet være modstandskvinden,” skrev Yazbak ifølge Ynetnews.com.
Yazbak er også blevet kritiseret for udsagn hun har fremsat som kan fortolkes som en støtte til vold mod israelske soldater, skriver Times of Israel.
Flertallet i højesteret fandt de udsagn som Yazbak er kommet med for upassende, men mener at der ikke var tilstrækkelig mange udsagn til at det kunne diskvalificerende Yazbak som kandidat til Knesset. De påpegede også at der er gået nogen tid siden Yazbaks mest kontroversielle udsagn.
Yazbak har i sit forsvar argumenteret for at hendes deling af billeder og tekster “ikke var beregnet til at udtrykke støtte for deres handlinger”. “I dag ville jeg have udtrykt mig anderledes,” skrev Yazbak i en januar-artikel.
Israelsk valglov forbyder politikere der støtter den væbnede kamp mod Israel eller som opildner til racisme mod at stille op som kandidater til Knesset.
Politikere på Israels højrefløj er meget kritiske over højesterets afgørelse. Også Benny Gantz, leder af centrumpartiet Kahol Lavan mener Yazbak bør diskvalificeres, men tilføjer at de vil “respektere domstolens beslutning.”
Dalal Muhgrabi
den israelske højesteret
hyldest af terrorangreb mod Israel
Knesset-valget 2020
Tidligere artikelEfter raketangreb mod Israel bombes Hamas-mål i Gaza
Næste artikelAl Jazeera programleder praler af Israel
Fortsat helt fastlåst i israelsk politik
Foreløbigt israelsk valgresultat baseret på optalte stemmer

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret


text:
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? | SvJT
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER?
I det jeg takker Professor BORUM for hans anerkendende og indgaaende Afhandling om min Bog i »Svensk Juristtidning» 1944, S. 375—399, og det store Arbejde, han har nedlagt heri, vil jeg gerne dertil knytte nogle Bemærkninger paa Punkter, hvor jeg ikke er helt enig med ham. Dette gælder ganske særlig et Hovedpunkt i hans Betragtninger, nemlig Problemet om, hvorvidt Retslærens de lege ferenda Undersøgelser kan opfattes som objektiv Videnskab eller ej. Professor Borums Opfattelse er her tildels beslægtet med den Opfattelse, som i Sverrig er fremsat af HÄGERSTRÖM, og som senere særlig er uddybet af Professor LUNDSTEDT og Professor OLIVECRONA.
Forinden jeg gaar over til dette Grundproblem, vil jeg først i al Korthed fremsætte nogle Bemærkninger til enkelte mere specielle Punkter i Professor Borums Artikkel.
I min Fremstilling af Retslærens almindelige Del har jeg bl. a. behandlet de menneskelige Viljeserklæringer og har her først behandlet de offentlige Viljeserklæringer, saasom Love, Anordninger, Domme o. l., og dernæst private Viljeserklæringer, Løfter, Kontrakter, Testamenter o. l. Professor Borum mener, at der ikke vindes noget ved at behandle de private og offentlige Viljeserklæringer under den fælles Synsvinkel: Viljeserklæringer (S. 381). Heri kan jeg ikke være enig. For det første er det altid systematisk rigtigt i Videnskaben at behandle de Grupper af Fænomener, der har fælles Kendemœrker, i samme Afsnit af den videnskaplige Fremstilling. Selvom der ikke kan opstilles fœlles Love og Regler for visse Grupper med fælles Kendemærker, giver det Klarhed at behandle dem i samme Afsnit, dersom disse Grupper rejser en Række fælles Spørgsmaal. I Botanikken behandles saaledes med Rette de Planter, der har Støvdragere og Kronblade
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 743
VINDING KRUSE. 743i samme Afsnit, selvom de forskellige Undergrupper har et meget varierende Antal af Støvdragere og Kronblade. Paa samme Maade rejser hele Gruppen af Viljeserklæringer, baade de offentlige og de private, en Række ganske ensartede Spørgsmaal, nemlig: fra hvilket Tidspunkt eller Stadium i Viljeserklæringens Tilblivelse faar Viljeserklæringen Retsvirkning? Hvilket er det retslig bindende i Viljeserklæringen, dennes Ord eller Viljen hos Erklæringens Afgiver eller Forventningen hos Erklæringens Modtager? o. fl. a. Men dernœst kan der endog findes ialtfald én fælles Lov for alle Viljeserklæringer, som man kan betegne som disses Grundlov, nemlig: det er Viljeserklæringens Ord, naturligt og objektivt forstaaet, der er retslig afgørende, og ikke Vilje og Forventning hos henholdsvis Viljeserklæringens Afgiver eller Modtager. Denne Grundlov gælder for alle Viljeserklæringer, baade for offentlige og private. Aarsagerne hertil er mange, men navnlig, at Hensynet til Trygheden i Retslivet paa alle Omraader kræver denne Grundlov gennemført som Hovedregel. Netop dette, at vidtrœkkende Erfaringer fra store forskellige Omraader peger i samme Retning, giver for alle Viljeserklæringer Hovedreglen en særlig Styrke.
Professor Borum har iøvrigt ganske Ret i, at naar jeg ved Viljeserklæringens Problemer sondrer bl. a. mellem Stadier og Retsvirkninger, medtages de første naturligvis kun for, at man nøje skal gøre sig klart, til hvilket Stadium eller Tidspunkt man vil knytte den enkelte Retsvirkning.
Angaaende Emnet: Retsbrudet vil jeg bemærke, at det er hensigtsmæssigt at sondre mellem Retsgodet og den retstridige Handling, idet man derved klart faar sondret mellem 2 forskellige reale Lovgiverhensyn. Fordi et Gode maa anerkendes som et Retsgode, er det ikke dermed givet, at det skal have Beskyttelse overfor alle Handlinger, der krænker Godet. Eksempelvis kan nævnes, at en Persons Erhverv, som jeg nærmere har paavist i Retslæren, sikkert maa anses for et Retsgode, idet det bl. a. er beskyttet imod illojale Konkurrencehandlinger, mod visse Arter af Boycothandlinger, og mod visse Udtalelser, der skader vedkommendes Erhverv. Men det er i Reglen ikke beskyttet mod andre skadende Handlinger f. Eks. en Konkurrence, der skader eller maaske endog helt ødelegger den paagældendes Erhverv.
Sondringen mellem Integritetskrœnkelser og andre Krænkelser har kun Værdi, hvis den 1) er naturlig og 2) indebærer den
744 VINDING KRUSE.Forskel i Retsvirkningen, som man har paastaaet, nemlig, at Ansvarsreglernes Værn i adskillige Tilfælde rækker mindre vidt udenfor Integritetskrænkelser end ved Integritetskrænkelser. Ad 1). Sondringen er ikke naturlig, og Sammenligningsgrundlaget bliver skævt, naar man fra Integritetskrænkelser, ved Angreb paa en Persons Legeme og Ting, paa Forhaand udelukker Angreb ved ikke-fysiske Midler, men ved de andre Krænkelser — af Ære, Frihed, Erhverv o. l. — maa medtage de sidstnævnte Midler, ti i saa Fald er det klart, at der bliver et relativt færre Antal Handlinger, der rammes ved disse andre Krænkelser end ved Angreb paa Person og Ting. Hvis man derimod stiller baade Angreb paa Person og Ting og Angreb paa Ære, Frihed, Erhverv o. l. ganske lige i saa Henseende, vil det vise sig, at ved begge Grupper af Goder er det et svagt Vœrn efter den gældende Ret mod Angreb ved ikke-fysiske Midler. M. a. O. ad 2): Forskellen i Retsvirkningen eksisterer i Realiteten ikke. Et Eksempel vil bedst vise dette. Retsgodet: Livet er efter gældende Ret ikke beskyttet mod de Angreb, som f. Eks. Fabrikanterne under den industrielle Revolution gjorde paa Kvinders og Børns Liv og Helbred ved hensynsløs Udnyttelse af disses Arbejdskraft, og de Næringsdrivendes Erhverv er under den samme Retsorden ikke beskyttet mod, at et kapitalstærkt Foretagende hensynsløst konkurrerer dem ud i økonomisk Ruin. Der er altsaa ved begge Arter af Retsgoder den samme svage Retsbeskyttelse mod Angreb ved ikkefysiske Midler. Men under en Fremtidens Retsorden maa, som jeg i Retslæren har søgt at vise, Problemet ved begge disse Retsgoder tages op til samfundsmæssig Behandling.
M. H. t. Skade, der voldes ved Konkurrence i Erhvervslivet, foreligger der en Misforstaaelse. Jeg fremhæver selv, at jeg ikke anser det for sandsynligt, at man under den gældende Retsordning kan naa til at beskytte de mindre Handlende mod et storkapitalistisk Foretagendes Ødelæggelse av disse gennem Konkurrence, men at man under den gældende Retsordning formentlig kun kan naa til at paalægge Erstatning i et saadant Tilfælde, hvis Stor-Forretningens Indehaver forsœtlig som Led i en personlig Forfølgelse ødelægger den andens Forretning, Retslæren S. 391—92. Det fremgaar dernæst af Afsnittet i min Bog om en ny Fremtidens Retsordning for Erhvervslivet, at baade Forholdet mellem Stor-Forretninger og mindre næringsdrivende, og idetheletaget mellem næringsdrivende indenfor bestemte lokale Om-
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 745
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 745raader maa nærmere reguleres af den centrale Erhvervsmyndighed, jeg foreslaar oprettet, idet den nuværende planløse Oprettelse af Butikker og den ødelæggende Konkurrence bør ophøre og afløses af en rationel planøkonomisk Ordning af Butikshandelen, og idetheletaget af Erhvervenes Fordeling i de lokale Distrikter.
— Naar jeg tager til Orde for at udvide Erstatningsansvaret til at gælde, hvad jeg kalder for Promille-Tilfælde, men samtidig bemærker, at man jo kan tegne en Ansvarsforsikring, mener Professor Borum, at det da ikke ses, hvad man opnaar ved en Udvidelse af Ansvaret udover de bidtidige Grænser for dette. Dertil maa bemærkes, at Ansvarsforsikring jo aldrig gælder mod forsætlige Retsbrud, og at det netop ved forsætlige Retsbrud er gavnligt, at selve Ansvarsgrænsen, Forudseelighedsfeltet drages saa vidt som muligt, nemlig som omfattende alle de Skader, som et samvittighedsfuldt og for Næstens Vel omhyggeligt Menneske kunde forudse som Følger af Handlingen.
Med denne Ansvarsgrundsætning som Ledesstjerne behøver man kun paa enkelte særlige Omraader, f. Eks. ved Automobilog Jernbanefærdsel og Luftfart, at give visse særlige Regler om Bevisbyrden. — Jeg er iøvrig enig med Professor Borum i, at Automobilisten og Fabrikherren, der uden bevist Skyld er kommen til at gøre Skade, ikke juridisk bør anbringes i samme Klasse som Voldsmanden og Æreskænderen. Men det gør de heller ikke, selvom man erklærer den Skade, de har voldt, for retstridig og som Følge deraf for erstatningspaadragende, ti i Modsætning til Voldsmanden og Æreskænderen bliver de jo ikke straffet.
Min ældre Fremstilling af Arbejskonflikter, der delvis er optaget i Retslæren, har jeg i vidt Omfang ført à jour med nyere engelsk, fransk og tysk Retspraksis og Lovgivning og med nyere Litteratur idethele. Jeg har saaledes ogsaa fremhævet og taget Hensyn til RAGNAR BERGENDALS Betænkning af 1933 (jfr. Retslæren S. 1197—1199).
Med Hensyn til Aktieselskabsforhold vil jeg blot bemærke, at jeg ikke har paastaaet, at de nuværende Bestyrelser i de store Aktieselskaber ikke tilfører disse nogen Art af Sagkundskab (S. 394). Jeg har kun sagt, at Bestyrelsesmedlemmer ofte ikke repræsenterer nogen Sagkundskab, og dette turde være ubestridligt. Men der findes naturligvis mange Medlemmer af de nuværen-
746 VINDING KRUSE.de Bestyrelser, der i høj Grad besidder Sagkundskab, baade teknisk, merkantil, forsikringsmæssig, juridisk, nationaløkonomisk Sagkundskab. Disse Bestyrelsesmedlemmer er vel egnede til at virke videre i Aktieselskabernes Bestyrelser under den af mig foreslaaede Erhvervsretsordning. Mine Erfaringer om, at kyndige og uafhængige Revisorer meget vel i de gamle indarbejdede Selskaber kan erstatte det Rudiment, der hedder Generalforsamlinger, og være en langt bedre Kontrol end disse, har jeg dels fra Forhold i Danmark og dels fra The Chartered Accountants i England, hvor jeg har opholdt mig i lang Tid. Disse Accountants nyder i England den største Anseelse, og deres velbegrundede aarlige Betænkning og saglig objektive Kritik af de større engelske Aktieselskaber har vist sig at være af den største Værdi, ikke blot for Selskabernes Kreditorer og Medkontrahenter, men ogsaa for selve Selskabernes Direktioner og Bestyrelser. Saadanne sagkyndige og uafhængige Revisorer er vi hos os ved at faa gennem den opvoksende Stab af dygtige yngre statsautoriserede Revisorer, hvis Uddannelse er meget grundig og indgaaende.
— Hvad Appelsystemet i Straffesager angaar (S. 398), maa det tages i Betragtning, at jeg foreslaar, at Dommere og Fængselsdirektører skal være de samme Personer — ligesom Overlægerne ved Hospitalerne —, og at den kyndige Domstol i Straffesager, som jeg foreslaar sammensat af Jurister med Læger og erfarne Pædagoger som Meddommere, skal kunne ændre Behandlingen, derunder ogsaa forkorte Straffetiden paa eget Initiativ (men derimod ikke forlænge den), derunder ogsaa lade Straffen bortfalde, saafremt nye Beviser e. l. taler derfor.
M. H. t. mit nye Forslag til en Statsforfatning kan jeg ikke være enig i, at den kun skulde være en Skitse (S. 396). Jeg har for det første givet en indgaaende Begrundelse af en ny Magtfordelingslære, Tomagts-Delingen istedetfor Montesquieu's Tremagts-Deling, og dernæst har jeg udførlig begrundet, at jeg ikke kan slutte mig til en korporativ Forfatning. Den Lovforsamling, jeg foreslaar, Rigsraadet for Lovgivningssagers Behandling, skal efter mit Forslag bestaa ikke blot af Repræsentanter for Erhversorganisationerne men tillige og navnlig af Repræsentanter for Rigets administrative Erfaring paa de forskellige Omraader og for den praktisk videnskabelige Tænkning. Til Motivering af, at mit Forfatningsforslag kaldes en Skitse, anfører Borum kun, at det intet nærmere indeholder om Kontrollen med Rigsforstanderen
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 747
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 747og om hans Ansvar. Dette er imidlertid fra min Side netop sket med velberaad Hu, ti det er min bestemte Opfattelse, at de højeste Statsorganer, baade Monarken og Præsidenten under de nuværende Forfatninger, og Rigsforstanderen under den kommende Forfatning, bør være hævet over ethvert retsligt Ansvar og kun staa til Ansvar overfor den offentlige Mening og deres egen Samvittighed. Der ligger en ældgammel og solid Erfaring for, at det vilde svække Statens Autoritet, om Statens Overhoved kunde drages retsligt til Ansvar.
Borums særdeles kyndige og indgaaende Fremhævelse af min nye Indsats vedrørende Rettighedernes Systematik, en ny Rets, Erhvervsrettens Anerkendelse og Ligestilling med de nedarvede romerretlige, Personrettigheder og Ejendomsrettigheder, endvidere den sjælelige Ejendomsret og den aandelige Ejendomsret (S. 389—390), giver en instruktiv Redegørelse, som har glædet mig meget.
Herefter vender jeg mig til det Grundproblem: om den Del af Retslæren, der giver de lege ferenda Undersögelser, maa anses for Videnskab eller ej.
Her maa imidlertid først fremhæves, at den positive Retsvidenskab i Virkeligheden deler Skæbne med Retslærens de lege ferenda Undersøgelser, ti, som jeg nærmere har paavist i Retslærens Afsnit om Retskilderne, beror en meget stor Del af det, vi kalder positiv Retsvidenskab, udelukkende paa de lege ferenda Undersøgelser, nemlig: den nærmere Fortolkning af de mange udefinerede Ord i Lovteksterne, de mange Valg mellem Analogislutninger og Modsætningsslutninger fra Lovreglerne, Sagens Natur paa de ulovbestemte Omraader o. I.
Om dette Grundproblem siger Professor Borum, at man ikke i Etikken og Retslæren kan naa til saadanne sikre Resultater som i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben, ti i Etikken og Retslæren staar ofte Mening mod Mening baade m. H. t. Maal og Midler. Denne Forskel mellem de tekniske Videnskaber og Lægevidenskaben paa den ene Side og Etikken og Retslæren paa den anden Side eksisterer i Virkeligheden efter min Mening ikke, hvis man gaar dybere tilbunds i det erkendelsesteoretiske Problem, som disse Videnskabers Metoder rummer. Ogsaa i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben staar meget ofte Mening skarpt imod Mening og kan vedblive at staa der saaledes i lange Tider. Man erindre blot eksempelvis den store Strid i tysk
748 VINDING KRUSE.Lægevidenskab mellem Virchow og Koch, og i dansk Lægevidenskab mellem Faber og Rovsing. Baade i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben er der meget ofte ligesaa divergerende Meninger som i Retsvidenskaben og Etikken om, hvilke Maal man skal sætte sig, og hvilke Midler man skal anvende. De generelle Maal i Lægevidenskaben er ligesaa ubestemte som i Retslæren — den menneskelige Sundhed og det menneskelige Samfunds Vel. Indenfor den eksperimentale Biologi kæmper som bekendt i Øjeblikket vidt forskellige Anskuelser med hinanden i de mest fundamentale Spørgsmaal. Omvendt findes der i Retslæren de lege ferenda ganske som i Lægevidenskaben og Biologien adskillige Omraader, hvor der efterhaanden praktisk talt er Enighed mellem alle sagkyndige. Mange af vore juridiske Lovbetænkninger kan m. H. t. nye Fremgangsmaader i Behandlingen af visse Samfundsspørgsmaal glæde sig ved samme Objektivitet og almindelige Tilslutning blandt de sagkyndige, som Specialundersøgelser ofte nyder paa Lægevidenskabens og Biologiens Omraade.
Men dernæst maa fremhæves, hvad der erkendelsesteoretisk rammer Kernen i hele Sagen, at den videnskabelige Metode i den eksperimentale Biologi, i Lægevidenskaben og de tekniske Naturvidenskaber er nøjagtig den samme som i Retslæren og Etikken, som jeg nærmere har paavist i min Bog: Erkendelse og Vurdering, 1942. Den Eksperimental-Biolog, der i sit Laboratorium udtænker en forbedret Metode, hvorved han til Gavn for Landbruget kan faa en vis Planteart til at spire paa en særlig Maade, eller den Lægevidenskabsmand, der i sit Laboratorium udtænker en ny Behandling af Kræft, foretager begge erkendelsesteoretisk nøjagtig den samme Tankeproces som den Retsvidenskabsmand, der finder nye forbedrede Lovregler for Løsøreomsætningen, eller den Lovkommission, der udfinder forbedrede Metoder til Bekæmpelsen af Forbrydere o. s. v. Denne Tankeproces i alle de anvendte Videnskaber har jeg i min Erkendelsesteori karakteriseret som den eksperimentale vurderende Erfaringsmetode, og den bestaar i, at man ud fra Iagttagelsen af visse Lovmæssige Sammenhæng slutter til, at hvis man sætter visse Aarsager ind, saa følger de og de biologisk eller sociologisk eller teknisk heldige Virkninger. Denne eksperimentale Tankeproces kan i alle anvendte Videnskaber ikke udtrykkes ved Ordene »er» eller »var», men ved saadanne Ord som »skal», »maa» eller »bør være», og er ved disse Udtryk kun en speciel Art af det, de generelle Na-
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 749
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 749turlove udsiger, nemlig Udsagn om en Fremtidsvirkning, om, at noget »vil vœre», og der er ikke mere Mystik eller uvidenskabeligt i Udsagnet om, at man »maa», »skal» eller »bør» gribe ind i en Plantes Spiring for at opnaa et for Landbruget gavnligt Resultat eller om, at man »bør» anvende en vis Fremgangsmaade ved Behandling af Sukkersyge eller, at man ved en Lov bør regulere Løsøreomsætningen paa en vis Maade, eller behandle visse Forbrydere paa en vis Maade, end i Newtons, Ørsteds eller Ampères Love om, at Fænomenerne »vil» opføre sig paa de og de Maader.
Professor LUNDSTEDT kommer i sit nye dybtgaaende og skarpsindige Værk: Grundlinjer i skadeståndsrätten ogsaa ind paa dette Problem. Han udtaler her, at »Værdidomme» — at man bør gøre saaledes eller saaledes — »er og bliver et Udtryk for Følelsen af en Værdi og er følgelig bestemt af enhvers Følelseindstilling, altsaa subjektivt. Den udsiger intet om Virkeligheden, kan altsaa aldrig være sandt, aldrig være objektivt, eftersom det sande, det objektive just karakteriseres af at kunne fastsættes uafhængig af enhver Følelsesindstilling», (Lundstedt anførte Værk S. 122). Andetsteds siger Lundstedt i samme Retning: »Værdidomme kan intet have med Virkeligheden at skaffe og følgelig hverken være sandt eller falsk»; og Lundstedt mener, at det eksperimentale vurderende Eksperiment »intet kan have med Videnskab i begrebsmæssig Mening at skaffe», ti ved dette Eksperiment sammenblandes Kundskab, Viden — altsaa Videnskab — med Formaal, Stræben, Lundstedt S. 123 Noten.
Allerede HOBBES og LOCKE fremhævede, at al Diskussion er unyttig, hvis man ikke først definerer de Ord og Begreber, hvorom man diskuterer. Og den nyeste Retning i det 20 Aaarhundredes Filosofi, den logiske Empirisme, betoner ganske det samme. Spørgsmaalet er derfor det fundamentale og enkle: naar Hägerström og hans Skole fastslaar (i de ovenfor af mig fremhævede Ord), at Værdidomme ikke har noget med Virkeligheden at gøre og ikke er Videnskab, er da Hägerströms og hans Skoles Begreb om Virkelighed og Videnskab rigtigt?
Idet jeg iøvrig maa henvise til min udførlige Analyse af Begreberne Virkelighed og Videnskab i min Bog: Erkendelse og Vurdering, skal jeg her blot fastslaa, at de Hägerströmske Begreber om Virkelighed og Videnskab er vilkaarlige og ikke stemmer med den moderne Naturvidenskabs Begreber om Virkelig-
750 VINDING KRUSE.hed og Videnskab. Naar en Eksperimentalbiolog i sit Laboratorium har udforsket, at hvis han i en Plantes Spiring 1) sætter Aarsag a ind, vil Virkning b indtræde, 2) til en mere gavnlig Udnyttelse af Planten i Landbrugets Tjeneste, vil Nutidens Naturvidenskab bestemt hævde, at denne Udforskning, 1) og 2), er en Udforskning af Virkeligheden og følgelig er Videnskab. Tankeprocessen 2) er Kernen i alle de anvendte Naturvidenskaber, derunder Lægevidenskaben. Den Kræftforsker, der naar til Erkendelse af, at naar 1) Aarsag a sættes ind overfor Kræftcellevævet, vil Virkning b indtræde, 2) til Bedring af de kræftsyges Tilstand, gennemgaar nøjagtig samme Tankeprocess som ovennævnte landbrugskyndige Eksperimentalbiolog.
Ligger der nu bag denne Tankeproces en »Følelse», en subjektiv Vurdering, eller et Formaal? Og hvis dette er Tilfældet, mister Tankeprocessen saa derved Karakter af Videnskab?
Hvis der ligger en »Følelse» bag nævnte eksperimentale Tankeproces, er det ihvertfald en Følelse af en meget abstrakt, affarvet Karakter. Hvis man sagde til nævnte Eksperimentalbiolog og Kræftforsker, at de ved deres Eksperimenter var behersket af en »subjektiv Følelse», en »subjektiv Vurdering», vilde de med Rette afvise en saadan Paastand. Vi staar her overfor abstrakte Følelser og Vurderinger om hele Menneskehedens Vel, som intet har at gøre med det, som vi i daglig Tale kalder subjektive, individuelle Følelser, saasom Had, Misundelse, Skadefryd, Kærlighed o. 1. Alle anvendte Naturvidenskaber hviler paa den almene Forudsætning, at Menneskehedens Vel skal fremmes, eller rettere: de udtaler, som jeg i min Analyse af deres Værdidomme gentagne Gange har fremhævet, ingen absolut, apriorisk Værdidom om, at Menneskehedens Vel skal fremmes, men kun, at hvis man vil fremme Menneskehedens Vel, maa man sætte de og de Aarsager ind paa de forskellige Omraader.
Tilbage bliver altsaa denne Vurdering, dette Formaal. Dette Formaal med den eksperimentale Tankeproces har imidlertid aldrig betaget de anvendte Naturvidenskaber deres Karakter af Videnskaber.
Men som jeg nærmere har paavist i min psykologiske Analyse i Erkendelseslæren, er det ganske den samme videnskabelige Tankeproces, der foregaar, naar jeg i etiske Undersøgelser har søgt at udforske, at hvis man vil opnaa den og den gavnlige Virkning i Menneskers Livsførelse, maa man sætte de og de Aarsa-
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 751
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 751ger ind, eller hvis man i de lege ferenda Retslæren vil opnaa den og den gavnlige Virkning for Samfundet, f. Eks. en effektiv Behandling af Forbrydere, en bedre Retsordning angaaende Omsætningen af Løsøre eller fast Ejendom, maa man sætte visse andre Aarsager ind. Den Lovkommission eller den Retsvidenskabsmand, der fremsætter Forslag i disse Retninger, er heller ikke i deres Forskning af disse Aarsager og Virkninger og deres Forslag til en gavnlig Ordning behersket af individuelle subjektive Følelser, som vi kender fra Menneskenes sædvanlige Liv, Had, Kærlighed o. 1., men af samme abstrakte, objektive Vurderinger af Menneskehedens Vel, som nævnte eksperimentelle Plantebiolog og Kræftforsker. Efter den moderne Naturvidenskabs Opfattelse falder alle de anvendte Videnskaber ind under Begrebet Videnskab. Det er derfor, jeg i min Erkendelseslære har søgt at give en saa indgaaende Analyse af den Metode, der behersker disse Videnskaber, som det har været mig muligt; og efter at det, saa vidt jeg kan se, er lykkedes mig at finde ind til og karakterisere Kernen i denne Metodes Tankeproces, som jeg har kaldt den eksperimentale vurderende Metode, og paavist, at det psykologisk og erkendelsesteoretisk er ganske den samme Metode, som maa beherske Etikken og Retslæren, har jeg formentlig Ret i min Paastand, at jeg med Paavisningen af denne vurderende Eksperimentalmetode har grundlagt Etikken og Retslæren som Videnskaber. Som jeg kort har udtrykt det: Hvis den eksperimentelle Plantepatologi og Planteøkonomi og Lægevidenskaben er Videnskaber, er Etikken og Retslæren det ogsaa.
Og hvorfor falder de her nævnte Forskninger med Rette ind under Begrebet: Videnskab?
Mit Svar er: 1) fordi den Livssammenhæng, de udforsker, falder ind under Begrebet: Virkelighed. Det, vi kalder: Virkelighed, bestaar ikke blot i Nutid og Fortid, i at noget er eller var, men ogsaa i Fremtid, i at noget efter de samme lovmæssige Sammenhæng, som behersker Nutid og Fortid, ogsaa i Fremtid vil være, som Naturlovene udsiger. Virkeligheden kan af den sande Videnskab ikke vilkaarlig begrænses til to Udsnit af den evig strømmende Tid, hvor Naturforskeren i samme Øjeblik udforsker baade Fortid, Nutid og Fremtid. Virkeligheden er tidmæssig ikke bivalent, men trivalent; og Naturvidenskaben vil og kan derfor ikke begrænse sin Udsagn til det indskrænkede bivalente: at noget er sandt eller falsk, men vil medtage det tredje Udsagn: at
752 VINDING KRUSE.noget efter de lovmæssige Sammenhœng vil vœre. Og de vurderende Eksperimentalvidenskabers, de tekniske Naturvidenskabers, Lægevidenskabens, Etikkens og Retslærens Udsagn er intet andet end særlige Anvendelser af denne af Naturlovene omfattede fremtidige Sammenhæng. Ligesom mit Begreb: Videnskab, som paavist — i Modsætning til Hägerströms Begreb herom — er i Overensstemmelse med den moderne Naturvidenskabs Begreb om Videnskab, saaledes er mit Begreb: Virkelighed — ogsaa i Modsætning til Hägerströms Begreb herom — ligeledes i Overensstemmelse med Naturvidenskabens Begreb desangaaende. Den Plantebiolog eller den Kræftforsker, der i dette Nu sætter en Aarsag a ind i Livsprocessen for at fremkalde den for denne Proces gavnelige Virkning b, for ham er i dette Sekund, 1, Iagttagelse a allerede delvis Fortid og delvis Nutid; i næste Sekund, 2, er Iagttagelse b, der i forrige Sekund var Fremtid, Nutid, og i Sekund 3 Fortid. M. a. O. i Videnskaben er Virkeligheden en Sammenhæng, hvor Begrebet Tid er bortelimineret saa langt, som Lovmœssigheden i Sammenhœngen rœkker. Eller som jeg i mine Upsalaforelæsninger har udtrykt det: Videnskabens Paastande gælder ogsaa Virkeligheden i Fremtiden, forsaavidt som denne kan forudberegnes af de ved Naturlovene bestemte lovmæssige Sammenhæng (Videnskabens Begrundelse Side 40—41). Andetsteds udtrykker jeg det samme saaledes: Der er en meget stor Del af Fremtiden, vi ingen Viden har om, nemlig alt det, der mulig, maaske vil indtræde, men hvorom vi netop siger, at vi intet »ved». Kun den Del af Fremtiden hører med til Viden, hører under Videnskaben og dens Virkelighed, som vi med Sikkerhed eller stor Sandsynlighed kan forudberegne; men dette vil sige: alt det, der vil ske ifølge de videnskabelig konstaterede lovmœssige Sammenhœng. Herpaa beror da Naturlovene, og herpaa beror altsaa ogsaa alle anvendte eller vurderende Eksperimentalvidenskabers videnskabelige Karakter. Med den Begrænsning kan vi altsaa fastslaa, at Virkelighed, Erfaring, Viden ogsaa omfatter Fremtiden». (Erkendelse og Vurdering S. 299.) De anvendte Videnskaber skaber en ny Virkelighed.
Men dernæst er mit Svar: 2) Selvom man vil mene, at de anvendte Videnskaber ved at gaa ud over at iagttage og beskrive Virkelighedssammanhængen, ved at gribe aktivt ind i dennes Aarsager og Virkninger og derved skabe en ny Virkelighed til Gavn for Menneskeheden, gaar ud over Virkeligheds-Skildring eller Forsk-
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 753
ER RETSLÆREN CG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 753ning i snevrere Forstand, saa ophører disse Videnskaber jo ikke derved at være Videnskab. Det er et ganske vilkaarligt Postulat, at Begrebet Videnskab alene skal omfatte Iagttagelse og Beskrivelse af Virkelighedssammenhæng, og ikke maa omfatte den planmæssige og systematiske Udnyttelse af de lovmæssige Virkelighedssammenhæng, disses Aarsager og Virkninger. De anvendte tekniske Naturvidenskaber og Lægevidenskaben er jo forlængst almindelig anerkendt at falde ind under Begrebet Videnskab, men disse Videnskabers hele Opgave bestaar jo netop i den systematiske, planmæssige, eksperimentale Udnyttelse af de lovmæssige Virkelighedssammenhæng til Gavn for Menneskeheden.
Med ovenstaaende er da formentlig godtgjort, at baade Hägerströms Virkeligheds-Begreb og Begreb Videnskab er for snævert og forlængst tilsidesat af den moderne Naturvidenskab. Videnskabens Domme er altsaa ikke alene, 1) at noget er sandt eller falsk, men tillige, 2) at noget sandsynligvis efter de lovmæssige Sammenhæng vil vise sig sandt eller falsk, og 3) at noget, nemlig en Indgriben i de lovmæssige Sammenhæng, sandsynligvis vil vise sig rigtig, hensigtsmæssig til Gavn for Menneskeheden.
Mine Anskuelser om Begreberne Virkelighed — Videnskab og Etikken og Retslæren kan da i kort Sammenfatning udtrykkes i følgende Paastande: Gennem min Paavisning af, hvad jeg har kaldt Grundlags-Illusionen i den hidtidige Erkendelseslære, er det blevet muligt at naa til en objektiv, almengyldig Bestemmelse af Begrebet Virkelighed nemlig som: alle Sanseiagttagelser og Selviagttagelser i lovmæssige Sammenhæng i indbyrdes Korrelation, og af Begrebet Videnskab, nemlig som: den menneskelige psykiske Proces, der behandler denne Virkelighed. Disse lovmæssige Sammenhæng er baade fortidige, nutidige og fremtidige, i een Strøm; og de kan baade være rent naturmæssige eller saadanne, hvor Mennesker ved Redskaber, Maskiner, Apparater eller psykiske Indgreb sætter visse Aarsager ind for at fremkalde visse Virkninger, være sig i eksperimentale konstaterende Øjemed eller i eksperimentale vurderende Øjemed. De sidstnævnte lovmæssige Sammenhæng, som bestemmes af den vurderende Eksperimentalmetode, er den Virkelighed, alle anvendte Naturvidenskaber, derunder Lægevidenskaben, beskæftiger sig med: og da det ogsaa er den Virkelighed, Etikken og Retslæren beskæftiger sig med, og da de anvendte Naturvidenskaber almindelig og med Føje anses for Videnskaber, skønt de eksperimentalt griber ind i de
48-447004. Svensk Juristtidning 1944.
754 VINDING KRUSE.lovmæssige Sammenhæng med det Formaal at fremkalde gavnlige Virkninger, maa det samme gælde Etikken og Retslæren; og jeg har da formentlig Ret i min Paastand, at jeg efter Afdækningen af Grundlags-illusionen i den hidtidige Erkendelseslære og efter Analysen af de anvendte Naturvidenskabers vurderende Eksperimentalmetode og dennes Overførelse til Etikken og Retslæren, har grundlagt de to sidstnævnte som virkelige Videnskaber; og jeg har samtidig hermed gjort et første Forsøg til en klinisk Etik, ligesom jeg har søgt at basere Retslæren paa en saa udstrakt samfundsmæssig Eksperimentalforskning som mulig.
Hele denne Tankegang er ganske vist revolutioner for alle nedarvede og tilvante Forestillinger; men jeg er fuldkommen overbevist om, at mine Tanker efterhanden vil vinde Anerkendelse, og al Mystik om de etiske og retslige Værdidomme vil da forsvinde. Det vil da indses, at der ikke er mere uforklarligt eller uvidenskabeligt i en etisk Forandring af en Livsførelse eller en retslig Forbedring af en Samfundsindretning end i Lægevidenskabens kirurgiske Indgreb eller Landbrugsbiologiens Forædling af Kornsorter. Disse Videnskaber bygger nemlig alle paa Naturens lovmæssige Sammenhæng; og de lovmæssige Sammenhæng er det stærkeste Kriterium paa Virkeligheden.1
1 I Slutningen af det ovenfor anførte Værk kommer LUNDSTEDT ind paa noget, han kalder konstruktiv Retsvidenskap. Han forstaar herved Retsvidenskaben eller Retslæren de lege ferenda, og mener at kunne bygge denne på Samfundsnytten, anf. V. S 549 ff. Lundstedt ser imidlertid klart, at han med Samfundsnytten er inde i Vurderingen, Værdidommen. Men han hævder, at det, han kalder Samfundsnytten, ikke har noget etisk Anstrøg. Han vil nemlig ikke tage nogensomhelst Stilling til, hvad Mennesker bør stræbe efter, men holder sig alene til, at Menneskene faktisk i deres Helhed tilstrœber det samfundsnyttige (og han vil derfor ikke have sin Anskuelse forvekslet med den engelske Utilitarismes), anf. V.S 558 ff. Jeg kan ikke være enig med Lundstedt i, at dette er et holdbart Grundlag for en konstruktiv Retsvidenskab eller en Retslære de lege ferenda, ti ingen Videnskab kan bygge paa et Grundlag, som den ikke selv kritisk har prøvet. I den engelske Utilitarisme laa der en væsenlig Uklarhed i, at den, ialtfald hos flere af dens Tilhængere, forvekslede det, der faktisk tilstræbes, med det, der bør tilstræbes, se min Fremstilling i: Erkendelse og Vurdering S 55 ff, 59-60. Lundstedt har ganske Ret i, at hans Anskuelse ikke maa forveksles med den engelske Utilitarisme, ti han begaar ikke som denne nævnte Uklarhed, men holder sig klart til den Samfundsnytte, der faktisk tilstræbes. Men jeg kan ikke se, at man derved kan slippe for en Begrundelse af, hvorfor man vil følge den faktisk tilstræbte Samfundsnytte. Hvis man nu efter erfaringsmæssige Undersøgelser kommer til det Resultat, at den af Flertallet faktisk tilstræbte Samfundsnytte er urigtig, hvad saa? M. a. O. Grundlaget for den konstruktive Retsvidenskab eller Retslæren maa
SvJT 1944 s. 742

matches:
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda


text:
Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge | Fagbladet 3F
Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge Morten Halskov
20. maj 2017 - 6:00
- Det er bekymrende, at så mange borgere har mistet deres sygedagpenge med henvisning til forældelsesregler, siger socialpolitisk ansvarlig i 3F Ellen Lykkegaard. TEMA
Det syge system Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge Dom i Højesteret har tvunget kommuner til at efterbetale godt 30 millioner kroner til borgere, som ulovligt var blevet frataget sygedagpenge med tilbagevirkende kraft. Godt 30 millioner kroner. Det har borgere fået efterbetalt i 623 sager om sygedagpenge. Landets kommuner har efterbetalt pengene, fordi Højesteret i en principsag har slået fast, at det er ulovligt for myndighederne at stoppe borgeres sygedagpenge med tilbagevirkende kraft.
Opgørelsen over udbetalingerne fremgår af et notat til Folketingets beskæftigelsesudvalg, som Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering har lavet. Styrelsen bekræfter opgørelsen over for Fagbladet 3F. Opgørelsen bygger på svar fra Ankestyrelsen og 97 kommuner.
Det var 3F, der på vegne af et kvindeligt medlem vandt principsagen imod Ankestyrelsen i Højesteret. Dommen udløste en efterbetaling fra Kolding Kommune til kvinden på godt 70.000 kroner efter skat.
Marianne tilkendt 200.000 kroner
Adskillige 3F’ere har fået efterbetalt sygedagpenge. Heriblandt 53-årige Marianne Hvass Petersen, som har fået efterbetalt godt 200.000 kroner før skat fra Københavns Kommune.
Hun havde arbejdet som museumsassistent og var blevet ramt af alvorlig stress. Samt af en multiresistent stafylokokbakterie, som sendte 3F’eren 14 dage i koma og var tæt på at koste hende livet.
Under hendes genoptræning stoppede Københavns Kommune sygedagpengene. Hun havde ikke overskud til at klage, men 3F København hjalp hende - og de vandt til sidst sagen efter dommen i Højesteret. - Det var retfærdigt. Jeg følte mig set og hørt. Taget alvorligt, siger Marianne Hvass Petersen, der i dag lever med forskellige skader på indre organer. Hun er i praktik på et arkiv med henblik på, at hun kan blive godkendt til et fleksjob på 16 timer om ugen. Ubehandlede sager
Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering har bedt landets kommuner og Ankestyrelsen om oplysninger om genoptagne sygedagpengesager. Det gælder perioden fra dommens dag 10. september 2015 til og med 30. september 2016.
Kommunerne og Ankestyrelsen har behandlet i alt 1.450 sager i perioden. Af disse har kommunerne og styrelsen vurderet, at der var grundlag for at genoptage 861 sager, fremgår det af notatet til Beskæftigelsesudvalget.
Det fremgår også, at flere kommuner den 30. september 2016 fortsat var i gang med at behandle og genoptage sager. Samt at Ankestyrelsen havde modtaget 237 sager, som ikke var blevet behandlet på det tidspunkt. Det vurderes dog, at størstedelen af sagerne var behandlet 30. september 2016. Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering oplyser til Fagbladet 3F, at tallene ikke er opdateret efter svaret blev oversendt til Folketinget.
3F stævner kommune for brug af forældelsesregler
Ifølge notatet har Ankestyrelsen oplyst, at styrelsen per 30. september 2016 havde modtaget 49 klager over kommunernes afgørelser i genoptagelsessagerne.
En af de 49 klagesager handler om 3F’er John Steffensen. Kolding Kommune har ulovligt frataget ham sygedagpenge med tilbagevirkende kraft. Men kommunen nægter at efterbetale sygedagpengene med den begrundelse, at hans sag er forældet. Afvisningen har fået 3F til at stævne Kolding Kommune i en ny principiel sag.
– Det er bekymrende, at så mange borgere har mistet deres sygedagpenge med henvisning til forældelsesregler. Hvis borgere skal være juridiske eksperter og klogere end Ankestyrelsen, er der tale om et hul i retssikkerheden. Det er netop det, som skal afklares i denne sag, siger Ellen K. Lykkegaard, socialpolitisk ansvarlig i 3F.
Sagen skal for landsretten på mandag.
3F går imod ankestyrelse i sag om sygedagpenge 3F trækker Kolding Kommune i retten i principiel sag om sygedagpenge 3F vil gøre alt for at sikre Gittes sygedagpenge 3F kræver hurtig handling efter sygedagpengedom 3F vinder sygedagpengesag i Højesteret Kolding Kommune taber sager om sygedagpenge 20. maj 2017 - 6:00
I september 2015 vandt 3F en principiel sag i Højesteret på vegne af et medlem, der ulovligt fik frataget sine sygedagpenge.
Den 28-årige 3F'er Heidi Olsson mistede sine sygedagpenge fra 31. december 2009 på grund af reglen om varighedsbegrænsning. Afgørelsen blev truffet af en medarbejder ansat ved det private firma Falck Jobservice, som Kolding Kommune havde hyret som såkaldt anden aktør i sager om sygedagpenge. Men en anden aktør må ikke træffe afgørelse i sygedagpengesager, så afgørelsen var ulovlig
Men Højesteret slog i september 2015 fast, at der ikke efter sygedagpengeloven eller efter almindelige forvaltningsretlige regler var grundlag for at tillægge afgørelsen virkning tilbage fra 31. december 2009.
Efterfølgende udbetalte Kolding Kommune godt 70.000 kroner efter skat i sygedagpenge til Heidi Olsson.
3F går imod ankestyrelse i sag om sygedagpenge 3F trækker Kolding Kommune i retten i principiel sag om sygedagpenge 3F vil gøre alt for at sikre Gittes sygedagpenge 3F kræver hurtig handling efter sygedagpengedom 3F vinder sygedagpengesag i Højesteret Kolding Kommune taber sager om sygedagpenge Revalidering blev Kims redning: Mine børn fik deres far tilbage

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - kloakforsyning
12 Mar 2014 13:59
24 Jan 2014 12:41
SKM2014.180.BR
Retten på Frederiksberg, BS H-2118/2012
Grundværdi, forbedringer, fradrag, kloakanlæg
Sagen angik, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af kloakforsyningsanlæg internt på ejendommen.
Sagsøgeren fik ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til fradrag for det interne kloakforsyningsanlæg. Retten fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering og lagde her vægt på, at en ejendom på 1.747m² ikke er en større ejendom, og at de omhandlede kloakledninger måtte betragtes som stikledninger, idet retten også bemærkede, at her var tale om en randbebyggelse.
Sagen er anket til Østre Landsret og efterfølgende hævet.
(Advokat Orthman El-Khadri)
Peter Brund
Denne sag vedrører spørgsmål om sagsøger er berettiget til fradrag for forbedringer efter den dagældende vurderingslovs § 17 for udgifter til etablering af kloakforsyningsanlæg
Sagsøgerens påstand er, at Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at sagsøger ved vurderingen pr. 1. januar 2002, 1. januar 2003, 1. oktober 2003, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 af ejendommen ejd.nr. ..., beliggende ...1 i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til anlæg af kloak, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Sagsøger erhvervede ejendommen, der er på 1.747 kvm., i 1981. I 1982 afsluttede sagsøger byggeri af 23 lejligheder på ejendommen. Sagsøger klagede til Landskatteretten over vurderingsankenævnets afgørelse, hvorefter nævnet havde nægtet godkendelse for en række byggemodningsudgifter, herunder fradrag for forbedringer vedrørende kloakforsyning. Landskatteretten traf den 19. juni 2012 afgørelse, hvorefter vurderingsankenævnets afgørelse blev stadfæstet. Denne afgørelse er indbragt for retten ved denne sag, der er anlagt den 19. september 2012. Sagen vedrører alene spørgsmål om fradrag for udgifter til den interne kloakforsyning, som fremgår af sagens bilag 11.
Af Landsskatteretten kendelse fremgår blandt andet:
Vurderingsankenævnets
Repræsentantens
11.934 kr.
afgørelse stadfæstes.
54.465 kr.
35.402 kr.
Ikke påklagede fradrag
Landsskatteretten stadfæster det af vurderingsankenævnet godkendte fradrag for forbedringer på 41.000 kr.
Klagerens repræsentant har afholdt telefonmøde med Landsskatterettens sagsbehandler.
Ejendommen er et alment boligbyggeri med 23 lejligheder. Grundens areal er 1.747 m².
Det fremgår af det endelige skøde, at Boligselskabet H1 den 1. december 1981 erhvervede ejendommen for en købesum af 1.635.735 kr.
Af skødet fremgår desuden, at samtlige bygninger på ejendommen er nedrevet for sælgers regning, jf. § 1, samt at der i forbindelse med skødet blev indgået en totalentreprisekontrakt mellem køberne og sælgerne samt G1 A/S.
Det fremgår af det fremlagte skema 3 vedrørende ansøgning om godkendelse af den endelige anskaffelsessum efter byggeriets færdiggørelse (støtte til almennyttigt boligbyggeri), at der i december 1981 på ejendommen påbegyndtes opførelse af den nuværende beboelsesejendom med 23 lejligheder. Byggeriet blev afsluttet i juni 1982.
Af samme skema 3 fremgår endvidere bl.a., at der ud af de samlede grundudgifter på 2.324.702 kr. har været anvendt 108.195 kr. vedrørende anlæg af "Gård-, haveanlæg, hegn, interne veje og parkeringspladser", mens der ikke har været afholdt udgifter til "Kontant gade- og kloakbidrag". Endvidere fremgår, at der under "Håndværkerudgifter" uden for entreprisesummen har været afholdt udgifter på 47.995 kr. vedrørende "Stikledninger". Under de "Samlede omkostninger" på 21.957.657 kr. fremgår bl.a. en samlet post på 701.059 kr. vedrørende arkitekt og ingeniør mv. samt "Landinspektør" med 7.017 kr.
Repræsentanten har fremlagt V&S prisbogsberegninger, ifølge hvilke udgifterne til anlæg af intern vej estimeres til 11.934 kr., mens udgifterne vedrørende kloakanlæg estimeres til 54.465 kr.
Af luftfotos fremgår, at beboelsesejendommens facade ligger som randbebyggelse langs ...2, idet gavlen vender ud mod ...1. På arealet mellem beboelsesejendommen og ...3 ligger et fællesareal, hvorpå der løber to stier, som tjener som adgangsvej til boligerne i bebyggelsen. Fællesarealet indeholder endvidere en legeplads og en mindre parkeringsplads, hvis areal er på 150-200 m². Parkeringsarealet omfatter et mindre til-/indkørselsareal, hvor der på hver side heraf er indrettet tre skråtstillede parkeringspladser.
Ejendommen er beliggende i et mange år gammelt og fuldt byggemodnet område, og ejendommen har tidligere været benyttet til fabriks- og lagerformål, jf. oplysninger i SVUR.
Ejendommen ligger i vurderingskreds ...4.
Ved vurderingerne i 1981 og 1982 er grundværdiområdet angivet som 00000. Mens ejendommen ved vurderingen i 1981 er registreret anvendt til fabrik og lager, er den ved vurderingen i 1982 registreret til beboelse.
Grundværdien, som er ansat efter etagearealprincippet, er ved vurderingen i 1981 ansat til 721.800 kr. og i 1982 til 678.300 kr. I 1983 blev grundværdien ansat til 601.700 kr.
Vurderingerne for de påklagede år udgør:
2.178.000 kr.
2.994.700 kr.
7.163.000 kr.
41. 000 kr.
De af vurderingsankenævnet godkendte fradrag for forbedringer for udgifter til "tilslutningsafgift., varme" (8.000 kr.), "stianlæg, fællesarealer mv." (30.000 kr.) samt "landinspektør, udstykning, projektering og tilsyn" (3.000 kr.) er ikke påklaget til Landsskatteretten.
Vurderingsankenævnet har ikke godkendt fradrag for forbedringer for så vidt angår vejanlæg, parkeringspladser, kloakanlæg og kun godkendt delvis fradrag for udgifter til projektering og tilsyn, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18.
Med hensyn til kloakanlæg har vurderingsankenævnet udtalt:
Interne forsyningsanlæg
Som hovedregel gives der ikke fradrag for udgifter til etablering af forsyningsanlæg på ejendommen, idet udgifter til anlæg på selve grunden anses for en del af byggeomkostningerne.
Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af ejendommens forsyningsanlæg som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg.
Hvorvidt der i det konkrete tilfælde kan gives fradrag for forbedringer inde på grunden afhænger af lokalplanens udformning og udstykningens størrelse, jfr. vurderingsvejledningen 2011-2. C3 Fradrag i grundværdien for forbedringer.
I ankenævnets forslag til afgørelse har nævnet afvist fradrag med følgende begrundelse.
Bebyggelsen på ejendommen er opført som randbebyggelse langs ...2 og ...1. Henset til bebyggelsens placering på grunden skønner nævnet, at der ikke er opført interne forsyningsanlæg, som kan betegnes som fradragsberettigede hovedanlæg.
Klager har gjort indsigelse mod nævnets forslag. Repræsentanten anfører, at iler [?.red.SKAT] henset til antallet af lejligheder, må være hovedanlæg i et eller andet omfang på grunden.
Nævnet har noteret sig klagers synspunkt. Indsigelsen giver imidlertid ikke anledning til en ændret opfattelse hos nævnet.
Nævnet fastholder således, at der ikke er grundlag for fradrag for interne forsyningsanlæg.
Klagerens repræsentant har fremsat principal påstand om fradrag for følgende udgifter:
75.740 kr.
Indrømmet af vurderingsankenævnet
72.740 kr.
Således at det af klagerens fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter samlet forhøjes fra 41.000 kr. til 113.740 kr. fra genoptagelsesåret 2002 og frem.
Der er endvidere fremsat subsidiær påstand om, at fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter forhøjes mest muligt efter Landsskatterettens skøn.
Højesteret synes at have skærpet kravet om klar hjemmel til beskatning i lovgivningen. Dette er hovedkonklusionen i Skatteministeriets undersøgelse af legalitetskrav til skattemyndighedernes afgørelser. Undersøgelsen er offentliggjort i TfS 1998.137, og synspunktet er, at tvivl om hjemmelsgrundlaget ubetinget er myndighedernes problem. Heri ligger ikke blot, at der ikke kan fortolkes i skærpende retning, ud over hvad lovens tekst -og eventuelt klare lovmotiver - berettiger til; men tillige, at usikkerhed om rækkevidden af en hjemmel trækker i retning af en udvidende fortolkning, hvor dette er til gunst for skatteyderen. Der henvises også til Jørgen Nørgaards artikel i Juristen nr. 2, 2001, side 65.
Der ses ikke at være hjemmel eller støtte i lovens forarbejder til den indskrænkende fortolkning af begrebet "forbedringer", som er lagt til grund ved ansættelsen. Der er i den konkrete sag tvist om, hvorvidt -eller i hvilket omfang - nedenstående udgifter berettiger til fradrag i grundværdien: (...)
Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17, jf. Landsskatterettens kendelser af 26. marts 1986 og SKM2008.143.LSR, hvor Landsskatteretten anså udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg i en parcelhusudstykning for fradragsberettigende. Af nyere praksis kan henvises til Landsskatterettens kendelser vedrørende ...5 (SKM2009.70.LSR), ...6 (afsagt 29. maj 2009 - ikke offentliggjort) og ...7 (afsagt 20. januar 2010 - ikke offentliggjort), hvoraf de to sidstnævnte er storparceller ligesom klagers.
Det er ved Landsrettens afgørelse af 21. april 2009 vedrørende ...8 (SKM2009.323.VLR) fastslået, at tilslutningsafgifter ikke skal behandles anderledes end byggemodningsafgifter i forbindelse med fradrag for forbedringer. Det fastsloges endvidere i afgørelsen, at hverken betalings- eller opkrævningstidspunkt har betydning for, om afgiften kan berettige til fradrag for forbedringer. Det gøres gældende, at de betalte tilslutningsafgifter finansierer etablering af forsyningsledninger med det formål at skabe forbindelse til det eksisterende forsyningsnet, og at der følgelig er fradrag for forbedringer for de afholdte udgifter.
Vurderingsankenævnet har afvist at indrømme fradrag for udgifter til intern kloakforsyning. Som det fremgår af kloakledningskortet (bilag 8), er der anlagt et kloakanlæg på ejendommen, som må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning. Klager er desværre ikke i besiddelse af fakturaer, der belyser den nøjagtige udgift til dette anlæg, men på baggrund af opmålinger på ledningskortet (bilag 8) er udgiften til anlægget (excl. stikledninger) via V&S prisbogen (bilag 7) anslået til 54.445 kr. Der anmodes om fradrag herfor.
Udgiften til kloakanlægget er ikke udspecificeret i byggeregnskabet.
Stk. 2. Fradrag må ikke gives for forbedringer, som er fuldført længere tilbage end 30 år - for skov, der vurderes i henhold til § 15, stk.-1-3, dog 60 år - før vurderingen.
Interne vej- og forsyningsanlæg (kloak)
Landsskatteretten bemærker, at det for storparceller ansat efter byggeretsværdiprincippet gælder, at grundværdien fastsættes ud fra den byggeretsværdi og arealværdi, der er ansat for en normalgrund i naboparcelhusområder inklusive sædvanlige byggemodningsudgifter.
Henset til størrelsen af den her omhandlede ejendom, som er ansat efter etagearealprincippet og bebygget med en bygning ud til vej, finder retten, at undtagelsen om hovedanlæg ikke finder anvendelse.
Vedrørende ejendommens kloakledningsnettet bemærkes på baggrund af det fremlagte ledningskort, at ledningsnettet har karakter af stikledninger anlagt til betjening af det konkrete byggeri henholdsvis parkeringsareal, hvorfor udgifterne hertil må anses for ikke-fradragsberettigede byggeomkostninger, jf. vurderingsvejledningens afsnit C.3 samt SKM2012.112.VLR.
Sagsøger har til støtte for påstanden gjort følgende synspunkter gældende, som anført i påstandsdokument af 29. november 2013:
Sagsøgte har som bekendt frafaldet anbringendet om at vurderingsprincippet har betydning for hovedanlægsbetragtningen. Der er dermed allerede af denne grund hjemmel til at tilsidesætte Landsskatterettens skøn som er udøvet på et åbenbart forkert grundlag.
Hvad, der forstås ved en grundforbedring, er således uomtalt i loven. Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der sker sådanne grundforbedringer
Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17.
I SKM2013.369.HR stadfæstede Højesteret denne hovedanlægsbetragtning og præciserede følgende:
Det gøres gældende, at ledningerne markeret med orange i bilag 11 udgør hovedledninger, i overensstemmelse med de betragtninger som er fremført af Højesteret. Det bemærkes, at der fra de disse ledninger, er ført ledninger frem til bebyggelsen. Disse ledninger er fremhævet i bilag 11 med lilla og det er således disse ledninger der i henhold til praksis herunder Højesterets betragtninger udgør stikledninger. Disse ledninger anmodes der ikke om fradrag for. Det er på den anden side tydeligt, at de øvrige ledninger som er markeret med orange ikke udgør stikledninger, idet disse netop ses at tjene mere end 1 bolig.
På baggrund af Højesterets dom i SKM2013.369.HR, kan det lægges til grund, at det afgørende for om, der er tale om et hovedanlæg er, hvorvidt ledningerne ville berettige til fradrag såfremt ejendommen blev udstykket jf. herved Højesterets udtalelse: "...der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
Såfremt boligerne i den konkrete sag blev udstykket enkeltvis, ville der utvivlsomt blive godkendt fradrag for en eller flere af de på bilag 11 markerede ledninger, idet disse ville udgøre et eksternt hovedanlæg til betjening af flere ejendomme. Der henvises i den forbindelse til bilagene 10 og 11, som illustrerer en evt. udstykning.
På den baggrund gøres det gældende, at det er udtryk for forskelsbehandling ikke at godkende fradrag for hovedledningerne markeret i bilag 11, idet ledningerne ville være fradragsberettigende såfremt byggeriet var opført som ejerboliger. En sådan forskelsbehandling er i strid med hele formålet med hovedanlægsbetragtningen og det forvaltningsretlige lighedsprincip.
I forlængelse heraf henvises der til SKM2011.790.ØLR, hvor Østre Landsret fandt, at den alt overvejende del af det omhandlede stianlæg fremstod som adgangsveje, der naturligt kan betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, og som i tilfælde af udstykning vil berettige til fradrag. Østre Landsret fandt ikke, at der var grundlag for at undtage enkelte af stierne og fandt således, at samtlige stier på ejendommen var fradragsberettigende.
Sagsøger gør gældende, at ledningerne markeret med orange i bilag 11 ligesom stierne i SKM2011.790.ØLR udgør hovedanlæg i tilfælde af udstykning, hvorfor der er fradragsret for ledningerne.
Til videre støtte for ovenstående gengivelse af praksis for hovedanlægsbetragtningen kan henvises til byrettens dom af 4. november 2013, offentliggjort som SKM2013.819.BR, hvor Retten fandt, at den med gul markerede ledning nedenfor udgør et hovedanlæg med følgende begrundelse:
Kloakledningen markeret med gult på bilaget til dommen betjener husnumrene 9, 11 og 13. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis, om de med grønt markerede ledninger.
Til videre støtte kan der ligeledes henvises til byrettens dom af 12. november 2013, SKM2013.845.BR, hvor Retten fandt at vejen markeret nedenfor udgør et hovedanlæg med følgende begrundelse:
Retten lægger herefter til grund, at det afgørende må være, om det pågældende vejstykke ud fra en konkret vurdering tjener som adgangsvej til en del af ejendommen på en sådan måde, at den som hovedanlæg ville have berettiget til fradrag, hvis ejendommen var blevet udstykket. Retten finder, at de i sagen omhandlede vejstykker begge giver adgang til en flerhed af boliger, som i tilfælde af udstykning ville have ligget på hver sin grund. Retten finder ikke grundlag for at undtage en del af det samlede vejanlæg, blot fordi vejen deler sig, og de 2 grene efter delingen naturligvis vil være adgangsvej for færre og færre boliger, efterhånden som man nærmer sig de 2 parkeringspladser, hvor vejstykkerne ender blindt. Parterne er enige om, at de pågældende parkeringspladser ikke er omfattet af sagen, hvilket også fremgår af afgrænsningen på dommens bilag 1.
Efter det ovenfor anførte finder retten, at de på dommens bilag 1 med blåt angivne vejstykker udgør hovedanlæg, som efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien. Som følge heraf tages sagsøgerens påstand til følge.
Der ses således ikke at være støtte i praksis for, at grundforbedrende foranstaltningers tilknytning til byggeriet har betydning for foranstaltningernes karakter af hovedanlæg, men derimod støtte for at det væsentligste hovedanlægskriterium er, om anlægget i givet fald ville kunne betjene flere ejendomme i tilfælde af udstykning.
For så vidt angår Skatteministeriets anbringende om, at grundens størrelse tilsiger, at der ikke er tale om hovedanlæg på ejendommen, skal der henvises til Landsskatterettens kendelse i bilag 12. Det bemærkes, at det fremgår af sagsfremstillingen i kendelsen på side 3, 3. afsnit, at grunden er 2.358 m² stor og altså ikke nævneværdigt større end sagsøgers ejendom der er 1.747 m² stor. Derudover skal bemærkes at hovedanlæg i sagens natur både kan være store og små. Med hensyn til grundstørrelsen, er det eneste relevante kriterium hvorvidt ejendommen kan udstykkes og det kan en ejendom på 1.747 m² utvivlsomt.
Der kan derudover henvises til, kendelsen fremlagt som bilag 14. Det fremgår af kendelsens side 2, 3. afsnit, at ejendommen, har et grundareal på 686 m². Der var således tale om en ejendom der er langt mindre end sagsøgers. Det var dog ikke til hinder for, at der blev godkendt fradrag for hovedanlæg.
Der henvises ligeledes til kendelsen fremlagt som bilag 15. Her fremgår det af sagens oplysninger i kendelsen på side 3, 3. afsnit at grundens areal udgør 1.559 m², hvilket altså er mindre end sagsøgers ejendom.
Sagsøgtes anbringende er således udokumenteret og i strid med Højesterets betragtninger i SKM2013.369.HR som er nævnt ovenfor. Det afgørende i henhold til Højesteret er hvorvidt de pågældende forsyningsledninger i tilfælde af udstykning vil betjene flere ejendomme. Det er også på baggrund af disse betragtninger, at Østre Landsret godkender fradrag for stier i SKM2011.790.ØLR og endelig er det også på baggrund af disse betragtninger, at der blev godkendt fradrag for henholdsvis kloak og vej i SKM2013.819.BR og byrettens endnu ikke offentliggjorte dom af 12. november 2013, SKM2013.845.BR.
De anlagte forsyningsledninger på bilag 11 opfylder således Højesterets kriterium for, hvornår der er tale om et hovedanlæg.
Sagsøgtes henvisning til at den opførte bebyggelse har karakter af randbebyggelse er ligeledes ubegrundet og uhjemlet. Dels fordi genstanden for vurderingen er ejendommen i ubebygget stand og dels fordi ledningerne i tilfælde af udstykning (som det fiktivt er sket i bilag11) ville tjene flere selvstændige ejendomme. SKM2013.791.BR kan i denne forbindelse ikke tjene som støtte for sagsøgtes påstand, idet sagen vedrørte varmeforsyning og samtidig vedrørte en ledning der gik fra en bygning til en anden. De konkrete omstændigheder afviger således markant fra omstændighederne i indeværende sag. Hertil skal endvidere bemærkes, at såfremt der ikke kunne være tale om hovedanlæg pga. randbebyggelse, må det lægges til grund, at retten ville have frifundet Skatteministeriet allerede fordi, der netop var tale om randbebyggelse i sagen.
Det skal ligeledes bemærkes, at ledningen markeret med gul i den ovenfornævnte dom SKM2013.819.BR betjener en bygning som i tilfælde af; at ejendommen havde været udstykket også ville have haft karakter af randbebyggelse. Der havde ligeledes været tale om en mindre grund end i indeværende sag. Det forhindrede som bekendt ikke Retten i at godkende fradrag for ledningen på baggrund af hovedanlægsbetragtningen.
Sagsøger gør således gældende, at sagsøger i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for udgifter til forbedringer for en eller flere af de på bilag 11, markerede kloakledninger, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Sagsøgte har til støtte for påstanden gjort følgende synspunkter gældende, som anført i påstandsdokument af 29. november 2013:
Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det overordnet gældende, at sagsøgeren ikke er berettiget til fradrag i henhold til vurderingslovens dagældende § 17 for udgifterne til etablering af kloakforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede ejendommen, og at der derfor ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2012 (bilag 1).
Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien, jf. Højesterets dom af 22. november 2013, SKM2013.833.HR. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17.
Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATS juridiske vejledning 20132, afsnit H.A.3.3.2, sammenfattet således:
Grundforbedringer, der ikke er omfattet af frinag for forbedringer
Fradrag for vej- og forsyningsanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet udgifter til anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne, fx i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter.
Grundforbedringer, der er omfattet af fradrag for forbedringer
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Den finder anvendelse ved større ejendomme, og hovedanlægsbetragtningen medfører ikke, at ethvert anlæg på sådanne ejendomme er fradragsberettiget. Myndighedernes praksis er anerkendt af Højesteret, jf. SKM2013.369.HR. Højesteret fastslår, at skattemyndighedernes praksis har hjemmel i loven. Der er således ikke tale om, at Højesteret indfører nye eller udvidede kriterier for, hvornår noget kan karakteriseres som et hovedanlæg. Sagsøgerens udlægning af SKM2013.369.HR, hovedanlægsbetragtningen og Landsskatterettens praksis bestrides.
Der er ikke tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i små grunde vil betjene mere end en af disse grunde. Med henvisning til bilag 9 bemærkes endvidere, at dette bilag illustrerer en udstykning af ejendommen i ejerlejligheder i flere etager, hvilket ikke er relevant ved bedømmelsen af om der foreligger et hovedanlæg.
Det er fastslået i flere domme, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
Af retspraksis følger også, at det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at en foranstaltning har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
Sagsøgeren har ikke godtgjort, at kloakforsyningsledningerne, der er markeret på bilag 11, jf. bilag 6, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
Tværtimod kan det konstateres, at kloakforsyningsledningerne føres fra ledninger, der er beliggende under henholdsvis ...3 og ...2, ind på ejendommen, hvorefter kloakforsyningsledningerne fordeles til bebyggelsen og parkeringsarealet.
Der henvises endvidere til, at der er tale om en mindre grund på 1.747 m², hvilket ligeledes understøtter, at forsyningsledningerne ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. byrettens dom af 24. september 2013, SKM2013.774.BR, byrettens dom af 31. oktober 2013, SKM2013.840.BR, og byrettens dom af 5. november 2013, SKM2013.844.BR.
Endvidere henvises der til, at den bygning, der er opført på ejendommen, er anlagt og opført som et randbyggeri til offentlig vej, hvilket ligeledes medfører, at der ikke foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. herved også byrettens dom af 21. oktober 2013 SKM2013.791.BR.
Det gøres derfor gældende, at det omhandlede kloakforsyningsanlæg er så nært knyttet til byggeriet, at det ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, men alene værdi i forbindelse med det konkrete byggeri. Forsyningsledningerne har derfor karakter af stikledninger og berettiger derfor ikke til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
Højesteret har i dom af 8. maj 2013 fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighederne praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Landsskatteretten har i nærværende sag efter en konkret vurdering fundet, at undtagelsen om hovedanlæg ikke finder anvendelse. Landskatteretten har herved blandt andet henvist til ejendommens størrelse og til, at ejendommen er bebygget med en bygning ud mod vej. Retten finder ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering. Retten bemærker, at en ejendom på 1.747 kvm, ikke er en større ejendom, og finder at de omhandlede kloakledninger, der er beliggende på grunden, og som forbinder hovedledningen med bygningen, der er beliggende som randbebyggelse mod vejen, må betragtes som stikledninger, der ikke berettiger til fradrag.
Som følge heraf frifindes sagsøgte.
Efter sagens udfald skal sagsøger i sagsomkostninger til sagsøgte betale kr. 25.000 i sagsomkostninger udgørende dækning af udgift til advokatbistand incl. moms.
Sagsøger, Boligselskabet H1, skal inden 14 dage til sagsøgte, Skatteministeriet, betale kr. 25.000 i sagsomkostninger.


text:
XL Insurance tillagt fuld erstatning i sag om defekte børnesikre låg
Advokat Torben Bondrop har for Sø- og Handelsretten og Højesteret repræsenteret XL Insurance (på vegne af Gerresheimer Vaerloese A/S, det tidligere Superfos Pharma Pack A/S) i en regressag inden for den farmaceutiske industri. Det lykkedes Torben Bondrop at få Højesteret til om omgøre Sø- og Handelsrettens dom, således at XL Insurance blev tillagt fuld erstatning hos Emballator Växjöplast AB.
I år 2000 leverede Emballator Växjöplast millioner af børnesikre låg til det daværende Superfos Pharma Pack A/S til emballering af blandt andet Novo Nordisks diabetes 2 medicin, Prandin. Som følge af en fejlagtigt indstillet nyindkøbt lågsamlemaskine hos Emballator Växjöplast AB var 10% af lågene beskadigede, og ca. 1,5% af disse var så beskadigede, at det ville være meget vanskeligt eller umuligt at åbne emballagen på sædvanlig måde.
XL Insurance betalte erstatning til Novo Nordisk for udgifter til ompakning, idet fejlen blev opdaget inden emballagerne blev frigivet til salg på primært det amerikanske marked. Emballator Växjöplast AB og selskabets ansvarsforsikringsselskab, Zürich Forsikring, var imidlertid af den opfattelse, at der ikke var noget at bebrejde Emballator Växjöplast AB. De ville derfor ikke erstatte XL Insurance det beløb, der var betalt i erstatning til Novo Nordisk.
Sø- og Handelsretten fandt, at der på trods af den fejlindstillede lågsamlemaskine ikke var mangler ved de leverede låg, fordi der efter Sø- og Handelsrettens opfattelse ikke var tilstrækkeligt klare aftaler mellem parterne om, hvad acceptkriteriet var for fejl ved låg.
Højesteret ændrer dom fra Sø- og Handelsretten
Højesteret fastslog derimod, at uanset at kvalitetsaftalen mellem det daværende Superfos Pharma Pack A/S og Novo Nordisk, der var tiltrådt af Emballator Växjöplast AB, ikke fastsatte udtrykkelige kvalitetskrav, var lågene behæftet med en fejl af en sådan karakter, og i et sådant omfang, at der kunne kræves erstatning, jf. købelovens § 43, stk. 3. Højesteret tillagde det i den forbindelse også vægt, at der var tale om produktion af emballage til medicinalindustrien. Indsigelser om, at det daværende Superfos Pharma Pack A/S ikke havde reklameret rettidigt og ikke havde undersøgt pre-delivery samples tilstrækkeligt, blev afvist. Endvidere fandt Højesteret ikke, at det daværende Superfos Pharma Pack A/S havde tilsidesat sin tabsbegrænsningspligt, og hele det rejste erstatningskrav blev derfor imødekommet.
Ellevte sejr i Højesteret
Torben Bondrop er en af Plesners meget erfarne procedører, og det er 11. gang i træk, at Torben Bondrop vinder en sag ved Højesteret.
Hvis der er spørgsmål til sagen, kan henvendelse rettes til advokat Torben Bondrop, gerne på tbo@plesner.com eller tlf. 33 12 11 33.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret