text:
Skat.dk: A.A.10.2.6 Genoptagelse af klagesager
Dette afsnit handler om ankenævnenes, Skatteankestyrelsens og Landsskatterettens muligheder for at genoptage en klagesag.
Tidsfrist for genoptagelse
Indbyrdes kompetencebegrænsninger
Undtagelse - betingelser ikke opfyldte
Nævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan efter anmodning fra en part genoptage en sag, der tidligere er påkendt eller afvist af klageinstansen selv. Se SFL § 35 g.
Bemærk afvist klage
En afvist klage kan genoptages af klageinstansen, der har afvist at behandle den. Men klageren kan også vælge at bede om genoptagelse ved den underliggende instans, da der ved afvisningen ikke er taget stilling til klagen. Hvis fx Landsskatteretten har afvist at behandle en klage over Skatteforvaltningens afgørelse, så kan klageren vælge at bede Skatteforvaltningen om at genoptage sagsbehandlingen. Se SFL § 35 g, og SKM2006.39.ØLR.
Genoptagelse forudsætter altid, at
klageinstansen har påkendt eller afvist klagesagen. Hvis klagen er tilbagekaldt, er der ikke en sag at genoptage. Parten må i så fald indgive en klage på ny eller anmode om genoptagelse ved den myndighed, der sidst har truffet afgørelse i sagen. Se SKM2005.220.HR
parten (klageren) har anmodet om genoptagelse. Nævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan ikke af egen drift genoptage en sag og tage stilling til det materielle i sagen igen. Hvis fx et ankenævn bliver opmærksom på, at der er grundlag for at genoptage en klagesag, kan det opfordre klageren til at tilkendegive, om der ønskes genoptagelse. Ifølge almindelig forvaltningsretlig teori kan klageinstansen til gengæld af egen drift korrigere en afgørelse for egentlige skrivefejl, regnefejl og tilsvarende, som alene vedrører udfærdigelsens form.
der fremlægges oplysninger, som ikke tidligere har været fremme, og som skønnes at ville have medført et væsentligt ændret udfald af afgørelsen, hvis de var indgået i sagsbehandlingen. Se SKM2005.460.HR , SKM2009.329.ØLR , SKM2011.54.BR og xSKM2018.401.BRx.
Vedrørende muligheden for at rette åbenbare fejl se afsnit A.A.7.5. og afsnit A.A.8.1.
De nye oplysninger skal fremlægges ankenævnene inden for en af følgende frister:
Fristen for ordinær eller ekstraordinær genoptagelse. Se afsnit A.A.8.
Fristen for indbringelse af sagen for domstolene, eller inden domstolene har afsluttet sin sagsbehandling.
Se SFL § 35 g, stk. 2, samt SKM2006.619.VLR. og SKM2011.389.VLR.
Tidsfristerne for sagsbehandling sikrer, at klageorganerne alene kan genoptage behandlingen af en sag, så længe sagen ikke kan anses for endelig afsluttet. Når fristen for ansættelsesændringer og klagebehandling er overskredet, så har klageorganerne heller ikke længere mulighed for at genoptage sagsbehandlingen.
De indbyrdes kompetencebegrænsninger gælder også i forbindelse med genoptagelse. Et ankenævn kan derfor ikke genoptage en sag, hvor Skatterådet eller Landsskatteretten har truffet afgørelse i sagen. Se SFL § 14, stk. 1, nr. 3, og SKM2005.220.HR.
Se også afsnit A.A.1.11.2.
Ankenævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan imødekomme en anmodning om genoptagelse, selv om betingelserne ikke er opfyldte, hvis ganske særlige omstændigheder taler for det. Se SFL § 35 g, stk. 3.
De "særlige omstændigheder", der begrunder genoptagelse, er en mulig underkendelse ved Landsskatteretten eller domstolene af myndighedernes praksis i disse sager. Procesbesparende hensyn samt hensynet til en ensartet behandling af skatteyderne i sagskomplekser anses også for et særligt omstændighed, der kan begrunde genoptagelse.
Bestemmelsen skal administreres restriktivt, idet det korrekte retsmiddel er domstolsprøvelse. Se forarbejderne til Lov nr. 281 af 06/06/1977.
Ankenævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan give tilsagn om genoptagelse. Det fremgår ikke direkte af loven, men i praksis anvendes muligheden for genoptagelse i særlige tilfælde også til at give tilsagn om genoptagelse. Se SFL § 35 g, stk. 3.
Genoptagelsestilsagn forudsætter, at
der er fornøden identitet mellem faktum i pilotsagen og i den sag, hvor der meddeles genoptagelsestilsagn. Det skal være åbenbart, at pilotsagens afgørelse vil få betydning for udfaldet af den sag, hvor der ønskes genoptagelsestilsagn.
tilbagesøgningskravet ikke allerede er forældet på tilsagnstidspunktet. Genoptagelsestilsagn indebærer, at Skatteforvaltningen på forhånd giver afkald på at gøre gældende, at tilbagesøgningskravet er forældet.
Landsskatteretten havde givet genoptagelsestilsagn betinget af, at domstolene ændrede Landsskatterettens afgørelse i en tredjemands sag. Tredjemanden hævede sagen, og Landsskatterettens afgørelse blev derfor ikke ændret, Landsskatteretten afviste at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelsestilsagnet ikke var opfyldte. Højesteret stadfæstede afgørelsen. Se SKM2005.230.HR og SKM2005.10.ØLR.
Cirkulære nr. 103 af 03/07/1997 om bl.a. genoptagelsestilsagn.
Se afsnit A.A.12.1 og SKM2012.575.LSR om henstand i forbindelse med genoptagelsetilsagn.
Se også SKM2009.240.SKAT om forældelsesmæssige virkninger af genoptagelsestilsagn og afsnit A.A.9.7.
Bemærk klagegebyr
Bemærk at der også skal betales klagegebyr ved anmodning om genoptagelse. Se SFL § 35 c.
Landsskatteretten havde afslået genoptagelse. Højesteret fandt, at der ikke var fremkommet nye oplysninger som begrundede, at manglende indsendelse af ønsket materiale ikke kunne lægges klageren til last. Der forelå heller ikke særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
Landsskatteretten havde givet genoptagelsestilsagn betinget af, at domstolene ændrede Landsskatterettens afgørelse i en tredjemands sag. Tredjemanden hævede sagen, og Landsskatterettens afgørelse blev derfor ikke ændret, Landsskatteretten afviste at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelsestilsagnet ikke var opfyldte. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
En anmodning om genoptagelse ved Skatteankenævnet af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1992 blev afslået. Afslag var begrundet med, at 1991 ikke kunne genoptages, da der ikke var klaget til Skatteankenævnet over afgørelse vedrørende indkomståret. 1992 kunne ikke genoptages af skatteankenævnet, da Landsskatteretten havde realitetsbehandlet ansættelsen for indkomståret.
Landsskatteretten havde afslået genoptagelse. Højesteret fandt, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
SKM2017.580.VLR Landsretten tiltrådte, at der ikke var grundlag for genoptagelse af skatteankenævnets afgørelse efter SFL § 35 g, stk. 1, og at der heller ikke forelå særlige omstændigheder, jf. SFL § 35 g, stk. 3, der kunne begrunde genoptagelse af afgørelsen. Stadfæster SKM2017.229.BR, hvor byretten udtalte, at der ikke under sagen var fremlagt andre oplysninger eller dokumenter end dem, der var fremlagt for skattemyndighederne i 2009 og 2011, og at der som følge heraf ikke var grund til at tro, at risikoen for selvinkriminering dengang førte til, at skatteyderen ikke kunne eller valgte at undlade at fremkomme med relevante oplysninger til brug for en korrekt skatteansættelse. Skatteyderen havde dermed ikke godtgjort, at SKATs afgørelse var ugyldig, eller at en genoptagelse af sagen ville medføre et væsentligt ændret udfald af afgørelsen.
SKM2011.389.VLR For Landsskatteretten havde klager kun gjort gældende, at der skulle ske genoptagelse af hans skatteansættelse, Landsretten afviste derfor at behandle sagens materielle indhold jf. SFL § 48. Da klageren ikke havde anmodet om genoptagelse indenfor fristerne og der ikke forelå ganske særlige omstændigheder, jf. dagældende SFL § 37, afviste Landsretten at genoptage klagerens skatteansættelse.
SKM2010.603.VLR En anmodning om genoptagelse ved Landsskatteretten blev afslået. Byretten gav skatteyderen medhold i genoptagelse. Vestre Landsret fandt der imod, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen, jf. dagældende SFL § 46, stk. 1. Der var endvidere ikke ganske særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse efter dagældende SFL § 46, stk. 2. Vestre Landsret frifandt herefter Skatteministeriet.
En anmodning om genoptagelse ved Landsskatteretten blev afslået. Østre Landsret fandt, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen. Østre Landsret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
En anmodning om genoptagelse ved skatteankenævnet var fremsat efter udløbet af fristen for genoptagelse, og der forelå ikke ganske særlige omstændigheder, der talte for genoptagelse. Klageren fik derfor afslag på genoptagelse.
En anmodning om genoptagelse ved skatteankenævnet blev afslået under henvisning til, at Landsskatteretten havde taget stilling til klagen, da retten havde afvist klagebehandling. Østre Landsret fandt, at Landsskatterettens klageafvisning ikke var til hinder for genoptagelse ved skatteankenævnet, da der ikke var taget ligningsmæssig stilling til klagen. Afslag på genoptagelse blev imidlertid stadfæstet, da der ikke forelå ganske særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse.
SKM2005.10.ØLR
Landsskatteretten havde givet tilsagn om, at en sag ville blive genoptaget, hvis en tilhørende straffesag resulterede i nye oplysninger. Straffesagen blev opgivet. Landsskatteretten afslog genoptagelse, da der ikke var fremlagt nye oplysninger, som kunne have medført et væsentligt andet resultat og da der heller ikke forelå ganske særlige omstændigheder. Østre Landsret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
Landsskatteretten havde afslået genoptagelse, der blandt andet var begrundet i fremlagte kørselsregnskaber. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der forelå nye oplysninger, og retten fandt heller ikke at der forelå ganske særlige omstændigheder, som kunne begrunde genoptagelse. Klageren fik derfor afslag på genoptagelse.
xSagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen var berettiget til genoptagelse af to afgørelser fra Landsskatteretten, jf. SFL § 35 g, stk. 1.
Landsskatteretten havde i sine afgørelser fundet, at skatteyderen ikke kunne anses for at drive erhvervsmæssig virksomhed i skattemæssig henseende, hvorfor han ikke havde fradrag for underskud. Landsskatteretten fandt også, at SKAT ikke ved at træffe afgørelse inden udløbet af indsigelsesfristen, men efter at have modtaget skatteyderens indsigelser, havde truffet afgørelse i strid med SFL § 20, stk. 2.
Skatteyderen nedlagde under retssagen bl.a. påstand om genoptagelse af Landsskatterettens to afgørelser.
I relation til påstanden om genoptagelse af afgørelserne fra Landsskatteretten tog byretten Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge. Retten lagde herved vægt på, at skatteyderen ikke havde fremlagt nye oplysninger, der kunne have medført et væsentligt ændret udfald af afgørelserne, hvis de havde foreligget tidligere. I øvrigt bemærkede retten, at SKATs afgørelser ikke var foretaget i strid med SFL § 20, stk. 2, idet SKAT med rimelighed måtte gå ud fra, at skatteyderens indsigelser fremsat inden udløbet af de fastsatte indsigelsesfrister var endelige.x
SKM2014.806.BR
Landsskatteretten afviste at behandle sagsøgerens klage over SKATs afgørelse, idet klagen var indgivet til Landsskatteretten efter udløbet af klagefristen i dagældende SFL § 42, stk. 1. Sagsøgeren anmodede herefter Landsskatteretten om genoptagelse i medfør af dagældende SFL § 46, hvilket Landsskatteretten afviste. Sagsøgeren indbragte herefter kendelsen for domstolene.
Det overordnede spørgsmål i sagen var, om betingelserne for genoptagelse var opfyldt og endvidere konkret, om der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der skulle ses bort fra klagefristoverskridelsen i medfør af dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt.
Retten udtalte, at vurderingen af, om betingelserne i dagældende SFL § 46 var opfyldt, skulle ske i relation til Landsskatterettens afgørelse vedrørende afvisning. Retten fandt, at sagsøgerens synspunkt om, at SKATs afgørelse led af en retlig mangel ikke kunne begrunde genoptagelse af afvisningssagen, hverken efter dagældende SFL § 46, stk. 1, eller efter stk. 2. Da der heller ikke i øvrigt var fremkommet nye faktiske oplysninger, som kunne have medført et væsentligt andet udfald af afgørelsen om afvisning, blev Skatteministeriet frifundet.
SKM2014.137.BR Betingelserne for genoptagelse af et skatteankenævns afgørelse var ikke opfyldt. Byretten lagde i den forbindelse vægt på, at sagsøgeren ikke havde fremlagt nye oplysninger af betydning for sagen. der forelå heller ikke ganske særlige omstændigheder, der talte for genoptagelse.
SKM2011.457.BR Sagen drejede sig om genoptagelse af en landsskatteretssag, hvor klager i forbindelse med genoptagelsesanmodningen havde fremlagt en ny erklæring. Retten fandt, at selvom erklæringen var en ny oplysning, var betingelserne for genoptagelse efter dagældende SFL § 46 stk. 1, ikke opfyldt, da det måtte lægges klager til last, at klager først havde henvendt sig til en advokat efter udløbet af indbringelsesfristen, og at genoptagelsesanmodningen som følge heraf først var fremkommet ca. 8 måneder efter Landsskatterettens afgørelse. Retten lagde endvidere vægt på, at erklæringen ikke ville medføre et væsentligt andet resultat.
SKM2011.452.BR Sagen drejede sig om, hvorvidt Landsskatteretten skal realitetsbehandle en klage, uanset om klagen er modtaget for sent, jf. dagældende SFL § 42, stk. 1, 3 pkt. og om hvorvidt sagen skal hjemvises til Landsskatteretten til behandling af spørgsmålet om genoptagelse iht. dagældende SFL § 46, stk. 2. Klageren oplyste, at fristoverskridelsen skyldtes revisors fejl. Retten mente ikke, at der var særlige omstændigheder efter dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt., da retten lagde vægt på, at retspraksis er restriktivt og at klagen var indgivet mere end to måneder efter fristens udløb. Vedrørende hjemvisning, bemærkede retten, at den første klage til Landsskatteretten var bortfaldet pga. manglende betaling af retsafgiften, og Landsskatteretten havde dermed ikke afgjort eller afvist en sag, og betingelserne for genoptagelse var dermed ikke opfyldt. Landsskatteretten havde derfor med rette behandlet sagen efter dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt. Spørgsmålet om genoptagelse af sagen efter dagældende SFL § 46, stk. 2, havde ikke været prøvet af Landsskatteretten og idet retten ikke fandt, at der var grundlag for at tillade spørgsmålet inddraget under retssagen, blev spørgsmålet afvist efter SFL § 48, stk. 1.


text:
Højesteret har den 20. april 2016 afsagt en principiel dom i sag 94/2015 på området for anvendelse af udstykningslovens § 38.
Ifølge udstykningslovens § 38 kan der ikke anlægges retssag om skels beliggenhed, før en skelforretning er afholdt. Det har hidtil været almindeligt antaget, at dette betød, at enhver sag, som på en eller anden måde inddrager et skelspørgsmål, skal indledes med en skelforretning. Men Højesteret har nu præciseret, at dette ikke altid er tilfældet.
Princippet, som kan uddrages af den nye dom, er, at hvis sagen er indledt med et andet indhold end ren skelberigtigelse, som her fx et erstatningskrav for fældning af træer på nabogrund, så er der ikke hjemmel i udstykningslovens § 38 til at afvise en allerede anlagt sag blot fordi der også viser sig at være uenighed om skellets beliggenhed.
Sagen drejede sig om, at ejeren af en ejendom matr. 24d (Nabo 1) var sagsøgt for at skulle betale 500.000 kr. i erstatning til sin nabo (Nabo 2), som var ejer af matr. 22b, idet han havde fældet et læhegn af grantræer mellem de to ejendomme, som Nabo 2 gjorde gældende stod på dennes grund.
Matr. 24d er markeret med rød, matr. 22b med blå
Den tidligere ejer af matr. 22b (Nabo 2’ sælger) forklarede under sagen, at læhegnet stod der, da han købte ejendommen i 1998. Hans sælger fortalte, at det stod i skel. Han havde ikke haft kontakt med Nabo 1 i sin tid som ejer. Begge parter har vedligeholdt deres side af hegnet. Det fremgår af sagen, at Nabo 1 var gammel og syg, hvorfor han i øvrigt heller ikke afgav forklaring i byretten.
I efteråret 2009 lod Nabo 1 uden forudgående varsel en stor del af hegnet fælde. Nabo 2 konfronterede ham med dette og han sagde, at hegnet tilhørte ham. Nabo 2’s sælger anmodede derpå i juni 2010 om en skelforretning ved landinspektør Mogens Venø Poulsen, Varde.
(Ved en skelforretning tager en autoriseret landinspektør, ifølge udstykningslovens regler, stilling til skellets beliggenhed. Hvis der er uoverensstemmelser med optegnelserne i matriklen, bliver den nye måling indberettet til Geodatastyrelsen (det daværende Kort- og Matrikelstyrelsen).)
Nabo 1 havde inden da selv taget kontakt til en landinspektør, nemlig Mogens Poulsen, Skjern, med henblik på afsætning (præcisering) af skellet mellem ejendommene. Der havde således været to landinspektører involveret i sagen allerede inden sagen blev anlagt i byretten. Og af særligt Højesterets dom ses det tydeligt, at det undervejs har bidraget til en vis forvirring i retten, at de begge hed Mogens Poulsen.
Den af Nabo 1 antagne landinspektør Mogens Poulsen, foretog i juni 2010 besigtigelse af forholdene i marken alene under overværelse af Nabo 1 og udarbejdede herefter et udkast til skelerklæring. (En skelerklæring er møntet på en forligsmæssig fastlæggelse af skellet, idet parterne erklærer deres opfattelse af skellets beliggenhed, hvorpå dette registreres i matriklen. Udkastet viste, at granhegnet lå på Nabo 2’s grund.)
Nabo 2’s advokat skrev den 11. juni 2010 bl.a. til Nabo 1, at han skulle komme med et forslag til, hvorledes sagen kunne løses forligsmæssigt, herunder stillingtagen til skellets placering, således som det er vist af landinspektør Mogens Poulsen. Såfremt dette blev bestridt af Nabo 1, ville advokaten indlede en skelsætningsforretning med omkostninger for Nabo 1 til følge. Desuden opfordrede advokaten Nabo 1 til at få etableret et fornuftigt læhegn, således at de værste gener af fældningen kunne undgås.
Uden videre drøftelser mellem parterne underskrev Nabo 1 herefter skelerklæringen den 14. juli 2010. Skelerklæringen blev ikke underskrevet af daværende Nabo 2, ligesom den heller ikke blev underskrevet på vegne af nuværende Nabo 2. Anmodningen til landinspektør Mogens Venø Poulsen, Varde, om foretagelse af skelforretning blev af Nabo 2 tilbagekaldt efter at skelerklæringen var underskrevet af nabo 1, og Nabo 2 erklærede under hovedforhandlingen i byretten, at man kunne tiltræde denne erklæring.
Efter fældningen af granhegnet konstaterede Nabo 2 forskellige skader på sin ejendom, herunder selve hegnet, stormskader på bagvedliggende skov samt værdiforringelse af ejendommen som jagtejendom. Han opgjorde sit samlede erstatningskrav til lige under 500.000 kr., heraf 300.000 kr. som værdiforringelse af den faste ejendom som følge af forringede jagtmuligheder. Via sin advokat, blev kravet rejst overfor nabo 1.
Nabo 1 antog efterfølgende selv en advokat, som i brev af 25. oktober 2010 til Nabo 2’s advokat bl.a. anførte, at brevet af 11. juni af Nabo 1 var forstået som et forligstilbud, hvorefter at (1) såfremt Nabo 1 accepterede skellets placering, således som det er vist af landinspektør Mogens Poulsen, og (2) såfremt Nabo 1 etablerede et ”fornuftigt læhegn”, ville Nabo 2 ikke gøre krav på erstatning af nogen art. I tiltro hertil havde Nabo 1 underskrevet skelafsætningen den 14. juli 2010 uagtet at han ikke var enig i det af Mogens Poulsen anviste skel. Og desuden havde Nabo 1 bestilt træer og forberedt plantning af det nye løvtræshegn, hvilket dog ikke var plantet på grund af de efterfølgende skriverier. Nabo 1 havde antaget, at der var indgået forlig. Og han var derfor blevet chokeret over det erstatningskrav, som nu var opgjort.
Der blev herefter anlagt en civil retssag af Nabo 2 mod Nabo 1 angående erstatningskravet. Nabo 1 påstod frifindelse, navnlig med henvisning til, at det levende hegn stod på hans grund.
Landinspektør Mogens Poulsen afgav forklaring under sagen. Under skelafsætningen i 2010 var tidligere ejer af matr. 22d den første person, som han talte med. Han fandt to yderligt stående skelpæle og satte derefter tre jernpæle med udgangspunkt i, at der var en lige linje mellem punkterne, hvilket var det, matrikelkortet viste. Da han afsatte jernpælene, kom han længere og længere væk fra stubbene efter det fældede levende hegn. Han lavede derfor efterfølgende nærmere undersøgelser, hvor det viste sig, at der ved omtegninger af matrikelkortet i 1974 i Kort- og Matrikelstyrelsen var glemt et knækpunkt fra det oprindelige matrikelkort fra 1960 på ca. 1 meter. Det rettede han op på kortet. Normalt ville han indberette til Kort- og Matrikelstyrelsen, når han har sat et skel. Men sagen fra 2010 blev imidlertid ikke sendt ind til Kort- og Matrikelstyrelsen, da han ville ekspedere sagen sammen med noget andet. Da målingerne fra 1960 svarede til, hvor læhegnet var plantet, var han nu 100 % overbevist om, at granhegnet stod i det matrikulære skel. Han havde herved ikke taget stilling til hævd. Der var ikke foretaget matrikulære ændringer på ejendommene siden 1960. Skellet måtte følge stubbene (og skelafsætningen med den lige linje var derfor forkert).
Nabo 1, der ikke afgav forklaring under sagen, gjorde via sin advokat gældende, at skelafsætningen fra 1960 var korrekt foretaget, hvorfor det levende hegn udelukkende stod inde på hans grund, og hvorfor det var berettiget at han havde fældet det. Han bestred i øvrigt erstatningskravet i sin helhed også størrelsesmæssigt. Hans underskrift på skelerklæringen den 14. juli 2010 mente han var ugyldig i henhold til aftalelovens § 31 og skellet skulle tilsidesættes i medfør af aftalelovens § 36.
Nabo 1 var desuden af den opfattelse, at da de faktiske forhold ikke fremstod i overensstemmelse med skelerklæringen fra juli 2010 og det i Kort- og Matrikelstyrelsen registrerede, skulle den pågældende skelerklæring tilsidesættes og der måtte gennemføres en skelforretning for at fastslå, hvor skellet gik.
Retten i Herning lagde til grund, at landinspektør Mogens Poulsen under sin forklaring fragik opmålingen på måleblad udarbejdet i forbindelse med skelafsætningen i juni/juli 2010, hvorfor den foreliggende skelerklæring fra Nabo 1 ikke kunne tillægges betydning ved vurderingen af skellets placering.
Derimod fandtes det godtgjort på baggrund af landinspektørens forklaring, at granhegnet efter de eksisterende matrikelkort og opmålinger i Kort- og Matrikelstyrelsen var placeret i skellet mellem de to ejendomme, hvorfor det fældede hegn var et fælleshegn.
Da Nabo 1 lod fælleshegnet fælde uden først at undersøge de nærmere ejerforhold omkring hegnet og skellets placering, havde han handlet ansvarspådragende og blev derfor af byretten dømt til at betale erstatning for det tab, som Nabo 2 havde lidt i den forbindelse. Erstatningskravet blev fastsat skønsmæssigt til 350.000 kr.
For landsretten påstod Nabo 1 principalt sagen afvist og subsidiært frifindelse. Indstævnte, Nabo 2, påstod frifindelse over for påstanden om afvisning og øvrigt stadfæstelse.
Nabo 1 forklarede nu, at han ikke kunne afgive forklaring i byretten, fordi han var syg på det tidspunkt. Han købte matr. nr. 24 d i 1960, og der blev dengang lavet en skelafsætning af landinspektør Knud Lindhardt. Dette var aftalt mellem de daværende ejere af de to ejendomme. Han etablerede herefter læhegnet og betalte for planterne. Ejeren af matr. nr. 22 b (daværende Nabo 2) var ikke interesseret i at være part i læhegnet. Han plantede derfor granhegnet ca. en meter fra skel på egen side.
Når han fældede dele af hegnet i 2009 på en strækning på ca. 2,5 km., var det fordi træerne i hegnet var begyndt at blive syge. Da han fik et brev fra naboens advokat om det fældede hegn tog han kontakt til landinspektør Mogens Poulsen, der kom ud på stedet.
Landinspektøren sagde, at landinspektør Knud Lindhardt havde lavet en fejl ved skelafmærkningen i 1960, hvilket efter Mogens Poulsens opfattelse skulle rettes. Mogens Poulsen gav udtryk for, at det var han forpligtet til, men det var Nabo 1 ikke enig i. Der var i øvrigt også andre uafklarede skelforhold mellem de to parters ejendomme. Da han skrev under på skelerklæringen i 2010, troede han på Mogens Poulsens oplysninger om, at Knud Lindhardt havde lavet en fejl.
Nabo 1 gjorde for landsretten gældende, at sagen skulle afvises fra domstolene under henvisning til udstykningslovens § 38, idet der efter udfaldet af bevisførelsen nu var stor usikkerhed om skellets og hegnets beliggenhed i forhold hertil. Den påbegyndte skelforretning i 2010 ved Mogens Poulsen var ikke afsluttet ved en registrering af erklæringen hos Kort & Matrikelstyrelsen, og der måtte derfor ses bort fra denne. Registreringen fra 1960 var efter Nabo 1’s opfattelse gældende, og det var ikke godtgjort, at hegnet lå i skel. Han havde under alle omstændigheder vundet hævd over arealet med hegnet, og landinspektør Mogens Poulsen havde jo for byretten også forklaret, at der godt kunne blive tale om hævd på en lille strimmel.
Nabo 2 gjorde heroverfor gældende, at der ikke var uenighed om skellets beliggenhed, eftersom Nabo 2 nu havde anerkendt, at skellet lå som registreret af Kort & Matrikelstyrelsen i 1960. Der havde været iværksat en almindelig skelforretning inden sagsanlægget for byretten, og den blev afsluttet på baggrund af den underskrevne skelerklæring.
Landinspektør Mogens Poulsen påbegyndte i 2010 en skelforretning i henhold til udstykningslovens § 35 for at få fastlagt placeringen af det fældede hegn i forhold til skellet mellem parternes ejendomme til brug for stillingtagen til det rejste erstatningskrav. Skelforretningen mundede ud i skelerklæringen, der blev underskrevet af Nabo 1 den 14. juli 2010. På det tidspunkt var Nabo 1 ikke repræsenteret af advokat, og han fik efter sin forklaring, der må lægges til grund, ikke vejledning om reglerne om hævd. I øvrigt har landinspektør Mogens Poulsen forklaret, at han ikke tog stilling til hævd. Erklæringen indebar efter sit indhold en tiltrædelse af en skelsætning, som ifølge landinspektørens forklaring for byretten ved senere undersøgelser viste sig ikke at være korrekt.
På baggrund af det angivne forløb lagde landsretten til grund, at der ikke forud for sagens anlæg i byretten havde været gennemført en skelforretning i overensstemmelse med udstykningslovens regler.
Da Nabo 1 havde gjort gældende, at han havde vundet hævd på arealet med hegnet, som han etablerede for ca. 50 år siden, var der således ikke enighed mellem parterne om skellets beliggenhed, selv om de under sagen var blevet enige om, at det matrikulære skel er som registreret hos Kort & Matrikelstyrelsen på grundlag af opmålingen og kortmaterialet fra 1960.
Landsretten tog derfor afvisningspåstanden fra Nabo 1 til følge, idet en fastlæggelse af skellet ville kræve gennemførelse af en skelforretning efter udstykningslovens regler jf. udstykningslovens § 38.
I Højesterets dom af 20/4 2016 deltog fem dommere: Poul Dahl Jensen, Vibeke Rønne, Jens Peter Christensen, Oliver Talevski og Kurt Rasmussen.
Nabo 2 nedlagde atter påstand om stadfæstelse af byrettens dom. Nabo 1 påstod stadfæstelse af landsrettens dom. Begge parter nedlagde subsidiære påstande om hjemvisning til landsretten.
Efter landsrettens dom blev der den 9. februar 2015 afholdt skelforretning om beliggenheden af skellet. Skelforretningen blev foretaget af landinspektør Mogens Venø Poulsen, Varde, der afgav erklæring herom den 18. februar 2015. Parterne oplyste, at skelforretningen er blevet anfægtet af Nabo 1, og at der er anlagt retssag herom ved Retten i Herning.
Udstykningslovens kapitel 5 om afsætning af ejendomsgrænser m.m. indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
”§ 35. Enhver, der mener at have interesse i at få konstateret den rette beliggenhed af en ejendomsgrænse, kan anmode en praktiserende landinspektør om at afholde en skelforretning, jf. dog § 41. Den, der anmoder herom, hæfter for betalingen af de omkostninger, der er forbundet med forretningen, jf. dog § 39.
De skriftligt tiltræder afsætningen eller
Ingen af dem inden 8 uger efter datoen for modtagelsen af skriftlig underretning fra landinspektøren om afsætningen har anlagt retssag med påstand om, at vedkommende naboejer skal anerkende, at skellet ligger anderledes.
§ 38. Der kan ikke anlægges retssag om skels beliggenhed, herunder som følge af hævdserhvervelse, før der er afholdt en skelforretning efter reglerne i §§ 35 og 36.”
Udstykningslovens § 38 fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 137 af 7. marts 1990. I lovforslagets bemærkninger til kapitel 5 om afsætning af ejendomsgrænser m.m. hedder det bl.a. (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, lovforslag nr. L 8, sp. 412):
”Forslagene i dette kapitel omhandler den fremgangsmåde, der skal anvendes, når den rette beliggenhed af en ejendomsgrænse ønskes fastslået. …… [H]vis der er uenighed mellem ejendommenes ejere [om en ejendomsgrænses rette beliggenhed], kan spørgsmålet ikke afgøres uden afholdelse af skelforretning efter bestemmelserne i lovforslagets §§ 35-37.”
I bemærkningerne til § 38 er anført (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, lovforslag nr. L 8, sp. 418): ”Forslaget afløser gældende lovs § 36, stk. 3. Det foreslås udtrykkeligt angivet, at heller ikke spørgsmål om grænsehævd kan afgøres af domstolene, før der har været afholdt skelforretning. Dette svarer til gældende ret.”
Den tidligere gældende bestemmelse i udstykningslovens § 36, stk. 3, blev indsat ved lov nr. 290 af 31. marts 1949, som var affattet i overensstemmelse med et forslag indeholdt i betænkning afgivet af det af Landbrugsministeriet under 25. marts 1946 nedsatte udvalg angående revision af lovreglerne om opretholdelse og drift af jordbrug. I betænkningens bemærkninger til § 36, stk. 3, hedder det (s. 7):
”Ved Bestemmelsen i 3. Stk. undgaas i adskillige Tilfælde i Fremtiden at bebyrde de almindelige Domstole med Tvistigheder om Skel, hvortil kommer, at Sager, som i Medfør af § 32 alligevel til sin Tid indbringes for Retten, vil være godt forberedt til en egentlig Domstolsbehandling.”
Højesteret lagde til grund, at landinspektør Mogens Poulsens skelerklæring, som alene var underskrevet af Nabo 1, ikke var udarbejdet som led i en skelforretning afholdt efter reglerne i udstykningslovens § 35 og § 36. Landinspektør Mogens Venø Poulsen, var i juni 2010 blevet anmodet om at foretage skelforretning efter udstykningslovens regler, men anmodningen blev senere tilbagekaldt. Højesteret lagde herefter til grund, at der ikke forud for, at sagen blev anlagt i marts 2011, var afholdt skelforretning efter reglerne i udstykningslovens § 35 og § 36.
Efter bevisførelsen lagde Højesteret videre til grund, at Nabo 1 den 14. juli 2010 underskrev skelerklæringen som led i forsøg på en forligsmæssig løsning, hvilket Nabo 2 var bekendt hermed. Da det siden viste sig umuligt at forlige sagen, konkluderede Højesteret, at Nabo 1 var berettiget til at fragå erklæringen.
Da der således ikke var enighed om skellets beliggenhed ved sagens anlæg i marts 2011, og der heller ikke senere var opnået enighed herom, var spørgsmålet, om det var med rette, at landsretten afviste sagen i henhold til udstykningslovens § 38 med henvisning til, at der ikke var gennemført en skelforretning efter udstykningslovens regler.
Højesteret bemærkede, at efter forarbejderne til udstykningslovens § 38 har bestemmelsen til formål at undgå, at de almindelige domstole bebyrdes med tvister om beliggenhed af skel, og at sikre, at sådanne sager er godt forberedt, hvis de alligevel kommer for domstolene. Udstykningslovens § 38 tager efter sin ordlyd og forarbejder ikke stilling til, om der skal ske afvisning af en retssag om erstatning i tilfælde, hvor skellets beliggenhed som følge af de anbringender, som parterne anfører, har præjudiciel betydning for afgørelsen af erstatningskravet.
Når henses til, at § 38 udgør en undtagelse fra den almindelige adgang for borgerne til at gå til domstolene for at få afgjort en tvist, fandt Højesteret, at bestemmelsen ikke giver grundlag for at afvise en erstatningssag som den foreliggende. Højesteret ophævede derfor landsrettens bestemmelse om sagens afvisning og hjemviste i overensstemmelse med parternes subsidiære påstande sagen til landsretten til behandling af det rejste erstatningskrav.
Analyse af dommen
Udstykningslovens § 38 bestemmer, at der ikke kan anlægges retssag om skels beliggenhed, herunder som følge af hævd, før der er afholdt en skelforretning.
En skelforretning kan kun angå spørgsmålet om den rette beliggenhed af en ejendomsgrænse, herunder grænser mod umatrikulerede ejendomme og offentlige veje. Under en skelforretning kan der videre træffes afgørelse om, hvorvidt en ejendomsgrænse er forskudt som følge af hævdserhvervelse, jf. udstykningslovens § 38, stk. 1. Ved en skelforretning kan det derimod ikke afgøres, om der er vundet hævd på en hel ejendom eller på et særskilt beliggende areal af en ejendom. Sådanne spørgsmål hører under domstolene. Under en skelforretning kan der eksempelvis heller ikke træffes afgørelse om, hvorvidt to naboejere har indgået aftale om erhvervelse af en del af den enes ejendom, således at skellet mellem ejendommene ændres.
Bestemmelsen i udstykningslovens § 38 hindrer som nævnt ikke, at retssager om, hvorvidt der er vundet hævd på et særskilt beliggende areal af en ejendom, anlægges, selvom spørgsmålet ikke forinden er søgt afgjort ved en skelforretning. Lignende sager om, hvorvidt der er vundet hævd på en del af en ejendom, hvis nærmere afgrænsning parterne ikke strides om, kan efter Geodatastyrelsens opfattelse også indbringes umiddelbart for domstolene. Det er en betingelse herfor, at uenigheden ikke angår fastlæggelsen af en ejendomsgrænse, men alene beror på en retlig bedømmelse af hævdsspørgsmålet. I sådanne tilfælde er der ikke særlig grund til, at spørgsmålet afgøres ved en skelforretning.
Spørgsmålet om, hvorvidt domstolene har kompetence til at behandle sådanne sager, selvom de ikke forinden har været behandlet ved en skelforretning, må imidlertid afgøres af domstolene i forbindelse med, at sagerne anlægges.
Som det fremgår, er det afgørende vigtigt at få defineret den konkrete hovedproblemstilling i sagen, da dette er afgørende for, om der skal rekvireres en skelforretning, eller om tvisten skal indbringes for domstolene.
Angår tvistens hovedspørgsmål beliggenheden af skel, herunder ændringer i eksisterende skel som følge af grænsehævd og fastlæggelse af ejendomsgrænse, så er en forudgående skelforretning nødvendig. Angår tvisten derimod i hovedsagen fortolkning af indgåede aftaler, hævd på særskilte arealer eller – som her – et erstatningskrav, kan sagen behandles af domstolene uden forudgående skelforretning.
De i sagen involverede domme kan downloades ved at klikke her:
For bistand i lignende sager eller sager om andre forhold indenfor plan- og miljøret, kontakt venligst advokat Nicolai Platzer Funder.
94-15-BY.pdf 85 K
94-15-VL.pdf 36 K
94-15.pdf 43 K

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny dom fra Højesteret: Konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48, er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres af miljømyndigheden | Forum Orientering
Ny dom fra Højesteret: Konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48, er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres af miljømyndigheden
Skrevet af Morten Mark Østergaard d. 6/10 - 2010
I denne sag blev en grundejer opmærksom på en olieforurening i 2002 og anmeldte forureningen til kommunen. Der var tale om en olieforurening, som stammede fra en lækage i en nedgravet rørledning, som var ført mellem en olietank og oliefyret. Der var tidligere - formentlig før 1991 – repareret en lækage på ledningen.
I 2004 meddelte kommunen grundejeren et undersøgelsespåbud i medfør af jordforureningslovens § 48. Det følger af denne bestemmelse, at der kan udstedes påbud, når en forurening er ”konstateret” efter den 1. marts 2000.
Tvisten i sagen angik herefter fra hvilket tidspunkt det i § 48 anførte konstateringstidspunkt skal regnes.
Topdanmark Forsikring A/S, der varetager olietanksforsikringsordningen, jf. jordforureningslovens § 49, indgav klage over kommunens påbud. Kommunens afgørelse blev imidlertid stadfæstet af Miljøstyrelsen i 2006.
Miljøstyrelsens afgørelse blev indbragt for Miljøklagenævnet, der afviste at behandle klagen.
Herefter anlagde forsikringsselskabet sag mod Miljøstyrelsen og gjorde under sagen gældende, at konstateringsridspunktet efter jordforureningslovens § 48 er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres uanset hvem, der har gjort opdagelsen. Efter forsikringsselskabets opfattelse kunne en forurening derfor være konstateret af en grundejer, en entreprenør eller en myndighed eller lignende. I forlængelse heraf anførte forsikringsselskabet, at den daværende ejer af ejendommen måtte have konstateret forureningen i forbindelse med reparationen af olieledningen.
Landsretten lagde i sine præmisser vægt på skønsmandens forklaring om den typiske udvikling og nedsivning af en olieforurening, som i dette tilfælde måtte formodes at have været forholdsvis beskeden, og som ikke nødvendigvis var blevet opdaget i forbindelse med reparationen af rørledningen. Landsretten fandt det ikke bevist, at forureningen blev konstateret på tidspunktet forud for 1. marts 2000. På denne baggrund frifandt Landsretten Miljøstyrelsen.
Højesteret udtalte i sine præmisser, at det ikke i § 48, stk. 1, er præciseret hvad, der er bestemmende for, om en forurening er konstateret, herunder hvem, der skal have konstateret forureningen.
Højesteret lagde vægt på, at det følger af bemærkningerne til lovforslagets § 48, at lovgiveren har valgt konstateringstidspunktet – frem for tidspunktet for forureningens opståen – som afgørende for, om der kan udstedes påbud uanset forureningens årsag, ud fra et ønske om at undgå komplicerede diskussioner mellem miljømyndigheden og den nuværende ejer om, hvorvidt forureningen er sket i den nuværende ejers eller den tidligere ejers tid, og om, hvem der kan anses for ansvarlig for forureningen. Der gives i bemærkningerne samtidig udtryk for, at lovforslaget har til formål at modvirke de problemer, som en tidligere retstilstand Havde medført for olietankejere, der måtte leve med forureningen, eller selv har måttet bekoste en oprydning, med mindre miljømyndigheden fandt forureningen så alvorlig, at den på et tidspunkt blev ryddet op på det offentliges regning.
Højesteret anførte videre, at disse hovedhensyn ville blive modvirket, hvis § 48, stk. 1, skulle forstås således, at en olieforurening skal anses for konstateret, blot en tredjemand eller en tidligere ejer eller bruger har været bekendt med forureningen, da der ved en sådan retstilstand vil kunne opstå vanskelige tekniske og juridiske tvivlsspørgsmål om konstateringstidspunktets fastlæggelse.
Højesteret anførte, at bestemmelsens formål derfor taler for at fortolke § 48, stk. 1, således, at konstateringstidspunktet er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen på en sådan måde, at der kan meddeles ejeren af olietanken et påbud. Højesteret fandt ikke, at det forhold, at bestemmelsen derved kan få tilbagevirkende kraft, gav anledning til at anlægge anden fortolkning af bestemmelsen. Lovgiver var således i bemærkningerne til bestemmelsen opmærksom på, at § 48 indeholdt en regulering med tilbagevirkende kraft. Bestemmelsen var samtidig sammenhængende med reglerne om forsikringsdækning af grundejeren. Højesteret fandt på denne baggrund, at konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48 er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen.
Topdanmark havde under sagen fremsat anbringender om, at Miljøstyrelsen ikke havde godtgjort, at forureningen ikke blev anmeldt til kommunen forud for maj 1991. Dette anbringende blev dog afvist af højesteret som for sent fremsat. Højesteret bemærkede i øvrigt, at bevisførelsen herfor ville have påhvilet Topdanmark.
Da olieforureningen herefter skulle anses for konstateret, da forureningen blev anmeldt til kommunen i april 2002, fandt højesteret, at Miljøstyrelsens påbud havde den fornødne hjemmel, hvorefter landsrettens dom blev stadfæstet.
Højesterets dom af 22. juni 2010 (UFR 2010. 2518H)
OIO Standardaftale for web-services f...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret


text:
| Negativ foreningsfrihed: Højesteret har fastslået, at det var lovligt at betale medlemmer af en overenskomstbærende fagforening sygeløn, mens ikke-medlemmer alene havde ret til sygedagpenge -
nyheder	Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Negativ foreningsfrihed: Højesteret har fastslået, at det var lovligt at betale medlemmer af en overenskomstbærende fagforening sygeløn, mens ikke-medlemmer alene havde ret til sygedagpenge	Negativ foreningsfrihed
Højesteret har i dom den 4. juni 2015 afgjort, at to medlemmer af Fagforeningen Danmark (Det Faglige Hus) ikke var berettiget til en særlig sygeløn, der var aftalt i overenskomsten mellem virksomheden og 3F. Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets dom fra 2014, hvor Landsretten var nået til samme resultat.
Den konkrete sag angik to ansatte, der i forbindelse med sygdom alene fik sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge. Andre ansatte, der var medlemmer af den overenskomstbærende fagforening, fik i henhold til overenskomsten sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge med tillæg af supplerende sygehjælp.
Højesteret konstaterede, at foreningsfrihedslovens beskyttelsesområde er ved ansættelse og afskedigelse. Loven indeholder ikke forbud mod forskelsbehandling under ansættelsen. Højesteret fastslog dernæst, at forskelsbehandlingen på grund af foreningsmedlemskab ikke var i strid med foreningsfrihedsloven eller Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 11. Højesteret udtalte herefter følgende:
”I det foreliggende tilfælde indebærer den forskelsbehandling, som A og B har været udsat for, som nævnt alene, at de under sygdom ikke har ret til den supplerende ydelse, som emballageoverenskomsten hjemler for medlemmer af 3F og HK. De har – på samme måde som ordningen for mange andre arbejdstagere – under sygefravær ret til sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge. Højesteret finder, at denne forskelsbehandling ikke indebærer, at A og B reelt tvinges til at melde sig ind i 3F eller HK, hvad de da heller ikke har gjort. Forskelsbehandlingen udgør derfor ikke en krænkelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 11.”
Elmer Advokater mener
Dommen er en påmindelse om, at lønmodtagerrettigheder i høj grad beror på aftaler mellem parterne – kollektive så vel som individuelle aftaler.
De pågældende to lønmodtagere blev behandlet forskelligt fra medlemmer af den overenskomstbærende organisation, fordi de ikke havde en aftale(overenskomstmæssig)-baseret rettighed til sygeløn. Dommen er udtryk for, at forhandlede goder og rettigheder ikke uden videre kan udstrækkes til at omfatte andre end aftalens parter. Ikke-medlemmer kan ikke med reglerne om foreningsfrihed i hånden kræve at få samme rettigheder, som de der har forhandlet en aftale.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Syn og skøn - bilag til skønsmand
22 Jun 2010 08:59
15 Jun 2010 13:38
SKM2010.375.HR
Syn, skøn, relevans, betydning, utilbørlig, efterfølgende, forhold
Syns- og skønsmanden skal som udgangspunkt have udleveret alle sagens akter. Dette udgangspunkt må dog fraviges under visse konkrete omstændigheder. Udgangspunktet må således fraviges, når et bilag på forhånd må skønnes at være uden betydning for besvarelsen af skønstemaet, jf. princippet i rpl. § 341, og når et bilag må anses for egnet til at påvirke besvarelsen på utilbørlig måde.
I den konkrete sag fandt Højesteret ikke grundlag for at antage, at de omtvistede bilag på forhånd måtte antages at være uden betydning for besvarelsen af et spørgsmål om kursværdien af nogle pantebreve i december 2005, selv om de angik debitors betalingsstandsning m.v. 3 år senere. Højesteret fandt heller ikke, at bilagenes oplysninger om efterfølgende omstændigheder var egnede til at påvirke besvarelsen af skønstemaet på utilbørlig måde. Højesteret stadfæstede derfor kendelsen om tilladelse til udlevering af de omtvistede bilag til skønsmanden.
Processuelle regler 2010-1 H.3.5.1
H1.2 ApS
(advokat Torben Bagge for begge)
Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Vibeke Rønne og Jens Peter Christensen.
Kærende, SKAT, har nedlagt påstand om, at bilag 11 og 12 ikke forelægges for skønsmanden, og at skønstemaet justeres i overensstemmelse hermed.
Indkærede, H1.1 ApS og H1.2 ApS, har påstået stadfæstelse, subsidiært at bilag 12 tillades fremlagt i ekstraheret stand.
Udkastet til syns- og skønstema er revideret under hensyntagen til Østre Landsrets kendelse.
Af det reviderede udkast af 14. december 2009 fremgår bl.a.
Nærmere om ejendommen ...1
H1.2 ApS anskaffede ved købsaftale af den 14. juni 2005 ejendommen beliggende ...1. Købsaftalen fremlægges som bilag 1.
Ejendommen har et vurderet areal på 1.148 kvm og indeholder 13 lejligheder. Ejendommen blev anskaffet for en pris på kr. 23.500.000.
Selskabet fik kort efter købet af ejendommen et tilbud på ejendommen, som var meget fordelagtigt. På denne baggrund besluttede selskabet at sælge ejendommen ...1 allerede efter 5 måneder.
Ved aftale af den 8. december 2005, jf. bilag 2, solgte selskabet H1.2 ApS ejendommen ...1, til Andelsboligforeningen G1 med overtagelse pr. 1. januar 2006. Det fremgår af aftalen, at Andelsboligforeningens købesum i alt udgør 36.247.767. Købesummen er i skødet, jf. bilag 3 fordelt således
Deponeret ved underskrift
Deponeret i sælgers pengeinstitut
7.241.925
Overtagelse af prioriteter
20.446.422
Nyt pantebrev på kr. 2.378.972,60 omregnet til kontant
2.164.420
36.247.767
Ved handlen blev der afholdt omkostninger, herunder til stempel og tinglysning for en samlet sum af kr. 417.600. Drift og renovering af ejendommen i selskabets ejertid udgjorde en sum på kr. 224.486.
I forbindelse med H1.2 ApS' salg af ejendommen blev der udstedt to pantebreve med Andelsboligforeningen G1, som debitor og med H1.2 ApS som kreditor, jf. bilag 4 og 5.
Nærmere om ejendommen ...2
H1.1 ApS anskaffede ved købsaftale af den 1. juni 2005 ejendommen beliggende ...2. Købsaftalen fremlægges som bilag 7.
Ejendommen har et samlet bygningsareal på 1.032 m² og indeholder 16 lejligheder. Ejendommen blev anskaffet for en pris på kr. 22.000.000.
Selskabet fik kort efter købet af ejendommen et tilbud på ejendommen, som var meget fordelagtigt. På denne baggrund besluttede selskabet at sælge ejendommen L...2 allerede efter 5 måneder.
Ved aftale af den 13. december 2005, jf. bilag 8, solgte selskabet H1.1 ApS ejendommen ...2, til Andelsboligforeningen G2 med overtagelse pr. 1. januar 2006. Det fremgår af aftalen, at Andelsboligforeningens købesum i alt udgør kr. 37.341.850. Købesummen er i skødet, jf. bilag 9 fordelt således:
20.524.461
7.673.440
Nyt pantebrev på kr. 1.170.626,26 omregnet til kontant
1.085.949
37.341.850
Ved handlen blev der afholdt omkostninger, herunder til stempel og tinglysning for en samlet sum af kr. 1.694.500, og der blev afgivet refusioner for kr. 200.000.
I forbindelse med H1.1 ApS' salg af ejendommen blev der udstedt et pantebrev med Andelsboligforeningen G2, som debitor og med H1.1 ApS som kreditor, jf. biIag 10.
Andelsboligforeningen G2
På et bestyrelsesmøde den 13. november 2008 traf Andelsboligforeningen G2 beslutning om indledning af en "stille" betalingsstandsning med henblik på at opnå en rekonstruktion af foreningen, idet denne ikke længere havde midler til at opfylde sine forpligtigelser i takt med at disse forfaldt, jf. bilag 11.
Det må forventes, at såfremt ejendommen skal sælges på tvangsauktion vil det udstedte pantebrev ikke opnå nogen form for dækning. Af skrivelse fra advokat TI af den 25. november 2008 fremgår endvidere, at foreningens medlemmer ikke hæfter personligt for andelsboligforeningens gæld, jf. bilag 12.
Syns- og skønsmanden bedes på baggrund af oplysningerne i begæringen om syn og skøn med tilhørende bilag og ved indhentelse af fornødne oplysninger besvare følgende spørgsmål
Syns- og skønsmanden bedes oplyse kursværdien på pantebrevet fremlagt som bilag 4 pr. 8. december 2005.
Syns- og skønsmanden bedes oplyse kursværdien på pantebrevet fremlagt som bilag 5 pr. 8. december 2005.
Syns- og skønsmanden bedes oplyse kursværdien på pantebrevet fremlagt som bilag 10 pr. 13. december 2005.
Syns- og skønsmanden bedes oplyse hvilken betydning det ved besvarelsen af spørgsmål 1-3 er tillagt, at de omhandlede pantebreve er rente- og afdragsfri indtil den enkelte bolig som pantebrevet er knyttet til overgår til andelsbolig eller indtil 1. januar 2026?
Syns- og skønsmanden bedes oplyse hvilken betydning det ved besvarelsen af spørgsmål 1-3 er tillagt, at de omhandlede pantebreve er tinglyst med yderste panteret i de omhandlede ejendomme?
Syns- og skønsmanden bedes oplyse hvilken betydning det ved besvarelsen af spørgsmål 1-3 er tillagt, at andelsboligforeningens medlemmer ikke hæfter personligt for foreningens gæld, herunder betaling af de omhandlede pantebreve.
Syns- og skønsmanden bedes oplyse, hvilke forhold, han i forbindelse med sin besvarelse af de stillede spørgsmål har tillagt særlig betydning.
I det omstridte bilag 11, referatet af bestyrelsesmøde den 13. november 2008 i Andelsboligforeningen G2, anføres bl.a.:
Budget for 2009 blev forelagt. Budgettet forudsætter en boligafgiftsstigning på grund af løbende tab ved en tom lejlighed.
Ved møde d. 21. oktober blev det tilkendegivet af andelshaverne, at man ikke var villig til at acceptere yderligere forhøjelser af boligafgiften. Da foreningens drift således ikke længere hænger sammen, og da foreningen i øvrigt må antages at være insolvent, besluttede bestyrelsen at foreningen skal træde i betalingsstandsning.
Betalingsstandsningen etableres som en "stille" betalingsstandsning uden anmeldelse til Sø- & Handelsretten.
Bestyrelsen vurderede at det ikke ville tjene noget formål at indgive anmeldelse om betalingsstandsning eller egen konkursbegæring. Bestyrelsen bemyndigede derimod advokat TI til at indlede forhandling med kreditorerne om en rekonstruktion. Dette sker i overensstemmelse med ønsket fra andelshaverne, som udtrykt på mødet d. 21. oktober.
Såfremt en rekonstruktion ikke viser sig mulig, må det forventes, at foreningens ejendom vil blive begæret bortsolgt ved tvangsauktion af panthaverne.
Det omstridte bilag 12 indeholder bl.a. et brev af 25. november 2008 fra advokat TI til G3 A/S, der er kreditor ifølge det af Andelsboligforeningen G2 udstedte pantebrev, som skønsforretningen angår. I brevet hedder det bl.a.
Kreditorordning - Andelsboligforeningen G2
Som advokat for Andelsboligforeningen G2 skal jeg rette henvendelse til Dem, idet Andelsboligforeningen har udstedt et pantebrev på kr. 1.170.626 til Dem med pant i foreningens ejerlejlighed.
Foreningen blev etableret ved årsskiftet 2005-2006, hvor foreningen erhvervede ejl. nr. 1 af matr. nr. ... Der er tale om den oprindelige ejendom efter frastykning af tagarealet til nye ejerlejligheder.
Foreningen erhvervede ejerlejligheden for kr. 37.341.850 kontant, hvilket både dengang og nu vel nok må betegnes som dyrt.
Købet blev finansieret, dels ved lån til BRF Kredit, stort kr. 21.081.000, dels ved pantebrev til F2-bank, stort kr. 7.712.000.
Herudover blev der oprettet et pantebrev til sælger på kr. 1.170.626, der først skulle betales, når den sidste andelsbolig blev solgt efter lejerens fraflytning.
Restbeløbet kr. 8.058.000 blev indskudt af andelshaverne. Uanset dette store indskud er foreningen teknisk insolvent i dag, og indskuddet er for længst tabt.
Der er ikke kreditorer udover panthaverne efter det oplyste.
I dag er situationen derfor således, at andelene er uomsættelige. Boligafgiften er så høj, at andelene end ikke kan sælges for 0 kr., idet gælden til BRF Kredit og F2-bank til sammen udgør over kr. 27.000 pr. kvm.
En enkelt andelshaver er ekskluderet på grund af manglende betaling, og de øvrige andelshavere har således været nødt til at betale for den pågældende i en periode, og dette har bevirket, at foreningen nu er løbet tør for likviditet. Ved betaling af oktober termin måtte foreningen således overtrække sin driftskonto, og det kan bestyrelsen ikke tage ansvar for igen.
På et beboermøde d. 21. oktober 2008 blev det klart, at andelshaverne ikke ville foretage den nødvendige forhøjelse af boligafgiften for at dække underskuddet, og bestyrelsen ser sig i den forbindelse nødsaget til at standse betalingerne på foreningens lån.
Efter beboermødet er foreningens situation yderligere forværret, idet De har meddelt, at De er gået i en stille betalingsstandsning. Der er således nu 2 ud af 15 andelshavere, der ikke betaler. I forhold til Dem må jeg derfor nu taget forbehold for modregning i videst muligt omfang.
Jeg vedlægger foreningens seneste regnskab og seneste ikke godkendte budget til orientering, idet jeg bemærker, at budgettet ikke tager højde for manglende betaling fra Dem eller eventuelle andre.
Jeg vedlægger tillige protokollat af bestyrelsens beslutning truffet d. 13. november 2008.
Jeg bemærker også, at andelshaverne ikke hæfter personligt for nogen del af foreningens gæld, idet der ikke er taget forbehold herom fra panthavernes side.
En kreditorordning bør derfor tage udgangspunkt i, at de eksisterende andelshavere, der kan og vil fortsætte indskyder et nyt kontant indskud, mens det oprindelige indskud nedskrives til 0 kr., og gælden samtidig nedskrives, således at andelene bliver omsættelige. Dette indebærer, at nedskrivningen skal være så stor, at udefrakommende nye andelshavere vil være villige til at erhverve de frigjorte andele på markedsvilkår.
Jeg har ikke foretaget nogen beregning af hvilken værdi andelene vil skulle have, men det er min umiddelbare vurdering, at både pantebrevet til F2-bank og til sælger skal slettes helt, og at der herudover skal ske en nedskrivning af BRF Kredits pantebrev.
Jeg forventer dog, at nedskrivningen vil være væsentligt mindre end nedskrivningen i forbindelse med en tvangsauktion, hvor ejendommens fremtidige værdi vil blive fastlagt som udlejningsejendom.
SKAT har for Højesteret navnlig gjort gældende, at sagens hovedspørgsmål vedrører problemstillingen, om skønsmanden skal have forelagt samtlige sagens akter eller alene de relevante akter. SKAT har herved blandt andet anført, at relevanskriteriet bør være afgørende ud fra synspunkter om tidsspilde og ressourceforbrug ved fremsendelse af akter, der ikke er relevante for besvarelsen af skønstemaet. Endvidere ses der ikke at være nogen overbevisende begrundelse for at forelægge irrelevante bilag, ligesom der vil være risiko for utilbørlig påvirkning af skønsmanden, hvis der forelægges bilag eller oplysninger, som skønsmanden ved sin besvarelse ikke bør tillægge betydning. Bilag 11 og 12 er uden relevans for sagen, fordi de vedrører begivenheder, der fandt sted næsten 3 år efter det tidspunkt, der er relevant for værdiansættelsen, og fordi de faktiske oplysninger med undtagelse af oplysningen om den stille betalingsstandsning fremgår af sagens øvrige dokumenter. Skønsmanden skal alene tage udgangspunkt i de oplysninger, der forelå i december 2005, eller forhold, som var påregnelige på det tidspunkt.
H1.1 ApS og H1.2 ApS har navnlig gjort gældende, at det ikke kan udelukkes, at bilag 11 og 12 har betydning for fastsættelse af pantebrevenes værdi pr. december 2005. Bilagene indeholder en række faktiske oplysninger af betydning for skønsmandens besvarelse, herunder oplysninger om andelsboligforeningernes økonomi på overdragelsestidspunktet og om hæftelsesforhold. Visse af oplysningerne fremgår ikke af andet materiale. Det gælder f.eks. oplysninger om størrelsen af andelshavernes kontante indskud, og om at andelshaverne ikke hæfter personligt for gælden. Også efter relevanskriteriet bør bilag 11 og 12 derfor forelægges for skønsmanden. Overordnet taler væsentlige retssikkerhedsmæssige hensyn for, at samtlige bilag forelægges skønsmanden, da skønsmanden i kraft af sin særlige sagkundskab er bedst kvalificeret til at vurdere et bilags relevans.
Ved udmeldelse af syn og skøn skal retten tage stilling til og i udmeldelsesdekretet tydeligt angive, hvad der er forretningens genstand og øjemed, jf. retsplejelovens § 201. Denne bestemmelse finder anvendelse også ved udmeldelse af syn og skøn som led i isoleret bevisoptagelse, jf. retsplejelovens § 343, herunder i forbindelse med sager for Landsskatteretten, jf. skatteforvaltningslovens § 47, stk. 1. En angivelse af genstand og øjemed omfatter ikke alene formulering af spørgsmål i et skønstema, men også stillingtagen til grundlaget for besvarelsen.
Højesteret finder, at besvarelsen som udgangspunkt skal baseres på kendskab til alle sagens akter, men dette udgangspunkt må dog fraviges under visse konkrete omstændigheder.
Udgangspunktet må således fraviges, f.eks. hvor et bilag på forhånd må skønnes at være uden betydning for besvarelsen af skønstemaet, jf. princippet i retsplejelovens § 341. Ved afgørelsen må det tages i betragtning, at skønsmanden som sagkyndig kan være bedre egnet til at bedømme bilagets relevans, og at der gennem alternative spørgsmål kan indhentes svar, hvor der bortses fra oplysningerne i et bilag, selvom det i øvrigt indgår i grundlaget for besvarelsen.
Udgangspunktet må ligeledes fraviges, f.eks. hvor et bilag må anses for egnet til at påvirke besvarelsen på utilbørlig måde.
Under sagen for Landsskatteretten er der tvist om kursværdien i december 2005 af de omhandlede pantebreve. De omstridte bilag indeholder oplysninger om de økonomiske forhold i den ene pantebrevsdebitor, Andelsboligforeningen G2, herunder om andelshavernes samlede indskud ved stiftelsen, om deres hæftelse for pantegæld samt om betalingsstandsning og forsøg på rekonstruktion i slutningen af 2008. Højesteret finder ikke grundlag for på forhånd at antage, at disse bilag er uden betydning for besvarelsen af spørgsmålet om kursværdien i december 2005 af det af denne andelsboligforening udstedte pantebrev.
Højesteret finder heller ikke grundlag for at antage, at bilagenes oplysninger om efterfølgende omstændigheder er egnet til på utilbørlig måde at påvirke besvarelsen af skønstemaet.
Herefter stadfæster Højesteret kendelsen om at tillade, at de to bilag forelægges skønsmanden.
Ved afgørelsen er der givet de indkærede skatteydere fuldt medhold for Højesteret. Herefter, og idet der ikke i forbindelse med den isolerede bevisoptagelse tillægges skatteyderne som rekvirenter af syn og skøn sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 343, stk. 3, modsætningsvis, skal SKAT betale sagsomkostninger for Højesteret til skatteyderne. Sagsomkostningerne fastsættes til 10.000 kr. Det bemærkes herved, at adgangen til i forbindelse med sagen for Landsskatteretten at tilkende skatteyderne godtgørelse for udgifter, herunder nettoudgifter til syn og skøn, jf. skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1 og 3,jf. § 54, stk. 1, nr. 3, og stk. 2, nr. 1, og jf. § 22, stk. 7, i lov nr. 525 af 12. juni 2009, ikke kan føre til at undlade at tilkende skatteyderne sagsomkostninger for Højesteret.
Østre Landsrets kendelse om, at bilag 11 og 12 tillades forelagt for syns- og skønsmanden, stadfæstes.
I sagsomkostninger for Højesteret skal kærende, SKAT, betale i alt 10.000 kr. til de indkærede, H1.1 ApS og H1.2 ApS, inden 14 dage efter afsigelsen af denne kendelse. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret