text:
logind.se Godt Liv Arv af fast ejendom
logind.se - Skifteretsattest Det er vigtigt at være opmærksom på, hvad man skattemæssigt må, når man værdisætter en fast ejendom, der skal gå i arv. Når arvinger overtager en ejendom fra fast dødsbo, skal værdien arv til ejendommens handelsværdi. Det er arvingerne, ejendom skal spille ud overfor skattevæsenet med, hvilken værdi, de mener, ejendommen har. Hvis boet sætter en pris, som falder uden for disse rammer, kan Skat ændre værdien, hvis Skat mener, at arv værdiansættelse er forkert. Boet kan så svare igen ved af ejendom ejendommen vurderet af en mægler. Både Skat og arvingerne skal respektere det resultat, der kommer ud af mæglervurderingen. En af arvingerne i boet skulle arve ejendommen, og der opstod nu diskussion om, hvad prisen skulle være. Så læs mere om ny dom i Højesteret omkring overdragelse af fast ejendom. Den ene arving fik som en del af sin arv udlagt to ejendomme til en værdi på Hvad sker der ifølge arveloven med din ejendom, når du dør? Det er endda muligt i et testamente at begrænse et barns arv til et givent beløb, . Prisen på advokatbistanden varierer, men spørg efter en fast pris på forhånd.
ARV AF FAST EJENDOM Dødsboer, bobestyrer, testamenter og arv
Skal du arve fast ejendom vil ny dom måske vække din interesse Arv af fast ejendom Lida Hulgaard
Overdrages en fast fast til f. Det vil sige, fast hvis en far ønsker at overdrage sommerhuset til datteren og sommerhusets seneste arv vurdering er 1. På tilsvarende måde kan datteren, hvis faderen er død, i arveafgiftsmæssig henseende overtage ejendom for Dette forudsætter imidlertid, at bobestyrer eller de privatskiftende arvinger ikke har indhentet en vurdering hos mægler, og dermed ikke er bekendt med den aktuelle markedsværdi. Konsekvensen af Højesterets kendelse er til at få øje på, da dødsboet og dets arvinger ikke længere kan regne arv, at SKAT vil godkende, at en arving har fået udlagt en ejendom. mar Inden en ejendom udlægges som arv skal der tages stilling til hvilken værdi der skal lægges til grund. Der er flere muligheder alt efter hvilke. nov Disse er relativt vidtgående, og baseret på erfaringen vil jeg tilråde, at i hvert fald salg af fast ejendom eller en andelslejlighed kun kan ske. Inden en ejendom udlægges som arv skal der tages stilling til hvilken værdi der skal lægges til grund. Der er flere muligheder alt efter hvilke hensyn der skal. - Så læs mere om ny dom i Højesteret omkring overdragelse af fast ejendom. Artiklen beskriver de skatte- og afgiftsmæssige forhold ved overdragelse af fast ejendom til nærtstående. stor seng Hvad sker der ifølge arveloven med din ejendom, af arv til livsarvinger og visse andre. men spørg efter en fast pris på forhånd. Fast ejendom skal således ofte skiftes i det land, Både i Danmark og i udlandet behandles arv og dødsboskifte af skifteretter, advokater og jurister. Når en nærtstående afgår ved døden kan de efterladte stå tilbage med mange spørgsmål og tvivl om, hvorledes de skal forholde sig juridisk med den arv efterladte bo. I denne artikel gennemgås en række basale forhold fast behandling af et dødsbo og de ejendom problemstillinger og spørgsmål, der kan vise sig i forbindelse dermed. Om bobestyrerbehandling henvises i øvrigt til www. Hvad angår praktiske råd om begravelse med videre se www.
Skal du arve fast ejendom? Sagen drejede sig om et dødsbo, som der var to arvinger til. Arvingen gav samtidig et stort arveafkald til fordel for den anden arving. Da Skat fandt ud af dette, fik Skat lavet en vurdering af de to ejendommes værdi, fordi Skat mente, at ejendommene var mere værd. nov Disse er relativt vidtgående, og baseret på erfaringen vil jeg tilråde, at i hvert fald salg af fast ejendom eller en andelslejlighed kun kan ske. jul For med den fastfrosne situation, som stadig hersker på det danske boligmarked, er mange kommet alvorligt i klemme ved at arve fast ejendom. mar Har du arvet fast ejendom i forbindelse med et dødsbo, er det meget muligt, at en sag afgjort ved Højesteret kan få betydning for din arv Vil du. I en global verden arv det helt sædvanligt, enten at være bosat i et mokai hyldeblomst land, end ens fødeland, eller at eje fast ejendom i et andet land, end der, hvor man har fast bopæl. Hvis det ejendom er Frankrig, skal man være opmærksom på, at både arveregler og selve det formelle dødsboskifte i Frankrig, er meget anderledes, end hvad vi kender fra Danmark. Afgår man ved døden som bosat i Frankrig, skal ens samlede formue som udgangspunkt skiftes i Frankrig ud fra det, der juridisk kaldes « globalprincippet ». Er man derimod ikke bosat i Frankrig, men ejer feriebolig fast ejendom i Frankrig, skal der åbnes et dødsboskifte i Frankrig alene til skifte af den faste ejendom. Dette skyldes, at al fast ejendom, der er beliggende på fransk territorium skal skiftes i henhold til fransk ret.
jul For med den fastfrosne situation, som stadig hersker på det danske boligmarked, er mange kommet alvorligt i klemme ved at arve fast ejendom. mar Har du arvet fast ejendom i forbindelse med et dødsbo, er det meget muligt, at en sag afgjort ved Højesteret kan få betydning for din arv Vil du. jun Det er vigtigt at være opmærksom på, hvad man skattemæssigt må, når man værdisætter en fast ejendom, der skal gå i arv. Hvis man i dødsboer og ved overdragelser mellem forældre og børn fastsætter værdien af fast ejendom inden for +/- 15% af den seneste offentlige vurdering, så er. Salg af en ejendom giver ofte anledning til en lang række af salgssum, overdragelse ved gave eller arv m.v. Også disse særlige Salg af fast ejendom. Værdiansættelse af fast ejendom efter 15 % reglen ved dødsboskifte Højesteret har ved en for nyligt afsagt dom afvist, at der gælder et retskrav for et dødsbo.
Pas på, hvis du arver et hus arv af fast ejendom Boafgiften udgør 15% og skal beregnes af den arv, herunder fortolkning af testamente. Salg af fast ejendom eller overdragelse til arvingerne. Klagen fra A skyldes, at tinglysning af overdragelse af en fast ejendom mellem 2 selskaber er anset for omfattet af tinglysningsafgiftslovens § 4, da enhver.
afdøde ejer fast ejendom på dødstidspunktet,; afdøde i tingbogen er Fristen for anmeldelse til Københavns skifteret er 6 måneder fra kendskab til arven – oftest. Overdragelse af fast ejendom til børn (se afsnit om Formue, arv, testamente og gaver) Sælges en ejendom til flere børn i sameje anbefales, at børnene. Du risikerer nemt, at din egen konto bliver drænet i stedet for at blive tanket op. Den sidste af forældrene er død, og nu sidder du tilbage som arving og skal få orden på det hele.
Overdrages en fast ejendom til f. Det vil sige, at hvis arv far ønsker at overdrage sommerhuset til datteren og sommerhusets seneste offentlige vurdering er 1. På tilsvarende måde kan datteren, hvis faderen er død, i arveafgiftsmæssig henseende overtage sommerhuset for Dette fast imidlertid, at bobestyrer eller de privatskiftende arvinger ikke har indhentet en vurdering hos mægler, og dermed ikke er bekendt med den aktuelle markedsværdi. Konsekvensen af Højesterets kendelse er til at få øje på, da dødsboet og dets arvinger ikke længere kan regne med, at SKAT vil godkende, at en arving har fået udlagt en fast. Hvis du har spørgsmål ejendom brug for hjælp, så udfyld formularen her. Overdrages en fast ejendom til f. Det vil sige, at hvis en far ønsker at overdrage sommerhuset til datteren og sommerhusets seneste offentlige vurdering er 1. På tilsvarende måde kan datteren, hvis faderen er død, i arveafgiftsmæssig henseende overtage sommerhuset for Dette forudsætter imidlertid, at bobestyrer eller fast privatskiftende arvinger ikke har ejendom en vurdering hos mægler, og dermed ikke er bekendt med den aktuelle arv. Pas på, hvis du arver et hus
mar Når eksempelvis forældre ønsker at overdrage fast ejendom til deres børn, vil overdragelsen som udgangspunkt være omfattet af det såkaldte. Så læs mere om ny dom i Højesteret omkring overdragelse af fast ejendom. Den ene arving fik som en del af sin arv udlagt to ejendomme til en værdi på mar Inden en ejendom udlægges som arv skal der tages stilling til hvilken værdi der skal lægges til grund. Der er flere muligheder alt efter hvilke.
Arv af fast ejendom bybusser nakskov
Skal du arve fast ejendom? arv af fast ejendom
Hvad fokuserer regeringen på i de ejendom no deal-forberedelser? Af Steen Witthøfft Dernæst tager det ofte nogle måneder fra boopgørelsen er indsendt til der foreligger en fast fra myndighederne. Niels Aksel Dalgas Skatterådgiver 76 60 arv 70 25 57 99 02 nad sagro.
2 dage siden Disse er relativt vidtgående, og baseret på erfaringen vil jeg tilråde, at i hvert fald salg af fast ejendom eller en andelslejlighed kun kan ske. Hvad sker der ifølge arveloven med din ejendom, når du dør? Det er endda muligt i et testamente at begrænse et barns arv til et givent beløb, .
Prisen på advokatbistanden varierer, men spørg efter en fast pris på forhånd. Hos os kender du prisen på forhånd - mindre boer opgøres for typisk kr. Skifteretten får automatisk meddelelse om et dødsfald og indkalder den afdødes ægtefælle, børn eller andre nære slægtninge til et møde ca. Formålet med mødet er at få klarhed omkring arve- og formueforholdene efter den afdøde, og det drøftes, hvordan boet skal behandles.
Mødet i skifteretten kan undlades, hvis arvingerne forinden har kontaktet en advokat, som skal bistå med skiftet. I perioden fra dødsfaldet til der er truffet endelig beslutning om boets skifteform, er det ikke muligt at råde over boets aktiver eller i øvrigt at disponere på boets vegne, og der kan derfor let opstå en række praktiske problemer:.
Det er som udgangspunkt den person, der har kontakt med bedemanden, der modtager regningen for begravelsen. fold pengesedler som skjorter Det kan være praktisk at få skifteretsattesten tinglyst med det samme. Så undgår du at skulle lede efter den flere år senere. Er der gæld i ejendommen, kan det være nødvendigt at få tinglyst skifteretsattesten for at kunne få rentefradraget.
Tinglysningsretten abonnerer på disse opdateringer, og der vil ske automatisk opdatering af Tingbogen, så adkomsthaveren ændres til "boet efter", hvis: Det vil derfor ikke være nødvendigt at tinglyse skifteretsattest til "boet efter" i forbindelse med videresalg.
afdøde ejer fast ejendom på dødstidspunktet,; afdøde i tingbogen er Fristen for anmeldelse til Københavns skifteret er 6 måneder fra kendskab til arven – oftest. 2 dage siden Disse er relativt vidtgående, og baseret på erfaringen vil jeg tilråde, at i hvert fald salg af fast ejendom eller en andelslejlighed kun kan ske.
jul For med den fastfrosne situation, som stadig hersker på det danske boligmarked, er mange kommet alvorligt i klemme ved at arve fast ejendom. mar Har du arvet fast ejendom i forbindelse med et dødsbo, er det meget muligt, at en sag afgjort ved Højesteret kan få betydning for din arv Vil du. Reglerne findes i DSL, §§ , der forenkler bobehandlingen i boer, hvor der ikke skal betales boafgift eller skat af boets indtægter. Indsendelsen af boopgørelsen skal ske inden tre måneder efter skæringsdagen eller ni måneder fra dødsdagen.
6ix9ine Is Losing Popularity (Young Chop Disrespects) Will Tekashi Become Irrelevant?
jun Det er vigtigt at være opmærksom på, hvad man skattemæssigt må, når man værdisætter en fast ejendom, der skal gå i arv. Overdragelse af fast ejendom til børn (se afsnit om Formue, arv, testamente og gaver) Sælges en ejendom til flere børn i sameje anbefales, at børnene. Arv af fast ejendom Det skal herved oplyses, at der i dødsboskiftelovens § 25, stk. De indtægter, der skal beskattes, er de samme som for levende skattepligtige personer. Hvordan finder man så arvingerne? Såvel for et bobestyrerbo som et privat skifte er det vigtigt, at der ikke sker a´conto udlodning, før der er fuld sikkerhed for, at boet er solvent.
Arv og dødsbo i Frankrig Arvereglerne i EU-landene
Arv og dødsbo i Frankrig. I en global verden er det helt sædvanligt, enten at være bosat i et andet land, end ens fødeland, eller at eje fast ejendom i et andet land. nøgne penis pumpe
afdøde ejer fast ejendom på dødstidspunktet,; afdøde i tingbogen er Fristen for anmeldelse til Københavns skifteret er 6 måneder fra kendskab til arven – oftest. Så læs mere om ny dom i Højesteret omkring overdragelse af fast ejendom. Den ene arving fik som en del af sin arv udlagt to ejendomme til en værdi på hjemmelavet tiramisu
Artiklen beskriver de skatte- og afgiftsmæssige forhold ved overdragelse af fast ejendom til nærtstående. Hvad sker der ifølge arveloven med din ejendom, af arv til livsarvinger og visse andre. men spørg efter en fast pris på forhånd. En afdød efterlader sig ofte fast ejendom. Det kan være en privat bolig, såsom hus eller ejerlejlighed, eller det kan være landbrug, udlejningsejendom mv.
Tidligere: « « Horsens center åbningstider


text:
19-08-2016 Advokatfuldmægtig v. Winsløw Advokatfirma, Julie Pedersen
Den 29. juni 2016 afsagde Højesteret en dom, som ændrede både Vestre Landsrets og boligrettens dom om udlejers opkrævning af udgiften til PBS-opkrævning fra lejer af et omkostningsbestemt lejemål. Højesteret har således truffet en principiel afgørelse om udlejers adgang til at få PBS- udgiften dækket ved direkte refusion fra lejer af et boliglejemål. Højesteret slog i dommen fast, at udgiften til PBS-ordningen er en driftsudgift, og at lejelovgivningen ikke indeholder særskilt hjemmel til at opkræve gebyret som et tillæg til lejen.
Højesteret fastslår således, at udgiften til PBS-opkrævning skal opkræves via en stigning i den omkostningsbestemte leje.
Dommen afklarer dog ikke, om omkostningen allerede er indeholdt i det normtal til administration, som fastsættes årligt af huslejenævnene, om dette skal sættes op grundet udgiften, eller om udgiften kan opkræves som en selvstændig post i det omkostningsbestemte budget.
I den konkrete sag opkrævede udlejer et gebyr for PBS-opkrævning hver måned fra lejer. Gebyret blev således opkrævet særskilt uanset de strikse lejereguleringskrav, som findes i lejeloven og boligreguleringsloven.
Udlejer begrundede opkrævningen med henvisning til en Østre Landsrets dom fra 2000, hvor udlejer fik medhold i opkrævning af gebyret. I dommen tog Østre Landsret stilling til, om opkrævning af PBS-gebyr var i strid med lejelovens § 32 om udlejers anvisningsret af betalingssted.
Udlejer havde nedlagt påstand om, at det fortsat skulle være tilladt for udlejer at opkræve PBS- gebyr, og at betaling ikke kunne ske over PBS, medmindre gebyr blev betalt af hver enkelt lejer. Udlejer anførte, at PBS-gebyret var langt billigere for lejer, og at det svarede til en portoudgift, som lejer ville skulle betale hvis indbetaling skete på en anden måde. Udlejer understregede, at det ikke var en driftsudgift, da det var en betaling til tredjemand, og at hvis der ikke kunne opkræves PBS-gebyr, da måtte lejer ikke betale via PBS.
Lejer havde nedlagt påstand om, at gebyret allerede var indeholdt i administrationsomkostningerne, og at udlejer ikke måtte opkræve yderligere.
Østre Landsret fandt, at aftalen ikke var i strid med lejelovens § 32, jf. § 35 og godkendte derfor gebyret. Retten tog ikke stilling til karakteren af PBS-gebyret.
Højesteret afsagde en dom i 2009, som såede tvivl om berettigelsen af opkrævningen. I dommen tog Højesteret stilling til, hvorvidt udlejer var berettiget til at opkræve særskilt betaling til dækning af vandforbrug efter lejelovens § 46 j, stk. 1.
Udlejer leverede vand til lejer, og udgiften var ikke fordelt efter individuelle målere. Adgangen til at kræve særskilt betaling for vand som tillæg til lejen var dog betinget af, at den enkelte lejeres betaling blev opgjort på grundlag af lejerens forbrug i henhold til individuel forbrugsmåler, jf. ordlyden af lejeloves § 46 j, stk. 1.
Afgørende var, om der var tale om, at lejeren ud over lejen skulle dække dele af udlejers driftsomkostninger, og om der i lovgivningen fandtes hjemmel til at kræve særskilt betaling.
Højesteret fandt, at betaling af udgiften var en driftsudgift, som ikke kunne dækkes ved refusion, da der ikke var særskilt lovhjemmel til refusionen.
På grundlag af Østre Landsrets dom fra 2000, har udlejere fortsat opkrævet PBS-gebyret, når dette var aftalt i lejekontrakten. Dette på trods af dommen fra 2009 fra Højesteret. Udlejernes argument har været, at Højesteretsdommen fra 2009 vedrørte en opkrævning af vand, som utvivlsomt var en driftsudgift i modsætning til PBS-gebyret.
Højesteret har dog med dommen af 29. juni 2016 klart statueret, at principperne i dommen fra 2009 også er gældende for PBS-gebyret.
Højesteret definerer administrationsudgifter som værende ”den faktiske rimelige administrationsudgift til fremmed assistance ved administrationen”, og kategoriserer PBS-gebyret som sådan.
Det er uomtvistet, at lejer ikke separat kan opkræves dækning af udgifter, der er driftsudgifter. Derfor er Højesterets resultat, efter karakteriseringen af udgiften, ikke overraskende.
Med dommen afklarer Højesteret dog ikke, hvordan omkostningen skal tilføjes i det omkostningsbestemte budget.
Det er således fortsat uvist, om udgiften allerede skal anses for indeholdt i normtallet for administration fastsat af huslejenævnene, om det vil foranledige en stigning i normtallet eller, om det skal opkræves i en selvstændig post. Det bliver interessant at se, hvordan udlejerne vil håndtere dette i praksis ved varsling af stigninger i det omkostningsbestemte budget pr. 1. januar 2017, og hvordan huslejenævnene mener, at udgiften skal opkræves.
Det bliver desuden interessant, om Højesterets dom får betydning for konkurrencen for opkrævningstjenester som Nets. Da udgiften ikke længere direkte kan opkræves hos lejer og det fortsat er usikkert, hvordan udgiften skal dækkes, og om hele udgiften vil blive dækket, vil gebyrets størrelse komme til at betyde mere. Udlejere vil derfor efterspørge den laveste pris, hvilket kan åbne markedet for alternative spillere. Det er ikke utænkeligt, at f.eks. Danske Bank i forlængelse af Mobile Pay, kunne melde sig ind i kampen. Det samme kan man forestille sig med Pay Pal og Google Wallet.
De fortsat ubesvarede spørgsmål vil formentlig blive afklaret gennem de næste års praksis, lagt af udlejere og huslejenævnene. Lad os håbe, at parternes holdning ikke er for langt fra hinanden, så det bliver nødvendigt at få Højesterets nærmere præcisering.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
transportnyhederne.dk » Transportjuristerne » Højesteret afgør sag om håndpant og virksomhedspant
Mandag 17. februar 2014 kl: 15:07
Advokat, ph.d., Lissi Andersen Roost (lar@andersen-partners.dk) og advokat, ph.d., Kenneth Melancton Nielsen (kmn@andersen-partners.dk), Andersen Partners
Fredag 14. februar afsagde Højesteret en i speditørkredse længe ventet dom om forholdet mellem speditørens aftalte håndpanteret i det håndterede gods i medfør af NSAB 2000 § 14 og en banks tinglyste virksomhedspant i det samme gods.
Håndpanteretten i medfør af NSAB 2000 § 14 giver, når visse betingelser er opfyldt, speditøren adgang til at søge sig fyldestgjort i aktuel håndteret gods, ikke bare for krav vedrørende det pågældende gods, men også for såkaldt "gammel" gæld, altså krav der vedrører udførelsen af tidligere opgaver for kunden.
Et virksomhedspant er et tinglyst pant, der oftest vil omfatte alt, hvad debitor ejer og fremtidigt erhverver, herunder for eksempel lagre af råvarer, halfabrikata og færdigvarer. Virksomhedspantet slipper først den enkelte lagervare, når denne udskilles af pantet, for eksempel i forbindelse med et salg af den pågældende lagervare til en tredjemand.
Dommen er overraskende i den forstand, at den tillægger den ulovbestemte tilbageholdsret en væsentlig rolle. Tilbageholdsretten etableres parallelt med såvel håndpanteretten som virksomhedspantet, når visse nærmere betingelser er opfyldt.
I den aktuelle sag havde speditørens kunde siden 2002 haft samarbejde med speditøren om transport, håndtering og opbevaring af varer, som kunden importerede fra Østen. I juni 2008 formaliserede parterne dette samarbejde i form af en lageraftale, hvori der var henvist til NSAB 2000. Speditørens arbejde bestod i afhentning af varerne hos sælgerne i Østen, søtransport af varerne til Danmark, modtagekontrol i Danmark, udpakning, sortering, ompakning, stregkodning, og anbringelse af varerne på lager. Blev en vare herefter solgt af speditørens kunde, forestod speditøren "plukningen" samt håndteringen i øvrigt i forbindelse hermed.
Kundens bank fik den 24. juli 2008 tinglyst et virksomhedspant for bankens tilgodehavende hos kunden, blandt andet i lagre af råvarer, halfabrikata og færdigvarer. Det vil sige også i de lagervarer, der blev opbevaret og håndteret af speditøren.
Kunden blev erklæret konkurs i 2010
I august 2010 blev speditørens kunde erklæret konkurs. På dette tidspunkt havde banken tinglyst virksomhedspant for ca. 30 millioner kroner i kundens aktiver, herunder i kundens varelager hos speditøren. Selve varelageret havde på tidspunktet for konkursens indtræden en størrelse på i alt ca. 10.000 kvadratmeter. Varelageret bestod af brugskunst, pynteartikler, puder, tekstiler mv. Lagervarerne blev i august 2010 vurderet til at have en samlet værdi på ca. 15,1 millioner kroner (kostpris), mens prisen ved hurtigt videresalg formentligt ville ligge på ca. kr. 5 millioner kroner.
Der opstod herefter tvist mellem banken og speditøren om, hvem af disse der havde ret til at søge sig fyldestgjort i varelageret for sit krav mod kunden.
Speditøren gjorde i den forbindelse gældende, at have pant i varelageret i medfør af NSAB 2000 § 14, og i øvrigt at have tilbageholdsret i varelageret.
Banken var omvendt af den opfattelse, at bankens virksomhedspant havde forrang for speditørens håndpanteret og eventuelle tilbageholdsret.
Da lagervarerne dog skulle sælges hurtigst muligt for at kunne opnå den bedst mulige pris, blev parterne enige om, at speditøren udleverede varerne til salg, mod at banken deponerede et beløb på 3.539.230,98 kroner svarende til speditørens tilgodehavende hos den konkursramte kunde.
Vestre Landsret afgjorde sagen udelukkende på baggrund af forholdet mellem speditørens håndpanteret i medfør af NSAB 2000 § 14 og den tinglyste virksomhedspant. Vestre Landsret fandt på den baggrund, at speditøren kun havde håndpant i de lagervarer, som speditøren havde håndteret, og som var blevet tilført lageret forud for tinglysningen af virksomhedspantet den 24. juli 2008. Ved en skønsmæssig vurdering blev værdien af disse varer fastsat til 600.000 kroner, hvilket beløb Vestre Landsret fandt, at speditøren havde krav på ud af de deponerede ca. 3,5 millioner kroner. Vestre Landsret anførte videre, at der på den baggrund ikke var anledning til at tage stilling til spørgsmålet om speditørens tilbageholdsret i varelageret.
Speditøren ankede denne afgørelse til Højesteret. Højesteret var enig i Vestre Landsrets afgørelse, for så vidt angik forholdet mellem speditørens håndpanteret i medfør af NSAB 2000 § 14 og bankens virksomhedspant.
Herefter havde speditøren kun håndpant i de lagervarer, som speditøren havde håndteret, og som var blevet tilført lageret forud for tinglysningen af bankens virksomhedspant 24. juli 2008.
Årsagen hertil var, at speditørens håndpant først blev stiftet, når speditøren fik varerne i sin besiddelse ude i Østen, hvilket normalt ville være efter, at varerne var blevet pakket af de asiatiske sælgere, hvorved kundens ejendomsret til varerne og dermed bankens tinglyste virksomhedspant, efter 24. juli 2008 ville nå at gribe varerne, inden disse blev overleveret til speditøren for transport til Danmark.
Højesteret så på tilbageholdelsesretten
I modsætning til Vestre Landsret fandt Højesterets ni dommere imidlertid, at der var anledning til at tage stilling til, om speditøren havde en tilbageholdsret i resten af varelageret, der havde forrang frem for bankens tinglyste virksomhedspant.
Som udgangspunkt skal tilbageholdsretten, der i dansk ret er ulovbestemt og bygger på en række rimelighedsbetragtninger, respektere tidligere stiftede rettigheder, herunder et tinglyst virksomhedspant.
Tilbageholdsretten etableres på det samme tidspunkt, som den aftalte håndpanteret. Det sker på det tidspunkt, hvor speditøren får de genstande i sin besiddelse, hvorover der forsøges udøvet tilbageholdsret, forudsat at speditøren derefter oparbejder et tilgodehavende hos kunden vedrørende de pågældende genstande.
Højesteret bemærkede indledningsvist, at blandt andet karakteren af det krav, som der udøves tilbageholdsret for, kan bevirke, at tilbageholdsretten, på trods af det alment kendte udgangspunkt om respekt af tidligere stiftede rettigheder, alligevel ikke skal respektere en tidligere stiftet rettighed, herunder et tidligere tinglyst virksomhedspant.
Det krav, som speditøren ville udøve tilbageholdsret for, bestod af tilgodehavender vedrørende fragt i forbindelse med transport af varerne fra Østen til Danmark, leje af det lager på ca. 10.000 kvadratmeter, som speditøren stillede til rådighed og drev for kunden, samt omkostninger for håndtering af disse lagervarer for kunden. Speditøren havde løbende afregnet kunden herfor.
Højesteret fandt, at den samlede opgaveløsning, som speditøren havde leveret til kunden, var udtryk for en rimelig, forretningsmæssigt begrundet ordning, og at speditøren ved at udføre disse opgaver enten havde øget eller bevaret varernes værdi, hvilket også havde været i bankens interesse som virksomhedspanthaver.
Derfor, og fordi speditøren løbende udførte og afregnede de pågældende opgaver over for kunden, fandt Højesteret, at der var en sådan sammenhæng mellem speditørens samlede tilgodehavende og speditørens besiddelse af varelageret, at der tilkom speditøren tilbageholdsret i hele varelageret, uanset at de krav, der udførtes tilbageholdsret for, ikke kunne henføres til bestemte varer på lageret.
På trods af at speditøren i de fire sidste måneder forud for konkursen accepterede kundens forsinkede betaling af speditørens regninger, hvilket i sidste ende førte til speditørens tab, fandt Højesteret ikke, at speditøren ved at fortsætte med at udføre opgaverne og fortsætte med at udlevere varer fra lageret havde mistet tilbageholdsretten på trods af betalingsforsinkelsen. Årsagen hertil var tilsyneladende, at varelagerets værdi i hele perioden måtte anses for at have været væsentligt større end speditørens løbende tilgodehavende.
Sidst men ikke mindst fandt Højesteret, at speditøren ved aftalen om deponering og udlevering af varelageret havde fastholdt sin tilbageholdsret over for banken. Den omstændighed, at speditøren ikke havde foretaget udlæg for sit krav i deponeringskontoen, fandtes uden betydning.
På den baggrund, og da det af banken under sagen anførte ikke kunne føre til andet resultat, havde speditøren ret til af få udbetalt hele det deponerede beløb på 3.539.230,98 kroner, samt renter påløbet under deponeringen, samt sædvanlige procesrenter af hovedstolen fra den oprindelige retssags anlæggelse. Ydermere blev banken også dømt til at erstatte speditørens omkostninger ved retssagerne med ca. 500.000 kroner.
Dommen er udtryk for, at speditørens håndpanteret i medfør af NSAB 2000 § 14 ikke kan holde stand mod et tidligere tinglyst virksomhedspant. Speditørerne kan derfor ikke længere udøve pant i aktuelt håndteret gods for "gamle" tilgodehavender mod deres kunder, hvis der er tinglyst virksomhedspant i godset, før speditøren får godset i sin besiddelse.
Speditøren vil dog - på trods af den tinglyste virksomhedspant - have tilbageholdsret i det pågældende gods for omkostninger, der relaterer sig til netop håndteringen af dette gods, hvis denne håndtering er forretningsmæssigt begrundet og kan siges at have bevaret varernes værdi eller tilført varerne værdi.
I den aktuelle sag var det ikke helt sikkert, at de varer, som speditørens aktuelle tilgodehavende vedrørte, reelt fortsat var på lageret. På trods heraf fandt Højesteret, at speditøren havde tilbageholdsret for sit krav i hele varelageret. Måske har det i den forbindelse været afgørende, at varelagerets værdi kontinuerligt og væsentligt oversteg speditørens tilgodehavende, hvorfor der var en stor sandsynlighed for, at de varer, som speditørens krav vedrørte, stadig lå på lageret ved konkursens indtræden.
Værdiforskellen mellem speditørens tilgodehavende og varelagerets værdi bevirkede under alle omstændigheder, at speditøren ikke havde mistet sin tilbageholdsret ved at yde kunden henstand hen mod konkursen, formentligt fordi denne henstand på grund af værdiforskellen ikke kunne ses som udtryk for, at speditøren havde været indstillet på at påtage sig en risiko for tab ved at yde henstanden.
Højesteret fandt ikke, at det havde betydning, at speditøren ikke havde fortaget udlæg i deponeringskontoen for sit tilgodehavende. Dette skal muligvis ses i lyset af deponeringsaftalen, hvorefter banken havde klar viden om speditørens påberåbelse af en tilbageholdsret i varelageret, i modsætning til tilfælde, hvor speditøren gør en tilbageholdsret gældende direkte over for sin kunde, uden at virksomhedspanthaver informeres herom, før udlæg er fortaget.
Dommens konsekvenser for speditørerne og virksomhedspanthaverne har vi stadig til gode at se, herunder om dommen reelt udvider den ulovbestemte tilbageholdsret, eller blot bekræfter dens eksistens. Tilbageholdsrettens betydning har således i speditørkredse hidtil været undervurderet, fordi man regnede med håndpanteretten i medfør af NSAB 2000 § 14, som på papiret giver speditøren videre rettigheder end tilbageholdsretten.
Det er dog nu endeligt afklaret, at håndpanteretten i medfør af NSAB 2000 § 14 ikke har forrang frem for et tidligere tinglyst virksomhedspant. Derfor er det nu ekstra vigtigt for speditørerne straks at sørge for at få inddrevet såkaldte "gamle" krav mod deres kunder, frem for at vente på at få en ny opgave for de pågældende kunder, hvorefter speditøren via besiddelsen af det nye gods og NSAB 2000 § 14 satser på at gennemtvinge betaling af den "gamle" gæld. I det omfang det nye gods er omfattet af et virksomhedspant, er denne fremgangsmåde nemlig ikke længere umiddelbart mulig.
Samtidig bør enhver kreditgivning fra speditørens side, som indebærer, at det håndterede gods udleveres uden samtidig betaling af speditørens tilgodehavende, stedse overvejes nøje. Det gælder særligt i det omfang speditøren er bekendt med, at der er tinglyst virksomhedspant i kundens aktiver, idet speditørens ofte eneste sikkerhed i form af tilbageholdsretten opgives og dermed bortfalder, så snart godset udleveres uden samtidig betaling af speditørens tilgodehavende.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Maskeret udlodning - køb af fordringer - modregning af gæld - fortjeneste
15 Feb 2008 08:33
06 Feb 2008 11:35
SKM2008.159.HR
1. afdeling, 539/2004
Maskeret, udlodning, køb, fordringer, modregning, gæld, fortjeneste, kursgevinster
Højesteret fastslår, at der allerede som følge af den oprindelige aftale om overskudsdeling tilførtes H1 Futures A/S meget betydelige midler, og Højesteret finder det godtgjort, at denne aftale, som blev indgået mellem to selskaber, der beherskedes af A og hendes ægtefælle, ikke var begrundet i sædvanlige forretningsmæssige hensyn. Det samme gælder allongen. Aftalerne om overskudsdeling dannede grundlag for, at de fordringer, som B havde erhvervet på i alt ca. kr. 23,7 mio., i 1993 blev nedbragt med kr. 12,1 mio. og i 1994 med yderligere kr. 10,1 mio., hvilket indebar en betydelig kursgevinst for B.
Det må lægges til grund, at alle de ovennævnte dispositioner er truffet med indforståelse af A, der ejede aktiekapitalen i begge selskaber. Højesteret finder, at dispositionerne alene kan anses for begrundet i ægtefællernes interessefællesskab og deres beherskelse af begge selskaber.
På denne baggrund tiltræder Højesteret, at kursgevinsten ved fordringernes indfrielse må anses for maskeret udbytte for A, jf. ligningslovens § 16 A.
Ligningsvejledningen 2008-1 S.F.2
Ligningsvejledningen 2008-1 S.F.2.1.11
Ligningsvejledningen 2008-2 S.F.2.3.5
Torben Melchior, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Jon Stokholm og Jens Peter Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 1. december 2004.
Appellanten, A, har påstået, at hendes aktieindkomst for indkomståret 1993 skal nedsættes med 7.933.379 kr. og med 6.620.252 kr. for indkomståret 1994.
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået frifindelse.
De beløb, som er anført i As påstand, er reduceret i forhold til påstanden for landsretten som følge af, at kommunen ved brev af 6. juni 2005 nedsatte hendes indkomst vedrørende den ansatte maskerede udlodning for indkomstårene 1993 og 1994 med henholdsvis 1.807.466 kr. og 1.508.296 kr. Nedsættelsen skyldes, at ligningsmyndighederne har anerkendt, at B har betalt 8.254.999 kr. for fordringerne på H1 Futures A/S og ikke 4.733.766 kr. som tidligere lagt til grund.
Det fremgår af A og Bs fælles indkomst- og formueopgørelse for indkomståret 1993, at ægtefællernes fælles formue pr. 1. januar 1993 var negativ med 7.845.125 kr., at deres indtægter i 1993 var i alt netto 830.619 kr., at deres bankgæld pr. 31. december 1993 alene udgjorde 1.766.385 kr. til F1-Bank, og at deres beregnede privatforbrug for 1993 var 1.476.009 kr.
Af H1 Futures' årsberetning for regnskabsåret fra 1. oktober 1991 til 30. september 1992 fremgår bl.a.:
"Regnskabsårets nettoresultat for moderselskabet og koncernen udgør et underskud på t. kr. 18.614, hvorefter moderselskabets og koncernens egenkapital er negativ med t.kr. 13.477 pr. 30. september 1992.
Efter regnskabsårets udløb er fondshandelsaktiviteterne indstillet ligesom medarbejderforpligtelserne er overdraget til H1 Securities A/S. Vederlaget for overdragelsen af kundekredsen vil først blive endeligt aftalt, når den beskrevne rekonstruktion af selskabets kapitalforhold er tilendebragt.
Selskabet vil fremover alene være et hvilende selskab, samt holdingselskab for ejendomsselskabet.
Koncernens fortsatte drift forudsætter, at der tilføres kapital, og/eller at de igangværende forhandlinger om bankgæld medfører en positiv egenkapital i moder- og datterselskab, hvilket forventes af ledelsen."
I regnskabet er optaget som omsætningsaktiv "tilgodehavende hos selskabsdeltager" med 6.109.493 kr. Om dette aktiv anfører statsautoriseret revisor MD i sin revisionspåtegning af 18. juni 1993:
"Vi har ikke modtaget dokumentation for, at ulovligt lån til selskabets direktør på kr. 6.109.493 kan tilbagebetales".
Den udaterede aftale om overskudsdeling, der er nævnt i H1 Futures' årsberetning for regnskabsåret 1992/93, blev ændret ved allonge af 12. april 1994. Heraf fremgår bl.a.:
"Det aftales d.d. at overskudsdelingen i.h.t. aftale betales halvårligt d.v.s. 31.3 og 30.9 for det passerede halvår. Udbetalingen af overskudsdelingen er endelig."
Det fremgår af H1 Securities A/S' årsregnskab for regnskabsperioden 1. maj 1992 til 30. september 1993, at resultatet før overskudsandel og skat var 12.161.940 kr., og at en overskudsandel på 8.513.358 kr. blev overført til H1 Futures. Af årsberetningen fremgår, at selskabets aktiviteter påbegyndtes den 1. november 1992, at periodens resultat betragtes som tilfredsstillende under de nuværende markedsforhold, og at det forventes, at næste regnskabsår vil udvise et resultat på linje hermed.
Af et urevideret halvårsregnskab for H1 Securities for regnskabsperioden 1. oktober 1993 til 31. marts 1994 fremgår, at resultatet før overskudsandel og skat var 20.371.556 kr., og at en overskudsandel på 10.185.778 kr. var overført til H1 Futures.
I sin revisionspåtegning af 28. april 1995 på H1 Securities' årsregnskab for regnskabsperioden 1. oktober 1993 til 30. september 1994 anfører statsautoriseret revisor MD bl.a.:
"Vi har ikke modtaget tilstrækkelig dokumentation for selskabets særdeles store finansielle tab anført med kr. 96 mio., for overskudsandel til H1 Futures A/S anført med kr. 10 mio. og for gæld til kreditinstitutter anført med kr. 121 mio., ligesom vi mangler tilstrækkelige juridiske udtalelser om flere transaktioner.
Som følge af ovennævnte begrænsninger i vort arbejde, er vi ude af stand til at udtale os om regnskabet for regnskabsåret afsluttet 30. september 1994."
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af B, OS og VM.
B har supplerende forklaret bl.a., at gælden til F3-Bank var netto 14 mio. kr. F3-Bank ønskede, at disse penge blev betalt med det samme, men det var selskabet ikke i stand til. Alternativet var en afdragsordning med ham som personlig kautionist, men han ønskede ikke at kautionere, dels fordi han ikke ville være i stand til at indfri en kaution, dels fordi de midler, han eventuelt ville kunne fremskaffe, skulle bruges til finansieringen af de fortsatte aktiviteter. Samtidig med, at F3-Bank ønskede effektiv betaling af gælden, var man interesseret i at fortsætte samarbejdet med hans virksomhed, men dette forudsatte en løsning på den opståede gæld. Der var ansat 7 medarbejdere i selskabet, og han blev nødt til at finde en løsning. Han og selskabets øvrige bestyrelse blev nu enige om, at man ville etablere et nyt selskab, der skulle overtage driftsaktiviteterne og medarbejderne. Dette blev besluttet og gennemført, uden at man orienterede F3-Bank og de andre kreditorer herom. I den forbindelse tog det gamle selskab H1 Securities navneforandring til H1 Futures. Det nye selskab fik navnet H1 Securities. Erhvervelsen af selskabet blev finansieret af hans hustru, mens han selv finansierede driften. Det var en forudsætning for, at det nye selskab kunne fungere, at man fik en løsning på gældsposterne i det gamle selskab med de tre kreditorer.
I januar 1993 indgav advokat OS på vegne af F3-Bank konkursbegæring mod det gamle selskab. Konkursbegæringen blev trukket tilbage, efter at han havde aftalt med advokat OS, at han skulle deponere et beløb på 700.000 kr. af egne midler. Det deponerede beløb skulle fungere som a conto betaling for overtagelse af F3-Banks fordring i det gamle selskab. De videre forhandlinger med F3-Bank mundede ud i, at han personligt optog et lån i F3-Bank på 1,5 mio. kr. Dette beløb blev sammen med de før nævnte 700.000 kr. anvendt til køb af bankens fordring på det gamle selskab på ca. 14 mio. kr. Han købte således personligt bankens fordring på ca. 14 mio. kr. for ca. 2,2 mio. kr. Det var endvidere aftalt, at han skulle betale 50.000 kr. om måneden, indtil han fik tilbagebetalt lånet på de 1,5 mio. kr. Det vederlag, som han betalte for fordringen, udgjorde således de 700.000 kr., 1,5 mio. kr. ifølge lånet samt de 50.000 kr. om måneden, indtil de 1,5 mio. kr. var betalt.
Når han ikke bare lod det gamle selskab gå konkurs, skyldtes det, at han dermed ville miste tillid og troværdighed hos bankerne, og det ville så være umuligt at drive virksomheden videre i det nye selskab. Overtagelsen af fordringen var helt nødvendig, for at selskabet kunne videreføres, og han er helt uenig i, at det skulle være i hans personlige interesse, at transaktionen blev gennemført. Skattemæssige overvejelser var slet ikke inde i billedet.
Det gamle selskab skyldte F1-Bank ca. 2,5 mio. kr. Endvidere havde F1-Bank ca. 9 mio. kr. til gode i datterselskabet H2 A/S. Disse 9 mio. kr. var i det væsentlige sikret ved pant i selskabets ejendom. Under forhandlingerne med F1-Bank gjorde man herfra klart, at man ikke længere ville have H1 som kunde. Man forlangte derfor, at han personligt overtog H1s forpligtelser. Efter forhandlinger blev løsningen, at han betalte 250.000 kr. til banken. Herudover optog han personligt et lån på 1,7 mio. kr. i banken. Summen af disse beløb blev anvendt til køb af bankens fordring på det gamle selskab. Han stillede sikkerhed i form af et ejerpantebrev på 1,7 mio. kr. i hans personlige ejendom. Ejerpantebrevet kom også til at fungere som sikkerhed for bankens engagement med datterselskabet. Herudover kautionerede han personligt for engagementet. Det var et led i engagementet, at han tillige erhvervede aktier i selskabet G1. Disse aktier havde da en børsværdi på ca. 470.000 kr., men aktierne var i øvrigt uomsættelige på grund af vanskeligheder i selskabet. Bankens engagement med datterselskabet blev afviklet 3 år senere, uden at kautionsforpligtelsen blev aktuel. Han finansierede i øvrigt personligt driften af datterselskabet, indtil det blev afviklet.
Der var en nettogæld på 6,2 mio. kr. til fondsbørsvekselererfirmaet F2. Han forhandlede herom med den administrerende direktør for selskabet VM. Som det var tilfældet med F1-Bank, ville vekselererfirmaet ikke længere have noget med H1 Futures at gøre, og forhandlingsløsningen blev, at han personligt købte vekselererfirmaets fordring på selskabet på ca. 6,2 mio. kr. for ca. 2 mio. kr. Dette blev finansieret igennem flere etaper, og pengene blev skaffet ved hjælp af banklån eller ved hjælp af hans egne midler. Det var hans helt bestemte opfattelse, at et fortsat samarbejde med vekselererfirmaet ville have været umuliggjort, hvis der ikke var kommet en løsning på gældsspørgsmålet. Han fortsatte igennem det nye selskab samarbejdet med F2. Det ville have været umuligt at have et samarbejde med samtlige fondsbørsvekselerfirmaer, hvis der ikke var kommet en ordning på mellemværendet med F2.
Han forventede, at der ville komme en fornuftig drift i det nye selskab, men han havde ikke forudset den eksplosive udvikling, der indtrådte. Denne udvikling var resultatet bl.a. af det generelle rentefald og af en stor succes med salg af obligationer til amerikanske "hedgefonde". I forbindelse med etableringen af det nye selskab var det blevet aftalt, at det nye selskab skulle betale det gamle selskab en overskudsandel på 35 % det første år, 30 % det næste år og 25 % det tredje år. Dette blev besluttet, for at det gamle selskabs kreditorer kunne få dækning. Aftalen mellem de to selskaber var indgået før den beskrevne løsning med de finansielle kreditorer.
Han skyldte selv det gamle selskab penge i 1992. Baggrunden var, at han personligt modtog 40 % af den provision, han indtjente. I 1992 havde selskabet lidt store tab, og i forbindelse med forhandlingerne med bankerne var det ikke hensigtsmæssigt, at han på den måde havde tjent ca. 2,8 mio. kr., mens bankerne havde lidt store tab på selskabet. Derfor blev provisionsbeløbet på 2,8 mio. kr. tilbageført. Herved opstod hans gæld til selskabet, idet de 2,8 mio. kr. blev posteret på en mellemregning med selskabet og dermed af revisor blev betragtet som et ulovligt aktionærlån. Det er derfor ikke rigtigt, når han i landsrettens dom er citeret for at have lånt penge i H1 Securities.
Når det i landsretsdommens referat af hans forklaring er anført, at aftalen vedrørende overskudsdelingen med H1 Futures blev ændret, fordi der var behov herfor af hensyn til skatten, ligger der heri alene, at man ændrede afviklingsaftalen til at være halvårlig i stedet for helårlig, fordi sælgerselskabet havde skat, der skulle betales.
Det gik godt for det nye selskab i det regnskabsår, der sluttede den 30. september 1993. I det efterfølgende regnskabsår gik det særdeles dårligt på grund af samarbejdet med de før nævnte "hedgefonde". Der blev konstateret tab på de indgåede obligationsforretninger på ca. 112 mio. kr. Selskabet standsede derfor handlen med obligationer i slutningen af 1994. Denne handel havde udgjort ca. 2/3 af selskabets aktiviteter. Den øvrige aktivitet bestod i rådgivning. Siden 1997 har der stort set ikke været nogen aktiviteter i selskabet, og der har ikke været nogen ansatte. Han beskæftiger sig stadigvæk med finansiel rådgivning, men det sker nu i et andet selskab.
OS har forklaret bl.a., at han i 1992 var advokat for F3-Bank. På et tidspunkt fik han en henvendelse fra F3-Bank vedrørende selskabet H1 Securities, idet engagementet med selskabet var blevet nødlidende. Den nettogæld, som selskabet havde til F3-Bank, kan have været på 14 mio. kr. Han fik i opdrag at inkassere fordringen. Han undersøgte forholdet nærmere og fandt ud af, at der eventuelt ville være et aktiv i en retssag, som selskabet førte mod staten i forbindelse med, at staten havde indløst nogle teleaktier til kurs 125. Så vidt han husker, havde selskabet købt aktierne til knap kurs 300 for at spekulere i, at staten ikke ville udnytte sin indløsningsklausul. Han mente ikke, at selskabet havde store chancer for at vinde retssagen. Der gik forhandlinger i gang med selskabets direktør B, og så vidt han husker, tilbød B en akkord på 5-10 %, hvilket ikke var acceptabelt for banken. Han mente ikke, at der var dækning i selskabet, men det ville være af interesse, hvis man kunne få en personlig hæftelse fra B.
Han blev umiddelbart før jul 1992 bedt om at få selskabet erklæret konkurs. Man ville ikke have indgivet konkursbegæringen, medmindre der havde været forhold, man ville have afdækket. Han kan ikke i dag huske, om han forud for indgivelsen af konkursbegæringen havde fået oplyst, at der var sket en overdragelse af selskabets aktiviteter til et andet selskab. Han mener dog svagt at kunne huske, at banken var kommet undervejrs med, at der var sket en sådan overdragelse. Han ved ikke, hvor banken havde disse oplysninger fra. Der var et møde i Sø- og Handelsrettens skifteafdeling vedrørende konkursbegæringen i januar 1993. På dette møde protesterede B og advokat RL mod, at konkursbetingelserne skulle være opfyldt. Under en efterfølgende drøftelse - muligvis umiddelbart efter mødet i skifteretten - foreslog B, at mellemværendet kunne ordnes således, at han købte fordringen af banken. B blev spurgt om, hvordan han kunne skaffe midlerne hertil. Så vidt han husker, sagde B, at han selv havde et beløb, og at hans kone også havde nogle aktiver, som man ville kunne realisere. Han har ingen erindring om, at en overdragelse af fordringen til B skulle have haft skattemæssigt sigte.
F3-Bank havde fortalt ham, at B stadig forhandlede visse specielle aktier eller lignende og havde en snæver kundegruppe. Når B var så ivrig for, at selskabet ikke skulle gå konkurs, hang det efter hans formodning sammen med, at B ville bevare sin goodwill. Han mener at kunne erindre, at B eller hans selskab handlede med værdipapirer, og at selskabet havde noget at gøre med amerikanske fonde, og at B sagde, at han ikke ville kunne handle, hvis det blev kendt i markedet, at selskabet gik konkurs. Han mener, at grunden til, at han fik den oplysning, var, at han havde fået oplysning om overdragelsen af selskabets aktiviteter til et nyt selskab. Om det har været i forbindelse med konkursbehandlingen, eller før eller efter, kan han ikke huske.
VM har forklaret bl.a., at han i firserne og halvfemserne var administrerende direktør i Børsmæglerselskabet F2. Selskabet samarbejdede med H1 Securities. Det drejede sig om handel og finansiering af aktier med en beløbsramme af ca. 15 mio. kr. og handel med obligationer med en beløbsramme af ca. 30 mio. kr. Endvidere var der andre finansielle handler, f.eks. kontanthandler, der kunne løbe op i nærheden af 100 mio. kr. Til sikkerhed for H1 Securities' forpligtelser over for børsmæglerfirmaet var der stillet sikkerheder i form af G1-aktier og G2-aktier. Samarbejdet forløb udmærket indtil engang i begyndelsen af halvfemserne, hvor G1-aktierne var udsat for et meget betydeligt kursfald fra ca. 110-120 til under 10. Det bevirkede, at der opstod en underbalance i børsmæglerselskabets favør på op imod 10 mio. kr. Han kan huske, at han fik underretning om, at der var en underbalance på omkring 2 mio. kr. i sommeren 1991. Han var egentlig indstillet på at tage tabet og lukke engagementet, men hans partner ønskede at se tiden an. Da man var nået hen i slutningen af 1991, var man nået op på en underbalance på ca. 10 mio. kr.
Der blev forhandlet indgående med B, idet børsmæglerfirmaet gerne ville minimere sit tab, og man fortsatte samarbejdet, idet man også - og navnlig - håbede på, at kursen på de aktier, som var til sikkerhed for engagementet, ville stige. Det var imidlertid en forudsætning for børsmæglerfirmaet, at der blev indgået en fornuftig akkord, og dette lykkedes også i 1993. Det ville være af afgørende betydning for H1s muligheder for at fortsætte på det finansielle marked, at man ikke vendte ryggen til problemerne, men, hvis man ikke svarede enhver sit, så i hvert fald gjorde, hvad man kunne, for at en samarbejdspartners tab blev så lille som muligt. Hvis der ikke var kommet en løsning med hans selskab, ville det være meget vanskeligt for B at drive forretninger med andre børsmæglerfirmaer. Fra B fik børsmæglerselskabet underretning om, at han havde stiftet et nyt selskab med henblik på at videreføre sine aktiviteter i dette. Det var imidlertid en klar betingelse fra F2s side, at der blev fundet en fornuftig ordning med det gamle selskab, hvis man skulle fortsætte samarbejdet med det nye. Den ordning, som man nåede frem til, bestod i, at B købte den fordring, der var blevet oparbejdet. Det ville være helt nyt for ham, hvis dette skulle have været skattemæssigt begrundet.
Det fremgår af H1 Futures A/S' årsregnskab for 1991-92, at selskabet havde et driftsmæssigt underskud på ca. 18,6 mio. kr. og en negativ egenkapital på ca. 13,4 mio. kr. Selskabet havde efter regnskabsårets udløb indstillet sine fondshandelsaktiviteter og overdraget medarbejderforpligtelserne til H1 Securities A/S. Vederlaget for overdragelsen af kundekredsen skulle ifølge årsberetningen først endeligt aftales efter rekonstruktionen af H1 Futures kapitalforhold. Det fremgår videre, at direktøren i selskabet, B, havde en gæld til selskabet på ca. 6,1 mio. kr. som følge af et ulovligt lån. Ifølge selskabets regnskab for de to følgende regnskabsår var dette lån forøget til henholdsvis ca. 10,2 mio. kr. og ca. 14 mio. kr.
Det fremgår af årsregnskabet for driftsselskabet H1 Securities for 1992-93, at resultatet før overskudsandel og skat var på ca. 12,1 mio. kr. Ifølge årsberetningen for regnskabsperioden, der sluttede den 30. september 1993, var resultatet tilfredsstillende, og det forventedes, at næste regnskabsår ville udvise et resultat på linje hermed.
B erhvervede i juli 1993 fordringerne fra F1-Bank, F3-Bank og F2 Bankier mod betaling af ca. 8,2 mio. kr. Efter oplysningerne om hans og hans ægtefælle As personlige økonomiske forhold og om størrelsen af de ulovlige lån fra H1 Futures til B finder Højesteret det godtgjort, at erhvervelsen af fordringerne i betydeligt omfang har været finansieret af disse lån.
Vederlaget til H1 Futures for overdragelsen af kundekredsen til H1 Securities skulle som anført først fastsættes endeligt, når rekonstruktionen af selskabets kapitalforhold var tilendebragt. Vederlaget blev fastsat i aftalen om overskudsdeling mellem H1 Securities og H1 Futures. Ifølge denne aftale skulle en væsentlig del af nettooverskuddet i H1 Securities for regnskabsåret 1992-93 og de to følgende regnskabsår indbetales til H1 Futures. Aftalen er udateret, og efter indholdet af årsberetningen for regnskabsåret 1991-92 lægger Højesteret til grund, at aftalen først er indgået efter, at B erhvervede fordringerne. Ved allonge af 12. april 1994 blev det yderligere aftalt, at overskudsdelingen skulle betales halvårsvis, og at udbetalingen skulle være endelig uanset resultatet for hele regnskabsåret. I kraft af disse aftaler tilførtes H1 Futures i regnskabsåret 1. oktober 1992 til 30. september 1993 ca. 8,5 mio. kr. og i regnskabsperioden 1. oktober 1993 til 31. marts 1994 ca. 10,1 mio. kr.
Allerede som følge af den oprindelige aftale om overskudsdeling tilførtes H1 Futures således meget betydelige midler, og Højesteret finder det godtgjort, at denne aftale, som blev indgået mellem to selskaber, der beherskedes af A og hendes ægtefælle, ikke var begrundet i sædvanlige forretningsmæssige hensyn. Det samme gælder allongen. Aftalerne om overskudsdeling dannede grundlag for, at de fordringer, som B havde erhvervet på i alt ca. 23,7 mio. kr., i 1993 blev nedbragt med 12,1 mio. kr. og i 1994 med yderligere 10,1 mio. kr., hvilket indebar en betydelig kursgevinst for B.
Der er ved fastsættelsen af sagsomkostninger taget hensyn til, at As skattepligtige indkomst er nedsat af skattevæsenet under sagens forberedelse for Højesteret.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal A inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 500.000 kr. til Skatteministeriet. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skatteministeriet har tabt Coloplast-sagen ved Højesteret | Skatteministeriet
Skatteministeriet har tabt Coloplast-sagen ved Højesteret
Gyldig fra 13-11-02
Skatteministeriet har i dag den 13. november 2002 tabt den sag mod Coloplast A/S, som ministeriet sidste år indbragte for Højesteret
Sagen drejer sig om, hvorvidt Coloplast A/S er berettiget til fradrag for tab ved en medarbejderaktieordning fra 1993. Der er tale om en favørkursordning med nyudstedelse af aktier direkte til medarbejderne, og problemstillingen er derfor identisk med den, der blev afgjort i en sag vedrørende UniDanmark ved Østre Landsret i 1998. Skatteministeriet vandt UniDanmark-sagen, men tabte Coloplast-sagen. Østre Landsret fandt således ved dom af 27. april 2001, at Coloplast A/S kunne fradrage tabet i forbindelse med udstedelsen af medarbejderaktier som en driftsomkostning, jf. statsskattelovens § 6 a.
Skatteministeriet besluttede at anke Coloplast-dommen til Højesteret. Begrundelsen for at anke var primært, at der forelå to modstridende landsretsdomme. Ministeriet vurderede, at man med en vis ret kunne blive kritiseret for ikke at lade Højesteret afgøre, hvilken af de to indbyrdes uforenelige domme fra Østre Landsret, der var udtryk for gældende ret.
Højesteret har i dag stadfæstet Østre Landsret dom i Coloplast-sagen og har således fastslået, at Coloplast er berettiget til fradrag.
Højesteret finder, at selskabet er det retssubjekt, der blev forpligtet over for medarbejderne ved ordningen, og som led det tab, der opstod ved, at aktierne blev erhvervet af medarbejderne til favørkurs.
Ved en ændring af ligningslovens § 7 A i 2000 er der indført lovhjemmel for fradrag i den omtvistede situation. Højesterets dom vedrørende Coloplast A/S har derfor ikke betydning for afklaring af den fremtidige retstilstand på området, men alene for de potentielle tilbagebetalingskrav, der vil kunne rejses af selskaber, der har udstedt medarbejderaktier til favørkurs.
Yderligere oplysninger: Kontorchef Lise Bo Nielsen 33 92 48 40

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - 78/2011 - Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger
afsagt tirsdag den 21. februar 2012
I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 3.
juni 2010 og af Østre Landsrets 5. afdeling den 14. december
I pådømmelsen har deltaget ni dommere: Peter Blok, Asbjørn
Jensen, Lene Pagter Kristensen,Poul Søgaard, Marianne Højgaard
Pedersen, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Michael Rekling og
Oliver Talevski.
Dommen er anket af de tiltalte, T1 og T2, med påstand om
frifindelse, subsidiært strafbortfald og mest subsidiært
formildelse.
Anklagemyndigheden har påstået skærpelse af landsrettens
Frifindelsen i forhold 1 og 2 på grund af forældelse er ikke
indbragt for Højesteret. For Højesteret drejer sagen sig derfor
alene om anklageskriftets forhold 3 om overtrædelse af
T1 og T2 har opfyldt bestemmelsen i landsrettens dom om
godtgørelse til A.
T1 og T2 har til støtte for deres frifindelsespåstand anført, at
T1 ikke er omfattet af personkredsen i straffelovens § 152, og at
T2 ikke uberettiget har videregivet fortrolige oplysninger.
Gerningsindholdet i § 152 er derfor ikke realiseret.
Videregivelsen skete til Bastard Film A/S på forsvarlig måde og
under overholdelse af sikkerhedsforskrifter som led i det
journalistiske arbejde. Arbejdet som journalist indebærer, at der
foreligger materiel atypicitet.
De tiltalte har handlet i tillid til, at der forelå det fornødne
samtykke fra Københavns Kommunes ledende medarbejdere og
Fælledgårdens ledelse. Dertil kommer, at sløringen medførte, at de
involverede ikke kunne genkendes i offentligheden. Der foreligger
derfor ikke forsæt i forhold til straffelovens § 152, ligesom
lovens § 152 e fører til frifindelse.
De tiltaltes eventuelle formelle lovovertrædelse er samlet set
af beskeden karakter sammenholdt med, at emnet havde en væsentlig
og meget betydelig offentlig interesse. Den kritiske journalistik
var væsentlig for almenhedens opfattelse af forholdene i
ældreplejen og behandlingen af de svageste. Hensynet til
nyhedsformidlingen skal veje tungt, jf. Den Europæiske
Menneskerettighedskonventions artikel 10, hvorfor der også af den
grund skal ske frifindelse.
Dertil kommer, at strafferetlige sanktioner alene bør anvendes
over for medierne i forhold til privatlivskrænkelse, hvis der
foreligger særlige omstændigheder, hvilket der ikke gør i den
foreliggende sag. En sag som denne bør i givet fald alene
sanktioneres civilretligt og eventuelt ved forelæggelse for
Pressenævnet.
Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, eller dennes
analogi er sprunget i forhold til Københavns Politis indstilling af
efterforskningen, idet kredsen af mistænkte var særdeles
Sagen mod de tiltalte er også for så vidt angår forhold 3
forældet helt eller delvist, jf. straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1,
jf. § 94, stk. 1, idet T2 afleverede sine optagelser efter
afslutningen af de enkelte vagter. Der er efter det oplyste ikke
afleveret optagelser til Bastard Film efter den 28. januar 2006.
Videregivelsen til DR er ikke foretaget af de tiltalte. At forhold
3 er forældet, følger endvidere af, at sagens forfølgning har været
standset på ubestemt tid, jf. § 94, stk. 6.
Sagen kan som udgangspunkt kun gennemføres efter privat påtale,
da det alene er private interesser, der er krænket, jf.
straffelovens § 152 f, stk. 1. Offentlig påtale kan herefter alene
ske, når forurettede anmoder herom, hvilket kun er sket for så vidt
angår A.
Subsidiært gøres det gældende, at de tiltaltes personlige
forhold, baggrunden for de tiltaltes aktiviteter og sagens forhold
i øvrigt udgør sådanne særligt formildende omstændigheder, at
straffen bør bortfalde eller i hvert fald formildes. Dette vil være
i overensstemmelse med praksis i denne type sager og med Den
Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
Anklagemyndigheden har anført, at straffelovens § 152 er
overtrådt ved videregivelse af fortrolige oplysninger om beboere på
omsorgscentret Fælledgården. Sagen angår således - i
overensstemmelse med byrettens bevisbedømmelse - ikke videregivelse
af videooptagelser foretaget med skjult kamera af de fysiske rammer
på omsorgscentret eller af de ansatte på centret.
T2 søgte efter forudgående aftale med T1 ansættelse i offentlig
tjeneste med henblik på at opnå adgang til fortrolige oplysninger
om forholdene på Fælledgården for at videregive disse til
offentligheden. Dette er kernen i anvendelsesområdet for
straffelovens § 152, og der foreligger således ikke materiel
atypicitet.
Oplysningerne om de fire beboere, som denne sag drejer sig om,
vedrører beboernes rent private og særdeles intime forhold.
Oplysningerne er baseret på optagelser i de pågældendes egne hjem
og viser beboerne i ydmygende situationer. Det følger af det
regelsæt for vikarer, som T2 fik udleveret ved sin ansættelse, og
af forvaltningslovens § 27, at de oplysninger, som hun fik adgang
til gennem sin ansættelse, utvivlsomt er fortrolige. Der er derfor
med videregivelsen sket en overtrædelse af straffelovens § 152.
Det bestrides ikke, at optagelse med skjult kamera og
videregivelsen af optagelserne tjente et anerkendelsesværdigt
formål og skabte en omfattende debat om forholdene på landets
plejehjem. Der må imidlertid ved vurderingen af, hvorvidt
videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand skete
til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, lægges vægt
på oplysningernes meget private og krænkende karakter.
Plejehjemsbeboere er i forvejen særligt udsatte som følge af sygdom
eller svækkelse, og hverken beboerne eller deres pårørende havde på
forhånd eller efterfølgende givet samtykke til, at oplysningerne
blev videregivet. Det var uanset sløringen muligt for en bredere
kreds at genkende beboerne. Videregivelsen af optagelserne af
beboerne i de særdeles intime situationer med omtale af deres
helbredsforhold var endvidere ikke nødvendig for at opnå formålet
med udsendelsen. Der må under de givne omstændigheder lægges større
vægt på hensynet til at værne om beboernes privatliv end på
hensynet til at sikre pressens ytringsfrihed og mulighed for at
virke som "public watchdog", jf. Den Europæiske
Menneskerettighedskonventions artikel 10. Videregivelsen af
oplysninger om beboernes helbredstilstand m.v. skete derfor ikke i
berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, jf. straffelovens
§ 152 e.
Der er ikke grundlag for at frifinde de tiltalte som følge af
udløb af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, idet de
tiltalte ikke kunne anse sig som sigtede den 11. maj 2007, da
Københavns Politi besluttede at indstille efterforskningen.
Der er ikke grundlag for at statuere forældelse efter
straffelovens § 93, jf. § 94. Der er tale om en fortsat
forbrydelse, hvor videregivelsen til DR skete, efter at T2s
ansættelse var slut, det vil sige senere end den 29. januar 2006.
Da de tiltalte den 29. januar 2008 blev sigtet, blev
forældelsesfristen afbrudt, og forfølgningen har ikke på noget
tidspunkt efter afbrydelsen af forældelsesfristen været standset på
Der er ikke alene tale om krænkelse af rent private interesser,
jf. straffelovens § 152 f, stk. 1, da det offentlige utvivlsomt har
en retlig interesse i, at plejehjemspersonalets tavshedspligt
bliver overholdt, dels for at sikre, at de ofte svage og udsatte
plejehjemsbeboere ikke krænkes, dels for at sikre fortroligheden i
det offentlige plejesystem. De tiltaltes overtrædelse af
straffelovens § 152 er derfor undergivet offentlig påtale. Dertil
kommer, at de forurettede har anmodet om offentlig påtale, jf. §
152 f, stk. 2.
Navnlig henset til karakteren af de oplysninger, som de tiltalte
videregav, er der grundlag for at skærpe den udmålte straf.
Pressenævnet har ved en kendelse af 31. oktober 2006 taget
stilling til bl.a. en klage fra A over udsendelsen i DR den 21. maj
2006. I Pressenævnets kendelse hedder det bl.a.:
"Optagelser af [A], der er beboer på Fælledgården, er vist på en
sådan måde, at det ikke kan udelukkes, at han vil kunne genkendes
af personer, der kender ham…
Parterne har over for Pressenævnet afgivet modstridende
forklaringer om, hvorvidt beboeren har irriteret hud, eller der er
tale om et sidde-/liggesår. På grund af de begrænsede muligheder
for at føre bevis for Pressenævnet, kan Nævnet ikke tage stilling
til, hvilken beskrivelse, der er den rigtige.
Pressenævnet finder det som udgangspunkt betænkeligt at bringe
optagelser indhentet med skjult kamera, uden at efterfølende
samtykke er tilvejebragt. En sådan fremgangsmåde kan endvidere kun
være berettiget efter en nøje afvejning af den samfundsmæssige
interesse i forhold til den enkeltes krav på beskyttelse i hvert
tilfælde. I dette tilfælde er hensynet til beskyttelsen af den
enkeltes personlige anseelse så tungtvejende, at anvendelsen af
skjult kamera som sket til optagelser af beboeren i forbindelse med
gennemførelse af nedre toilette ikke er berettiget. Det påhvilede
endvidere Danmarks Radio at sikre en effektiv anonymisering af
beboeren, hvilket ikke er sket. Beboeren har ikke givet samtykke
til at bringe optagelserne, og har heller ikke givet andre fuldmagt
til at give samtykke på hans vegne. Der foreligger derfor i forhold
til beboeren en tilsidesættelse af god presseskik, og Nævnet
udtaler sin kritik heraf."
Under sagens behandling ved Københavns Byret bestemte retten, at
hovedforhandlingen i første omgang skulle begrænses til
spørgsmålet, om sagen skulle afvises på grund af overskridelse af
omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, i relation til
Københavns Politis afgørelse af 11. maj 2007. De tiltalte nedlagde
påstand om, at sagen skulle afvises, og anklagemyndigheden nedlagde
påstand om, at de tiltaltes påstand ikke skulle tages til følge.
Ved Københavns Byrets kendelse af 7. april 2010 blev påstanden om
afvisning ikke taget til følge. I byrettens begrundelse for
afgørelsen hedder det:
"Det fremgår af sagen, at advokat Jesper Langemark den 11. juli
2006 på vegne af en række beboere og ansatte på Omsorgscentret
Fælledgården indgav en politianmeldelse mod de to tiltalte for
overtrædelse af straffelovens § 152, § 264a og § 264d og mod de to
tiltalte og generaldirektør i Danmarks Radio, Kenneth Plummer, for
overtrædelse af straffelovens § 264d, jf. medieansvarslovens §§ 16
og 26, i forbindelse med offentliggørelsen af nogle optagelser med
skjult kamera fra Fælledgården i Danmarks Radios udsendelse
Magasinet Søndag den 21. maj 2006.
I følge det oplyste modtog advokat Tyge Trier på vegne de to
tiltalte en kopi af politianmeldelserne fra advokat Jesper
Ved brev af 11. maj 2007 stilet til advokat Jesper Langemark
besluttede Københavns politi i medfør af retsplejelovens § 749,
stk. 2, at indstille efterforskningen i sagen.
Afgørelsen blev af advokat Jesper Langemark påklaget til
Statsadvokaten, der ved afgørelse af 1. august 2007 besluttede, at
efterforskningen skulle fortsætte.
Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, gælder efter
sin ordlyd kun tilfælde, hvor der formelt er rejst sigtelse. Det
antages dog i forarbejderne, at omgørelsesfristen også gælder, hvor
der formelt ikke er rejst en sigtelse, men hvor personen med føje
har anset sig som sigtet.
Københavns Politi havde på tidspunktet for beslutningen om at
indstille efterforskningen hverken sigtet eller afhørt de nu
tiltalte med en sigtets rettigheder. Herefter, og da der heller
ikke efter de i øvrigt foreliggende oplysninger har foreligget en
sådan konkret mistanke rettet mod de pågældende, at de i relation
til retsplejelovens § 724, stk. 2, må betragtes som personer, der
har været sigtet, finder omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724,
stk. 2, ikke anvendelse.
Højesteret har under hovedforhandlingen fået forevist den
tv-udsendelse, som DR viste den 21. maj 2006.
Af de grunde, der er anført af byretten, tiltræder Højesteret
ligesom landsretten, at omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724,
stk. 2, ikke finder anvendelse.
Den overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, som T1 og T2 er
tiltalt for, angår - bl.a. under hensyn til det
fortrolighedsforhold, som må gælde i en omsorgs- og
plejeinstitution - ikke alene private interesser. Det tiltrædes
derfor, at forholdet er undergivet offentlig påtale.
Vedrørende spørgsmålet om forældelse har landsretten fundet det
bevist, at T2 og T1 som led i det samlede projekt videregav eller
medvirkede til videregivelse af fortrolige oplysninger først til
Bastard Film A/S og derefter - efter den 29. januar 2006 - til DR.
Der er således som anført af landsretten tale om en fortsat
forbrydelse, der blev realiseret også i tiden efter den 29. januar
2006, hvorfor forældelsen blev afbrudt inden 2-års fristens udløb
ved, at politiet den 29. januar 2008 sigtede de tiltalte. Forholdet
er derfor ikke forældet efter straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1,
jf. § 94, stk. 1 og 5. Af de grunde, der er anført af landsretten,
tiltrædes det, at forfølgningen i sagen ikke i tiden efter
sigtelsen har været standset på ubestemt tid, jf. straffelovens §
94, stk. 6.
Som anført af landsretten var T2 som ansat på Fælledgården
beboernes helbredsforhold, jf. straffelovens § 152, stk. 1. T2
handlede efter forudgående aftale med og tilskyndelse fra T1, som
derfor vil kunne straffes for medvirken til en overtrædelse af
straffelovens § 152, stk. 1, begået af T2.
Højesteret tiltræder endvidere, at de filmoptagelser foretaget
med skjult kamera, som T1 og T2 i ikke-sløret form videregav til
Bastard Film og DR, og hvoraf dele i sløret form blev vist i tv,
indeholdt fortrolige oplysninger om beboere på Fælledgården,
Sagen angår herefter den afvejning af hensynet til de pågældende
beboere på Fælledgården over for hensynet til pressens
ytringsfrihed, som skal foretages efter straffelovens § 152, stk.
1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal
fortolkes i lyset af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions
Det er ubestridt, at videregivelsen af optagelserne skete til
brug for en tv-udsendelse, som omhandlede spørgsmål af væsentlig
samfundsmæssig interesse. Heroverfor står imidlertid, at
optagelserne, som blev videregivet, efter Højesterets opfattelse
indebar grove krænkelser af beboernes privatliv, jf. herved også
artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Optagelserne viste således beboerne i meget intime situationer i
deres hjem, herunder afklædte, under toiletbesøg og under
plejepersonalets bistand med udførelse af intimhygiejne, uden at
beboerne havde samtykket hertil.
Den sløring af beboerne, som blev foretaget i den efterfølgende
tv-udsendelse, sikrede ganske vist, at de ikke kunne genkendes af
offentligheden, men hindrede ikke, at de kunne genkendes af
pårørende og bekendte. Højesteret tiltræder, at denne sløring, hvis
omfang T1 og T2 havde accepteret, under de foreliggende
omstændigheder, hvor beboerne blev vist i meget intime situationer,
ikke kan anses for tilstrækkelig.
Efter en samlet afvejning finder Højesteret, at hensynet til at
belyse mulige kritisable forhold på omsorgscentret Fælledgården
ikke berettigede de nævnte grove krænkelser af beboernes
Hertil kommer, at det efter Højesterets opfattelse ikke kan
antages at have været nødvendigt at videregive optagelser af
beboere på omsorgscentret i meget intime situationer. Den rejste
kritik, hvorefter der forekom tryksår hos beboere på Fælledgården,
og hvorefter det forekom, at beboere lå med samme ble i meget lang
tid, kunne således efter Højesterets opfattelse have været fremført
uden at bringe disse optagelser.
Højesteret tiltræder herefter, at videregivelsen af de
fortrolige oplysninger ikke var berettiget efter straffelovens §
152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser
skal fortolkes i lyset af artikel 10 i Den Europæiske
Menneskerettighedskonvention.
Højesteret finder ikke grundlag for at lade straffen bortfalde.
Af de grunde, der er anført af landsretten, finder Højesteret
straffene passende bestemt.
T1 og T2 skal solidarisk betale sagens omkostninger for
Højesteret, dog at T1 af salæret til deres fælles forsvarer skal
betale 41.250 kr. + moms, mens T2 skal betale 33.750 kr. +
information ...»Østre Landsret