text:
Skat.dk: Told - hæftelse - klarerer anset for tolddebitor
04 Jan 2013 12:06
SKM2013.7.HR
2. afdeling, 358/2010
Told, hæftelse, repræsentant, klarerer, tolddebitor
En speditør havde ikke i toldangivelser udtrykkeligt anført at være repræsentant for H1 i forbindelse med indførelse af varer. Højesteret fandt på denne baggrund, at speditøren måtte anses for klarerer og dermed tolddebitor, og at tolden derfor med urette var opkrævet H1. (Dissens)
Toldkodeksens artikel 4, stk. 1, nr. 18
Toldkodeksens artikel 5, stk. 4
Toldkodeksens artikel 201, stk. 3
Toldvejledningen 2012-2 A.2.1
Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 11. afdeling den 3. december 2010.
Appellanten, H1 GmbH, har gentaget sine påstande med den ændring, at det subsidiære tilbagebetalingskrav er nedsat til 1.652.955 kr. med procesrente fra den 26. maj 2008.
H1 GmbH har til støtte for den principale påstand supplerende anført, at landsrettens dom tilsidesætter toldkodeksens regler, herunder erklæringsprincippet som fortolket af EU-Domstolen, idet det fremgår af artikel 5 og Domstolens praksis,
at toldhæftelsen alene følger af den formelle toldangivelse,
at et repræsentationsforhold skal være udtrykkeligt angivet i toldangivelsen og ikke kan støttes på en formodning om, at der foreligger repræsentation, og
at betingelserne i artikel 5 skal være opfyldt, for at et repræsentationsforbehold kan anerkendes. G1 A/S er utvivlsomt anført i toldangivelsernes punkt 14 som klarerer og ikke som repræsentant, idet H1s navn ikke er nævnt i punkt 14.
Dette stemmer i øvrigt også med G1s egen opfattelse af situationen og det forhold, at tolden i hele den periode, som sagen vedrører, er blevet opkrævet hos G1, samt med at de asiatiske leverandører fortsat betalte tolden over for G1, også efter at H1 havde underskrevet den fremlagte fuldmagt. H1 kunne desuden heller ikke give den pågældende fuldmagt, eftersom man først fik rådighed over varerne, når de var blevet leveret "DDP", dvs. med bl.a. tolden betalt.
Til støtte for den subsidiære påstand har H1 supplerende anført, at hvis der foreligger en overtrædelse på grund af dobbeltfaktureringen, har det alene karakter af en ordensmæssig forseelse, som efter EU-Domstolens praksis ikke kan medføre, at der kan fremsættes efterbetalingskrav efter udløbet af 3-årsfristen i toldkodeksens artikel 221.
Skatteministeriet har supplerende anført, at det som antaget af landsretten er nødvendigt at inddrage de faktiske forhold for at klarlægge, hvem der er rette tolddebitor, når dette som i denne sag ikke fremgår af de formelle toldangivelser. G1 har således ikke angivet sig selv som klarerer, men så at sige både som klarerer og repræsentant, Det kan derfor ikke lade sig gøre at fastlægge, hvem der er rette tolddebitor alene på grundlag af toldangivelserne, og de må således suppleres med oplysninger om de reelle forhold.
Der må ved vurderingen heraf lægges betydelig vægt på den klare fuldmagt, som H1 har udstedt, og hvis indhold også svarer til realiteterne i den forstand, at det i sidste ende var H1, der betalte tolden via fakturaerne fra de asiatiske leverandører, at der i den pågældende periode var løbende kontakt mellem G1 og H1, og at G1 ønskede at få udstedt fuldmagten netop for at sikre sig mod reelt at komme til at hæfte for tolden.
Den dobbeltfakturering, som er foregået, og som har medført, at der er opstået et efterbetalingskrav, udgør en handling, der kan give anledning til strafferetlig forfølgning, og det er efter EU-Domstolens praksis ikke en betingelse for at fremsætte krav efter udløbet af den almindelige 3-årsfrist, at handlingerne er begået forsætligt.
Parterne er for Højesteret enige om, at det kan lægges til grund, at H1 blev underrettet om Skatteministeriets efterbetalingskrav den 26. august 2003, og at alene et beløb på 1.652.955 kr. kan anses for at være forældet, hvis Højesteret når frem til, at efterbetalingskrav ikke kan fremsættes efter udløbet af 3-årsfristen efter toldkodeksens artikel 221. H1 har nedsat tilbagebetalingskravet efter den subsidiære påstand i overensstemmelse hermed.
Der er for Højesteret fremlagt erklæringer afgivet til H1 den 1. marts 2011 af leverandørerne G2 Limited og G3 Limited.
I erklæringerne, som bortset fra leverandørens navn er enslydende, hedder det:
H1 GmbH.
We, G2 Ltd., Hong Kong herewith make the following statement.
Company H1 GmbH received large quantity of garments from us in the years 1999, 2000 and 2001, which we supplied basing on delivery term DDP ...1, Germany. We needed an European partner for transport and handling of documents for our deliveries, particularly for import into the EU.
For this we used the services of the forwarder G1 DK, Company. G1 was renowned as a big and well reputed organization having the necessary knowledge and experience.
G1 promised smooth handling, made good prices for service and transport and was capable of dealing with all customs formalities on our behalf. For customs clearance purposes we provided G1 with invoices stating our purchase prices of our producers/manufacturers from the People Republic of China.
G1 always performed these tasks to our full satisfaction.
G1 later charged us with customs fees and costs for service and transport and we made the payment accordingly.
Artikel 4, nr. 17 og 18, artikel 5, artikel 201, stk. 1, litra a, og stk. 3, 1. pkt., og artikel 221, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks lyder således:
17) toldangivelse: den handling, ved hvilken en person i behørig form og efter de foreskrevne regler tilkendegiver at ville angive en vare til en bestemt toldprocedure
- direkte, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for anden
persons regning
- indirekte, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden
persons regning.
3. Bortset fra de i artikel 64, stk. 2, litra b, og stk. 3, omhandlede tilfælde skal repræsentanten være etableret i Fællesskabet.
Den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, eller som erklærer, at han handler på en anden persons navn eller for en anden persons regning, uden at være i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn og for egen regning.
3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen. Hvis det er på grund af en handling, der vil kunne give anledning til strafferetlig forfølgning, at toldmyndighederne ikke bar kunnet fastsætte det nøjagtige efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb, kan den nævnte underretning, for så vidt det er fastsat i gældende bestemmelser, imidlertid ske efter udløbet af den nævnte frist på tre år.
Toldkodeksens artikel 221, stk. 3, er ændret ved artikel 1, nr. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, der lyder således:
17) Artikel 221, stk. 3, erstattes af følgende stykker:
3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen. Fristen afbrydes fra datoen for indgivelse af klage i henhold til artikel 243 og under hele klageproceduren.
4. Hvis toldskylden er opstået på grund af en handling, der på det tidspunkt, hvor den blev begået, kunne give anledning til retsforfølgning, kan underretningen af debitor om beløbets størrelse på de i de gældende bestemmelser fastsatte betingelser ske efter udløbet af den i stk. 3 nævnte frist.
Artikel 212, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) rir. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks lyder således:
1. Det administrative enhedsdokument udfyldes i overensstemmelse med anvisningerne i vejledningen i bilag 37, og, i givet fald under iagttagelse af de yderligere anvisninger, der er fastsat som led i andre fællesskabsforskrifter.
Kommissionens forordnings bilag 37, afsnit I, pkt. C, 3, afsnit, og afsnit II, pkt. C. 8 og C.14, lyder således:
Raderinger, udstregninger eller rettelser mellem linjerne er ikke tilladt. Skal der fortages ændringer, overstreges de forkerte oplysninger, og de rigtige anføres i givet fald.
Alle sådanne ændringer bekræftes af brugeren og attesteres udtrykkeligt af de kompetente myndigheder. Myndighederne kan i givet fald forlange, at der indleveres en ny angivelse.
Her anføres fulde navn eller firmanavn og fuldstændig adresse på den person eller de personer, som varerne leveres til. Drejer det sig om samlegods, kan medlemsstaterne kræve, at der anføres "diverse" i denne rubrik, og at der skal vedlægges en liste over modtagerne.
Ved angivelse til henførsel under toldoplagsproceduren i et privat toldoplag (type C, D eller E) anføres oplæggerens fuldstændige navn og adresse, hvis denne ikke er den samme som klarereren.
Hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som brugeren er registreret under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, statistiske eller andre oplysninger.
Her anføres efter behov den pågældendes fulde navn eller firmanavn og fuldstændig adresse i overensstemmelse med gældende bestemmelser. Er klarereren og modtageren en og samme person, anføres "modtager".
Hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som vedkommende er registreret under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, statistiske eller andre oplysninger.
Bilag 4, "Udfyldning af toldangivelsen", pkt. 14, i SKATS rapport af 1. august 2000 om nye procedurer og kontroller samt den edb-mæssige understøttelse heraf lyder således:
14. Klarereren/repræsentant
Her anføres CVR/SE-nummer på den juridiske enhed som foretager toldangivelse i eget navn eller den i hvis navn fortoldningsangivelse foretages.
I EU-Domstolens dom af 7. april 2011 i sag C-153/10 (Sony) hedder det bl.a.:
30 Toldkodeksen regulerer på udtømmende vis retten til toldrepræsentation,
Kodeksens artikel 5, stk. 2, præciserer, at repræsentationen kan være direkte eller indirekte. Når repræsentationen er direkte, handler repræsentanten i en anden persons navn og for en anden persons regning. Når repræsentationen er indirekte, handler repræsentanten i eget navn, men for en andens regning. Medlemsstaterne kan desuden bestemme, at repræsentanten på deres område skal være en toldklarerer.
31 Kodeksens artikel 5, stk. 4, andet afsnit, bestemmer desuden, at den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, eller som ikke er i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn og for egen regning. Det følger heraf, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan formodes,
Det følger af toldkodeksens artikel 201, stk. 3, at debitor i henhold til toldangivelsen er klarereren. I artikel 4, nr. 18, defineres klarereren som den person, der foretager toldangivelse i eget navn, eller den i hvis navn toldangivelse foretages. Efter reglerne i toldkodeksens artikel 5 er der adgang til at lade sig repræsentere af andre over for toldmyndighederne. Efter artikel 5, stk. 2, kan et repræsentationsforhold være enten direkte eller indirekte. Et direkte repræsentationsforhold foreligger, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for en anden persons regning, jf. bestemmelsens 1. led. Et indirekte repræsentationsforhold - som efter det oplyste ikke anvendes i Danmark - foreligger, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden persons regning, jf. 2. led. Efter artikel 5, stk. 4, 1. afsnit, skal repræsentanten bl.a. erklære at handle på den persons vegne, der repræsenteres, og i bestemmelsens 2. afsnit er det fastsat, at en person, der ikke afgiver en sådan erklæring, anses for at handle i eget navn og for egen regning.
Det følger af EU-Domstolens praksis, at status som debitor i henhold til en toldangivelse er en retsvirkning, der følger i og med den formelle angivelse (Domstolens dom af 14. november 2002 i sag C-251/00, Ilumitrónica, præmis 65). Endvidere har Domstolen i sin praksis fastslået, at toldkodeksen på udtømmende vis regulerer retten til toldrepræsentation (Domstolens dom af 7. april 2011 i sag C-153/10, Sony, præmis 30). I samme dom fastslog Domstolen, at det følger af artikel 5, stk. 4, 2. afsnit, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan formodes (dommens præmis 31).
Der er mellem parterne enighed om, at G1 A/S - som har udfyldt de omhandlede toldangivelser - har været enten klarerer selv eller direkte repræsentant for H1 GmbH som klarerer, og at det derfor enten er G1 eller H1, som er rette tolddebitor.
I toldangivelsernes rubrik 8 er under den fortrykte overskrift "Modtager" angivet "H1 GmbH", efter det oplyste i de fleste tilfælde med en c/o-adresse hos G1. I rubrik 14 med den fortrykte overskrift "Klarerer. Repræsentant" eller "Klarerer/Repræsentant" er anført "G1 A/S" tillige med angivelse af selskabets CVR- eller SE-nummer.
Tre dommere - Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling og Henrik Waaben - udtaler herefter:
Da G1 hverken i rubrik 14 eller et andet sted i toldangivelserne udtrykkeligt har anført at være repræsentant for H1, finder vi, at G1 ikke kan anses for at have afgivet en erklæring svarende til den, som kræves efter toldkodeksens artikel 5, stk. 4, om at handle på en anden persons vegne.
På den anførte baggrund finder vi, at G1 må anses for klarerer og dermed tolddebitor. G1 anførte da også sit eget CVR- eller SE-nummer i toldangivelsernes pkt. 14 i overensstemmelse med SKATs dagældende toldvejledning pkt. A.2.1 om udfyldning af fortoldningsangivelsen, hvori det om rubrik 14 hedder, at der skal anføres CVR/SE-nummer på den juridiske enhed, som foretager fortoldning i eget navn, eller den i hvis navn fortoldningen foretages.
Vi stemmer derfor for at tage H1s principale påstande til følge.
Dommerne Jens Peter Christensen og Lars Hjortnæs udtaler:
G1 A/S udfyldte i den periode fra 1999 til 2001, som sagen vedrører, toldangivelsernes rubrik om "klarerer/repræsentant" med sit eget navn uden at angive, om man over for toldmyndighederne var klarerer eller (direkte) repræsentant, og dette kunne heller ikke i øvrigt udledes af toldangivelserne, hvor modtager i de fleste tilfælde var anført som H1 GmbH c/o G1. Vi finder, at de formelle toldangivelser under disse omstændigheder efterlod en sådan tvivl om, hvem der var den rette tolddebitor, at der må lægges vægt på oplysninger om relevante faktiske forhold, selv om de ikke fremgår af toldangivelserne. Det bemærkes herved, at der ikke efter EU-Kommissionens vejledning om udfyldelse af toldangivelser er noget til hinder for, at G1 som anført af landsretten f.eks. kunne have afklaret spørgsmålet ved at overstrege det ord, som ikke var relevant, eller gøre en tilføjelse. Såfremt G1 havde angivet sig selv som repræsentant uden at præcisere, hvem man repræsenterede, ville toldmyndighederne have haft anledning til at kræve dokumentation i form af en fuldmagt, jf. toldkodeksens artikel 5, stk. 4 og 5.
Under hensyn til den klart affattede fuldmagt, som H1 GmbH underskrev efter ønske fra G1, og som efter bevisførelsen må anses for alene at bekræfte parternes hidtidige forhold, tiltræder vi, at G1 må anses for at have været repræsentant og H1 klarerer. Vi lægger herved vægt på, at der ikke efter bevisførelsen i øvrigt er tilstrækkeligt grundlag for at antage, at den underskrevne fuldmagt ikke var reel. Som anført af landsretten er de øvrige aftaleretlige forhold mellem parterne under disse omstændigheder uden betydning for forholdet til toldmyndighederne.
Vi tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at efterbetalingskravet er opstået på grund af handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, og at den 3-årige forældelsesfrist efter toldkodeksens artikel 221 derfor ikke finder anvendelse. Det bemærkes, at det efter EU-Domstolens praksis ikke er en betingelse for, at reglen i toldkodeksens artikel 221 om undtagelse fra den 3-årige forældelse af toldkrav finder anvendelse, at der i forbindelse med behandlingen af toldkravet tages stilling i strafferetsplejens former til, om betingelsen om, at der skal have foreligget handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, er opfyldt.
Med disse præciserende tilføjelser og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stemmer vi for at stadfæste dommen.
Afgørelsen træffes efter stemmeflertallet,
Skatteministeriet skal betale sagsomkostninger for landsretten og Højesteret med 410.000 kr., hvoraf 400.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand og 10.000 kr. er til dækning af retsafgifter.
Skatteministeriet skal anerkende, at den ved SKATS afgørelse af 8. juli 2003, journalnummer 15/01-5542-00161, opkrævede told på 7.334,080 kr. er uberettiget opkrævet H1 GmbH.
Skatteministeriet skal tilbagebetale 7.334.080 kr. til H1 GmbH med procesrente fra den 26. maj 2008.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 410.000 kr. til H1 GmbH,


text:
Nyhedsbrev nr. 79 - marts 2014 <!- ?xml version="1.0" encoding="utf-8"? -->
Nyhedsbrev nr. 79 - marts 2014
Mon dog de musiske fag styrkes?
Folkeskolereformen i lokal praksis
Kommentar af Henrik Petersen og Jens Raahauge
Der er faktisk ikke grund til at tvivle på, at både undervisningens og kulturens ministre har de bedste intentioner for de praktisk/musiske fag i folkeskolen. Flere ministerie-arrangerede konferencer om emnet og utallige varmt formulerede dagbladsindlæg vidner herom.
Både museernes skoletjenester og huskunstnerordningen er fremragende tilbud til landets skoler, selvom kapaciteten jo langt fra rækker til at give alle landets elever et tilbud.
Det vil sikkert også være et positivt udkomme af, at skolerne skal samarbejde ”mere” med det lokale kulturliv end tidligere, herunder musikskolerne. Og det er tillidsfuldt og sympatisk, at ministrene synes at skolerne skal have fleksible muligheder for at opfylde de gode hensigter.
Men det er lige nøjagtigt her, at man får sin tvivl om reformens gunstige betydning for de kreative/håndværksmæssige fag. For der er nemlig ikke så mange andre steder, der er omfattet af fleksibilitet, når det gælder den politiske tilgang til folkeskolen:
Eksakte måletal for elevernes præstationer i stort set alle fag - dog ikke de kreative - og krav om markant forbedrede måleresultater i en række nøglefag. Helt fastlagte og væsentlige timeforøgelser for disse nøglefag. Krav om oprettelse af lektiecafeer osv.
Faktisk er der så mange ufleksible krav, at der er uendeligt lidt tid tilbage af den varmt besungne understøttende undervisning. Den smule tid kan man så vælge at bruge på kreative fag, hvis den enkelte skole i øvrigt synes, det er vigtigt.
Vi forstår godt den lidt skuffede musiklærer, der konstaterer, at der blev plads til en times bevægelse hver dag på alle klassetrin, mens der altså blev plads til krav om en times ekstra musik pr. uge i 1. og 5. klasse. For slet ikke at tale om alle de timer, der slet ikke bliver stillet krav om i billedkunst, drama, sløjd og håndarbejde.
Vi kan også godt frygte, at skolerne i første omgang koncentrerer sig om de konkrete krav, de bliver målt og vurderet på, og så forholder sig lidt fleksibelt til det fleksible.
Jens Raahauge er formand for Dansklærerforeningens foikeskolelærere.
Dansk Kunstnerråd har samlet en arbejdsgruppe med deltagere fra de faglige lærerforeninger for folkeskolens kreative fag og en række medlemsorganisationer. Gruppen søger pt midler til et pilotprojekt, som viser at der kan etableres undervisningsforløb, hvor eleverne møder kunsten og arbejder sammen med professionelle kunstnere for relativt få penge.
Tid til Rom
Skandinavisk Forening tager imod ansøgninger indtil 1 april
Nordiske kunstnere fra alle kunstarter kan søge om et ophold i Skandinavisk Forenings smukke kunstnerhus i Rom.
Det 500 år gamle hus ligger centralt placeret i bydelen Trastevere. Der er plads til 5 kunstnere ad gangen, og der er fællesrum, wifi, arbejdsrum, køkken og en 200 kvm tagterasse.
Opholdene skal være af mindst 1 måneds varighed, og kan afhængig af projektet også være længere. De vil som regel indeholde deltagelse i et offentligt kulturarrangement, hvor husets kunstnere præsenterer sine projekter for det italienske publikum. Den ene af Skandinavisk Forenings hovedopgaver er netop at skabe synlighed og interesse for nordisk kultur og nordiske kunstnere i Italien. Den anden er at drive kunstnerhuset.
Den nuværende ansøgningsrunde vedrører perioden september 2014 - juli 2015. Der er et digitalt ansøgningsskema på foreningens hjemmeside circoloscandinavo.it, som skal bruges. Kriteriet for bedømmelse er kunstnerisk kvalitet. Der er hverken kvoter for lande eller kunstarter.
Der er flere oplysninger på foreningens hjemmeside, og der er skandinaver i sekretariatet som gerne svarer på spørgsmål. Ring eller skriv i så fald til +39 066 875705 eller info(at)skandinaviskforening. org.
Det videre arbejde med KuViBa.dk
Ny medarbejder og nyt fokus
Anne Hagen Berg blev i februar ansat som ny studentermedhjælper i Kunstnerrådet for at arbejde med KuViBa.dk. Hun læser til daglig til cand.mag. i historie på Københavns Universitet, og har ved siden af sine studier arbejdet i kulturbranchen på flere planer.
Kulturvidensbanken KuViBa har nu eksisteret i tre år og indeholder knap 500 forskellige titler af kunst- og kulturpolitisk relevans, hvoraf mange er tilgængelige på nettet. Annes opgave er at skabe en større brugergruppe og større bevidsthed om KuViBa som et relevant værktøj for både kunstnere, kulturprofessionelle og studerende.
Hun tager meget gerne imod input eller forslag vedrørende vidensbanken. Hun er på kontoret mandag og torsdag, og kan træffes på telefon 35384401, og kan desuden kontaktes på kuviba(at)dansk-kunstnerraad. dk.
Er et kunststøttelegat en arbejdsindtægt?
Ja og Nej siger Højesteret
To sager, hvor SKAT’s fortolkning af reglerne blev stadfæstet af Højesteret i 2013 har skabt forundring i Kunstnerrådet og i kunstnerkredse generelt. Det var på denne baggrund, det afgående Kunstråd i december opfordrede til en undersøgelse af SKATs forvaltningspraksis ift. kunststøttesystemet.
Den første drejer sig om hvorvidt en kunstner kan lade den livsvarige ydelse indgå som indtægt i sin virksomhed. Kunstneren, som er en anerkendt konceptkunstner, har modtaget den livsvarige ydelse siden 2003, og han har på den baggrund kunnet arbejde videre med sin genre, selvom den jo meget ofte ikke er salgbar. Højesteret mente imidlertid ikke at den livsvarige ydelse kunne indgå som indtægt i kunstnerens virksomhed, og det betød at den fik underskud over flere år og dermed blev bedømt som ikke-erhvervsmæssig - dvs. hobby. Det betyder følgeligt, at kunstneren ikke kan fratrække sine arbejdsmaterialer, og selvfølgelig heller ikke det underskud, som er opstået pga. afgørelsen.
I den anden sag var der spørgsmål om hvorvidt en billedkunstner og en forfatter har ret til den lempelige legatbeskatning på arbejdslegater, som de har modtaget fra Statens Kunstfond. Her afgjorde Højesteret at legaterne skulle beskattes som almindelig arbejdsindtægt, selvom der ikke bliver stillet krav om, at der skal arbejdes for legatmidlerne.
I begrundelsen for den første dom skriver Højesteret, at den livsvarige ydelse tildeles alene på grundlag af en vurdering af kvaliteten af den hidtidige kunstneriske produktion, og ydelsen er ikke et vederlag for konkrete arbejder og produkter.
Om den anden skriver højesteret i begrundelsen: et arbejdslegat kan betragtes som en form for vederlag til kunstneren for samfundets mere generelle nytte af den kunstneriske produktion.
Med tanke på at både hædersydelser og arbejdslegater fra Statens Kunstfond tildeles på baggrund af kvaliteten af modtagerens hidtidige kunstneriske produktion, er dommene foruroligende. I det første tilfælde, hvor det ville være til gavn for kunstneren, er der i Højesterets øjne ikke tale om et vederlag. Mens Højesteret i det næste tilfælde, hvor det er til gavn for staten, finder, at der er tale om et vederlag. Tydeligvis mener Højesteret, at SKAT både skal kunne blæse og have mel i munden.
Dansk Kunstnerråd bakker til fulde op om kravet om at Kulturministeriet og Skatteministeriet går sammen om at undersøge problematikken. Og det bliver nok nødvendigt, at Kulturministeriet tager det første skridt.
Opdatering af skattevejledningen på vej
Den digitale udgave af skattevejledningen er ved at blive opdateret, og Kunstnernes Beskatning 2014 vil foreligge på Kunstnerrådets hjemmeside omkring 1. april.
Kunstnernes Beskatning 2013 vil stadig være nyttig til årets selvangivelse. Det trykte udgave kan købes til 90 kr inkl. moms og forsendelse fra Dansk Kunstnerråd!
Opgaven forstået!
Udstillingsaftale mellem billedkunstnere og kunsthaller på plads
Det er lykkedes for Billedkunstnernes Forbund, Unge Kunstnere og Kunstformidlere og Foreningen af Kunsthaller i Danmark at forhandle sig frem til en standardaftale, der giver kunstnere og institutioner klare linjer for samarbejdet omkring kunstudstillinger.
Hvem sørger for transporten af værkerne? Hvem hænger dem op? Hvordan er de forsikret? Hvem laver PR for udstillingen? Er der særlige aktiviteter og hvem står for dem? Har kunstneren rejseudgifter og hvem betaler dem? Og skal kunstneren have et udstillingshonorar? Udover visningsvederlaget, som udelukkende kompenserer kunstnerne for udlån og visning af værker, har området været ureguleret, både når det drejer sig om fordeling af arbejdsopgaver og betalingen af dem. Den nye aftale indebærer, at kunstneren og udstillingsstedet sammen beslutter, hvordan alle forhold i forbindelse med udstillingen lægges i professionelle rammer.
Aftalen, den første af sin art, er et stort skridt frem for billedkunstområdet og lanceringen blev da også fejret med champagne og kulturministerens tilstedeværelse ved et arrangement hos Statens Værksteder for Kunst den 25. februar.
”Denne aftale sikrer ikke, at kunstnerne honoreres for alle de timer, de bruger på at tilrettelægge en udstilling, men den sikrer, at der fx er rene linjer om, hvor vidt der betales honorar eller ej, og hvem der i øvrigt står for at løse hvilke opgaver. Det kommer alle parter til gode, at vi på denne måde professionaliserer aftalekulturen,” siger Bjarne W. Sørensen, formand for Billedkunstnernes Forbund.
”Vi er stolte af at kunne bidrage til bedre og mere transparente arbejdsforhold i kunstverdenen,” siger Marie Thams, formand for Unge Kunstnere og Kunstformidlere.
Aftalen bakkes også op af Organisationen af Danske Museer, og det er alles forhåbning at aftalen bliver retningsgivende for al udstillingsvirksomhed i Danmark - både i privat og offentligt regi.
Se standardaftalen her!
Folkemøde under forberedelse
Rosengade - Kunst & Kultur Live og Kulturens Telt på havnekajen
Igen i år vil Dansk Kunstnerråd være engageret i Folkemødet på Bornholm den 12.-14. juni. Sammen med en række organisationer fra kunst- og kulturområdet - herunder 9 af vores medlemsorganisationer - er vi en del af Rosengade - Kunst & Kultur Live i haven bag en af Allinges gårde, et stenkast fra havnemolen med god plads til to scener, cirkustelt og bar. Her vil man kunne opleve kunstneriske processer i praksis, aktuelle kulturpolitiske debatter og livemusik og andre performances fra kl. 17 og hele aftenen. Kunsten og kulturen som dannende faktor og Kunsterhvervene som vækstfremmere vil være overordnede temaer i debatterne, som vil blive ledet af Anders Breinholt, Lene Johansen og Jakob Illeborg.
På havnen står de tre komponistorganisationer for Kulturens Telt, i samarbejde med en række andre organisationer og institutioner. Teltet opbygges med café og en intim scene, hvor der hver dag under folkemødet vil blive både underholdning, kulturdialog og skarpe debatter. Her vil man kunne opleve politikere i debat om kulturens forhold og udfordringer, eller hænge ud med en kop kaffe og fordøje de politiske indtryk. Kulturens Telt vil også løbende byde på intime kultursmagsprøver ”live”. Kulturens Telt er åbent om dagen.
Programmer vil følge senere. Hvis man ønsker at høre om mulighederne for at deltage i Rosengade eller i Kulturens Telt kan man kontakte de to koordinatorer:
Rosengade - Kunst og Kultur Live: Jakob Brixvold, Dansk Live, jakob(at)dansklive. dk
Kulturens Telt: Tjill Dreyer, DJBFA, td(at)djbfa. dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: G.A.3.3.8 Ikke-lovreguleret hæftelse
Afsnittet handler om hæftelse i de tilfælde, hvor hæftelsen ikke er fastlagt i loven
Generelt om nulstilling og erstatningsansvar
Solidarisk hæftelse når en af de hæftende frigøres for sin hæftelse
Når en indeholdelsespligtig virksomhed med begrænset ansvar, fx et aktie- eller anpartsselskab ophører som insolvent med restancer til det offentlige vedrørende A-skat, AM-bidrag og udbytteskat, vil det offentlige næsten altid lide tab, fordi der kun betales dividende af restancen.
Det offentlige har derfor anlagt en række sager ved domstolene og fået medhold i, at personer, der har været særligt nært knyttet til den fallerede virksomhed, under visse betingelser pålægges nulstilling eller erstatningsansvar for selskabets restancer.
Grundlaget for sagerne har været culpareglen, der er et grundprincip i dansk ret. Ifølge culpareglen er man forpligtet til at erstatte et økonomisk tab, som man på uansvarlig vis har påført en anden.
Efter culpareglen skal den skadegørende handling eller undladelse kunne tilregnes skadevolderen som forsætlig eller uagtsom. Det betyder, at han enten har haft til hensigt at udføre den skadegørende handling eller undladelse, eller at han burde have vidst, at hans handling eller undladelse ville medføre at skaden ville ske.
Herudover er det en betingelse, at den ansvarspådragende adfærd har været årsag til det lidte tab, og at denne årsagssammenhæng har stået skadevolderen klart. (kausalitet = årsagssammenhæng og adækvans = påregnelighed). Se UfR1976.241.
I en sag blev en advokat frifundet, fordi det ikke var godtgjort, at der var sammenhæng mellem den ansvarspådragende adfærd og underbalancen i et konkursbo. Se TfS2000.975.
Hæftelsessager vedrørende indeholdt, men ikke indbetalt A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. kan opdeles i to grupper:
Restancer bestående af A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. vedrørende udbetalinger til selskabets ledelse og disses nærtstående. Nulstilling
Restancer bestående af A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. vedrørende udbetalinger til selskabets øvrige ansatte. Erstatning
Nulstilling betyder, at Skatteforvaltningen ser bort fra, at der er bogført A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv., og dermed ikke godskriver indkomstmodtageren beløbene i årsopgørelsen.
Nulstillingen hindrer altså, at en skatteyder ved hjælp af indeholdelsesreglerne opnår en fyldestgørelse, som ikke vil kunne opnås i selskabet eller gennem insolvensbehandling af selskabet.
Praksis vedrørende nulstilling er dannet på grundlag af en højesteretsdom. Se UfR1981.473. Højesteret har med denne dom accepteret, at Skatteforvaltningen under visse betingelser kan undlade at modregne ikke-indbetalt, indeholdt A-skat mv. i personens slutskat. Se KSL § 60, stk. 1. Se mere om betingelserne nedenfor.
Når skattebeløbene ikke godskrives, vil personen komme til at hæfte for beløbet enten i form af en restskat eller ved, at en eventuel overskydende skat bliver mindre.
I ovennævnte retssag blev selskabets direktør kendt erstatningsansvarlig for tabet af den A-skat mv., der stammede fra lønudbetalingen til de øvrige ansatte, mens erstatningsansvaret for A-skat mv. af direktørens egen løn kunne udmøntes i et hæftelsesansvar opnået gennem manglende godskrivning i slutskatten. Direktøren vidste, at der ikke var realitet i den formelle indeholdelse af A-skatten, og derfor kunne Skatteforvaltningen på tilsvarende vis se bort fra direktørens krav på modregning/godskrivning af A-skatten i slutskatten.
Højesteret har i SKM2013.294.HR afgjort, at der også kan ske nulstilling af udbytteskat, der korrekt er blevet indeholdt, men ikke afregnet. Højesteret fandt endvidere, at der kunne statueres identitet mellem de to ægtefæller, så nulstilling kunne ske over for selskabets direktørs hustru.
Østre Landsret nåede i en anden sag til det resultat, at en person vidste eller burde vide, at der ikke var økonomisk realitet bag de indeholdte A-skatter mv. og fandt betingelserne for nulstilling opfyldt. Se SKM2007.346.ØLR.
Betingelser for nulstilling
Der er følgende betingelser for nulstilling:
Virksomhedens insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende.
Den indeholdelsespligtige skal have restancer af A-skat, AM-bidrag eller udbytteskat mv. vedrørende de perioder, hvor selskabet har godskrevet skattebeløb mv. for personer, som er omfattet af punkt d. Perioderne behøver ikke være sammenhængende.
Nulstilling kan som hovedregel kun ske for personer, der har en væsentlig økonomisk interesse i virksomheden, og som kan disponere enerådende i virksomhedens anliggender samt for disses nærtstående.
Nulstilling forudsætter, at de pågældende i kraft af deres tilknytning til virksomheden vidste eller burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de formelle indeholdelser, og dermed at de bogførte A-skatter mv. ikke ville kunne afregnes til forfaldstid.
Hvis den indeholdelsespligtige ikke er et selskab med begrænset ansvar, er der ikke behov for nulstilling, fordi den indeholdelsespligtige da hæfter umiddelbart for skattebeløbene.
Nulstillingen forudsætter, at der er konstateret et endeligt økonomisk tab.
xI SKM2018.465.LSR havde SKAT nulstillet indeholdt ikke-indbetalt A-skat og AM-bidrag vedrørende lønnen til en direktør i et selskab, der var gået konkurs. Landsskatteretten fandt at de almindelige forældelsesregler fandt anvendelse vedrørende nulstilling, idet der i nulstilling ikke er tale om foretagelse eller ændring af en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat.
Det var landskatterettens opfattelse at den konstaterede insolvens på tidspunktet for konkursdekretet efter en konkret vurdering i sagen var det tidligste tidspunkt SKAT kunne kræve betaling, da det er en betingelse for nulstilling af virksomheden, at insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende. Da SKATs behandling af sagen lå mere end 3 år efter afsigelse af dekret var kravet på A-skat og AM-bidrag forældet.
Landsskatteretten annullerede derfor nulstilling. x
Nulstilling kan kun finde sted for perioder, hvor selskabet stadig har restance med indeholdte A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter. Det er kun ubetalte A-skatter mv., der kan nulstilles. Perioderne behøver ikke være sammenhængende. Dvs. at betaling af enkelte måneders tilsvar ikke udelukker, at tidligere måneders tilsvar eller mellemliggende måneders tilsvar nulstilles.
Det er en forudsætning, at der i de skyldige tilsvar for de enkelte perioder indgår bogførte indeholdte A-skatter, AM-bidrag og/eller udbytteskatter for personer omfattet af personkredsen nævnt i punkt d.
En direktør kan ikke hindre nulstilling ved at påstå, at en delvis betaling fortrinsvis skal dække A-skatten og AM-bidragene af hans egen løn.
Omvendt kan der ikke nulstilles over for en direktør, hvis selskabet ikke er i restance med A-skat mv. og/eller udbytteskat i de perioder, hvor hans A-skat og udbytteskat er bogført. Medmindre Skatteforvaltningen har grundlag for at antage, at selskabet i forbindelse med bogføringen af de pågældende skatter bevidst har forsøgt at hindre nulstilling.
Hvis restancen på et senere tidspunkt betales helt eller delvist, skal nulstillingen ophæves eller reduceres tilsvarende. Afdrag, der ikke kan dække hele månedens tilsvar, skal primært afskrives på de beløb, der ikke kan nulstilles.
Den personkreds, der kan nulstilles overfor, er primært personer, der har en væsentlig økonomisk interesse i virksomheden og som kan disponere enerådende i virksomhedens anliggender.
Det vil typisk dreje sig om personer, hvor de selv eller hvor deres nærtstående direkte eller indirekte ejer en væsentlig del af selskabets kapital. Vestre Landsret har i en ikke offentliggjort afgørelse nulstillet direktørens samlevers skatter med baggrund i, at de havde fælles husholdning, og samleveren vidste, at selskabet ikke havde penge til at afregne A-skatter mv.
For så vidt angår personer uden for kredsen af en virksomheds egentlige ledelse og ledelsens nærtstående, kan nulstilling ske i særlige tilfælde, hvis vedkommende har haft en særstilling i virksomheden med hensyn til løn- og arbejdsvilkår eller en væsentlig økonomisk interesse i virksomhedens drift.
Nulstilling forudsætter, at der er udvist culpa. Det vil være tilfældet, hvis personen, som er omfattet af personkredsen i punkt d, kan bebrejdes, at udbetaling af løn og godskrivning af skatter til ham selv eller hans nærtstående er fortsat på et tidspunkt, hvor han vidste eller burde have vidst, at selskabet ikke havde økonomisk evne til at indbetale de indeholdte A-skatter og AM-bidrag.
Der vil også være culpa, hvis han fortsætter lønudbetalingerne til sig selv på et tidspunkt, hvor han vidste eller burde have vidst, at der var en væsentlig risiko for, at beløbene ikke kunne betales til forfaldstid. Det kan fx være tilfældet, hvis en direktør fortsat udbetaler løn til sig selv uden at afregne A-skat og AM-bidrag i situationer, hvor der er opstået økonomiske problemer på grund af en stor debitors uventede konkurs, eller hvor en vigtig handelspartner ikke længere ønsker at aftage selskabets produkter. Det kan også være tilfældet, hvis selskabet vidste eller burde have haft en bestyrket formodning om, at en samhandelspartner eller debitor ikke ville kunne opfylde sine forpligtelser over for selskabet, idet den erhvervsmæssige risiko for tab i disse situationer skal bæres af den omhandlede personkreds og ikke af staten.
Culpa vil også være til stede, hvis den person, der er enerådende i selskabet, vidste, at indeholdt A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. ikke ville blive afregnet, fordi selskabets aktiviteter ville blive videreført i et nyt selskab, mens det indeholdelsespligtige selskab kan imødese en sandsynlig konkurs.
Østre Landsret har i en sag opretholdt en nulstilling, foretaget overfor en direktør og eneanpartshaver A, i selskabet B for de indeholdte, men ikke afregnede A-skatter mv. for andet halvår af 2002 og for marts måned 2003. Selskabet B gik konkurs i februar 2004. Landsretten lagde til grund, at A havde stiftet et nyt selskab, C, med et næsten identisk navn som en direkte følge af, at B ved dom var blevet pålagt at betale en betydelig erstatning. B's aktiviteter blev efter dommen straks overført til C. Ifølge Landsretten måtte A på tidspunktet for stiftelsen af C have været klar over, at B ikke ville kunne overholde sine økonomiske forpligtelser. Desuden havde B i strid med sandheden oplyst, at der ikke var indeholdt A-skat og AM-bidrag for A i andet halvår af 2002. Nulstillingen ansås derfor for at være sket med rette. Se SKM2007.475.ØLR.
I en anden sag afgjorde landsretten, at betingelserne for nulstilling af A-skat mv. for juli 2001 til februar 2002 var opfyldt. Sagsøgeren havde fra september 1999 været anpartshaver i et anpartsselskab, der blev taget under konkursbehandling i maj 2003. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at sagsøgeren efter den 8. juni 2001 ejede 60 % af anparterne i anpartsselskabet og dermed var majoritetsanpartshaver i den relevante periode. Sagsøgeren var ikke registreret som direktør i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen i den omhandlede periode, men da sagsøger i selskabets regnskaber blev betegnet som direktør, og da sagsøgeren i november 2001 førte selvstændige forhandlinger med selskabets revisor og SKAT om væsentlige økonomiske spørgsmål, fandt landsretten det godtgjort, at sagsøgeren havde haft en bestemmende indflydelse i selskabet og derved kunne disponere enerådende. Retten nåede derfor til det resultat, at sagsøgeren ikke var uvidende om, at der ikke var økonomisk realitet bag selskabets bogføring vedrørende indeholdt A-skat mv. Nulstillingen var derfor sket med rette. Se SKM2008.103.ØLR og SKM2018.229.BR.
I en tredje sag afgjorde byretten, at det var med rette, at SKAT for indkomstårene 2008 og 2009 havde foretaget nulstilling af A-skat og AM-bidrag af løn udbetalt fra et selskab til selskabets direktør, som samtidig var hovedanpartshaver. Retten fandt endvidere, at nulstilling af indeholdt A-skat og AM-bidrag for indkomståret 2009 for løn udbetalt til direktørens ægtefælle var foretaget med rette. For så vidt angik direktøren lagde retten bl.a. vægt på, at selskabet i 2008 opbyggede restancer til det offentlige i størrelsesordenen ca. 2 mio. kr., at uanset om der i efteråret 2008 blev indskudt ca. 1,5 mio. kr. i selskabet, blev der fortsat ikke afregnet restancer til det offentlige, og at direktøren ikke havde godtgjort, at der overhovedet var foretaget indeholdelse af A-skat og AM-bidrag af hans løn. Uanset om der var foretaget indeholdelse, fandtes direktøren derfor at have været i ond tro om, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne på det tidspunkt, hvor de måtte være foretaget. For så vidt angik direktørens ægtefælle lagde retten bl.a. vægt på, at hun som følge af sin bestyrelsespost i selskabet samt sit ægteskab med direktøren måtte have været bekendt med selskabets alvorlige økonomiske situation. Se SKM2015.561.BR og SKM2018.229.BR
Culpøs adfærd kan også forekomme, hvis parterne i et retsforhold har nær tilknytning til hinanden, fx i familieforhold, eller i forhold, hvor et aktieselskab beherskes af en enkelt eller af en snæver gruppe af kapitalindskydere, og hvor de tilrettelægger indeholdelsen på en sådan måde, at det offentlige får mindre provenu. Skatteforvaltningen skal i sådanne tilfælde vurdere, om der er tale om en lovlig udnyttelse af skattelovgivningens muligheder, eller om der er tale om dispositioner, som Skatteforvaltningen ikke skal respektere.
Efter en samlet bedømmelse af sagen kan nulstilling undlades, hvis lønnen til direktøren mv. har været ubetydelig i forhold til virksomhedens samlede omsætning.
Gennemførelse af nulstilling
Fastsættelse af de beløb, der nulstilles, sker ved, at Skatteforvaltningen tæller de A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter, som selskabet har redegjort for i restanceperioden vedrørende den ovenfor nævnte personkreds sammen. Betalte beløb, herunder eventuel dividende fra konkursbehandling, skal trækkes fra.
Skatteforvaltningen laver rettelsesindberetninger, hvori de tidligere indberettede indeholdte A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter nedskrives med de nulstillede beløb.
Indkomstmodtageren har ikke fradragsret for nulstillede beløb ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Dette skyldes, at Skatteforvaltningen ikke kan tilsidesætte selve lønaftalen mellem indkomstmodtageren og arbejdsgiveren. Lønmodtageren kan anmelde det nulstillede beløb som en fordring i selskabets eventuelle konkursbo. Se TfS1996.165lsr.
Nulstillede beløb skal reguleres over årsopgørelsen. Beløbene må ikke opkræves særskilt. Den afdeling, der står for ligningen, skal derfor have besked om afgørelsen om nulstilling.
Skatteforvaltningen skal skriftligt underrette indkomstmodtageren og selskabet om nulstillingen. Afgørelsen skal være begrundet og indeholde oplysning om, at afgørelsen kan påklages.
Hvis betingelserne for at nulstille eller for at anvende de lovfæstede hæftelsesbestemmelser ikke er opfyldt, bør Skatteforvaltningen undersøge, om der er grundlag for at kræve erstatning efter de almindelige erstatningsretlige regler.
Nedenfor følger en række domme, som har taget stilling til erstatningsansvar:
Højesteret har i en række domme pålagt personligt erstatningsansvar for et selskabs ikke-afregnede A-skatter mv., hvor den erstatningspligtige ved sin handlemåde har påført det offentlige tab. Den erstatningspligtige har typisk været en leder af et aktie- eller anpartsselskab. Se UfR 1981,473 og UfR 1995,43.
Højesteret har også pålagt bestyrelsen for et aktieselskab erstatningsansvar for tab ved fortsat drift af selskabet efter at bestyrelsen burde have indset, at selskabet ikke kunne videreføres uden yderligere tab. Se UfR 1998,1137.
I en sag blev det anset for ansvarspådragende for en tilsynsførende advokat i et betalingsstandsningsbo, at han ikke bragte betalingsstandsningen til ophør efter, at det kunne konstateres, at den likviditetsmæssiges situation var forværret. Advokaten blev dog frifundet, fordi det ikke blev bevist, at den ansvarspådragende adfærd var årsag til underbalancen i det senere konkursbo. Se TfS 2000,975
Højesteret har i en sag idømt en bank med kendskab til selskabets økonomiske situation erstatningsansvar for at have disponeret over selskabets aktiver, så selskabet blev ude af stand til at opfylde sine forpligtelser til at betale salgsmoms. Se UfR 2002,139
Højesteret har i en sag pålagt en advokat, der fungerede som tilsyn i betalingsstandsning, personlig hæftelse efter OPKL § 10 for momstilsvar fra et selskab, der skulle videreføre driften.
Betalingsstandsningen, hvor advokaten var tilsyn, vedrørte en personligt drevet virksomhed. Der blev afsagt konkursdekret cirka 14 dage senere. Se SKM2005.456.HR.
Den konkursramte virksomhed blev videreført i et selskab, der fakturerede moms for 66.069 kr. Dette selskab blev imidlertid hverken registreret hos SKAT eller hos Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, og derfor blev både fallenten og advokaten anset for at hæfte for beløbet ud fra interessentskabslignende betragtninger. Advokaten indbetalte beløbet under protest og indbragte afgørelsen for Told- og Skattestyrelsen, hvor han også gjorde gældende, at han skulle have momsfradrag for indgående moms.
I sin afgørelse af 25. juli 2003 afviste Told- og Skattestyrelsen advokatens anbringender og udtalte, at advokaten havde pådraget sig et erstatningsansvar ved at have ladet et selskab, han kontrollerede, yde et lån til at sikre den videre drift i et selskab under stiftelse. Til sikkerhed for lånet havde advokaten modtaget en transport på fakturafordringerne. Beløbene herfra skulle indbetales på hans klientkonto. Da han var bekendt med fallentens økonomiske forhold, var han klar over, at momsbeløbet, som var indberegnet i fakturafordringerne, ikke ville blive afregnet. Herved havde advokaten efter Told og Skattestyrelsens opfattelse pådraget sig et erstatningsansvar.
Landsretten nåede til det resultat, at advokaten hæftede direkte for momsbeløbet efter OPKL § 10 og ML § 3. Højesteret stadfæstede dommen, men med samme begrundelse som Told- og Skattestyrelsen:
"Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at A har deltaget som interessent i den nye virksomhed, som blev etableret efter SNs konkurs den 7. december 200. Højesteret finder heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte A's forklaring om, at han ikke vidste, at denne virksomhed blev drevet under navnet G1 A/S under stiftelse. A hæfter derfor hverken efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2 for momsbeløbets betaling.
Efter indholdet af A's brev af 7. december 200 til konkursboets kurator må det imidlertid lægges til grund, at A var bekendt med, at SN i umiddelbar forlængelse af konkursen havde begyndt en ny virksomhed, og at dette skete på grundlag af de indkøb i Italien, der var betalt af A med midler fra selskabet H1 ApS. Dette selskab havde i forbindelse hermed fået transport i salgssummerne, som i deres helhed blev betalt til As klientkonto. A måtte indse, at SN som fallent ikke havde andre midler til at betale momsen af salgssummerne. Under disse omstændigheder burde A, som havde påtaget sig at være SN behjælpelig med etablering af en ny virksomhed, have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af moms. Ved at have forsømt dette har A pådraget sig erstatningsansvar, og han kan derfor ikke kræve momsbeløbet tilbagebetalt."
Betingelser for at kræve erstatning
Der er følgende betingelser for at kræve erstatning:
Der skal være tale om en virksomhed med begrænset ansvar, typisk et aktie- eller anpartsselskab
Det offentlige skal have lidt et tab som følge af culpøs adfærd
Virksomheden skal være ophørt som insolvent med restancer til Skatteforvaltningen, fx A-skat, AM-bidrag, moms eller punktafgifter. Tabet kan også være konstateret i forbindelse med akkord eller lignende
Den erstatningspligtige skal have haft en væsentlig økonomisk interesse og/eller bestemmende indflydelse i selskabets anliggender. Dette gælder også, hvor disse forudsætninger samtidig er opfyldt af flere personer. Det er ikke afgørende, om de pågældende helt eller delvist ejede selskabets kapital.
Domstolene stiller strenge krav til bevisførelsen, og bedømmelsen af, om der har foreligget culpa er strengere ved erstatning end ved nulstilling.
Der lægges vægt på, hvornår det regnskab, der udviste det dårlige resultat, har foreligget for selskabets ledelse, og om ledelsen på trods af dette har haft berettiget grund til at tro på, at igangværende forhandlinger om overdragelse af virksomheden eller om tilførsel af ny kapital ville kunne have forhindret virksomhedens økonomiske sammenbrud. Se UfR1985.377.
Hvis der slet ikke foreligger regnskab, vil dette som udgangspunkt blive anset som culpøs adfærd fra ledelsens side.
Domstolene lægger endvidere vægt på, om selskabet har været pålagt forkortet afregning, og om opkrævningen har været effektiv. Se UfR1985.209
Gennemførelse af erstatningssag
Skatteforvaltningen har bevisbyrden for, at der er handlet culpøst.
Ved bedømmelsen, af om der er grundlag for at rejse erstatningssag, indgår følgende:
Opgørelse af restancen ekskl. renter og påkravsgebyrer fordelt på tilsvarsmåneder
Redegørelse for tvangsinddrivelsens forløb, herunder oplysning om udlæg eller anden sikkerhed. Det skal fremgå, på hvilke tidspunkter RIM har været i forbindelse med de ansvarlige
Den indeholdelsespligtiges skriftlige forklaring på årsagen til restancens opståen. Afgives forklaringen mundtligt i forbindelse med sagsbehandlingen, skal referatet af bevismæssige grunde så vidt muligt være underskrevet af den indeholdelsespligtige.
Eventuelle rapporter fra kontrolbesøg i virksomheden i den periode, hvor restancen er opstået
Regnskabsmateriale, dvs. virksomhedens regnskaber for de 3 seneste indkomstår, bekræftede udskrifter af bestyrelsens forhandlingsprotokol og revisionsprotokoller vedrørende forhold, der har betydning for sagen samt statusoversigt og kuratorindberetninger.
Oplysning om personlige skatterestancer
xOplysningsskemaerx for de seneste 3 år for de personer, der ønskes pålagt erstatningspligt. xOplysningsskemaerne xskal sammen med eventuelle andre personlige, økonomiske oplysninger bruges til at vurdere, om et eventuelt erstatningsbeløb vil kunne inddrives hos den erstatningspligtige.
Erstatningskravet kan også rejses som et adhæsionskrav efter RPL § 991 i forbindelse med en kildeskattestraffesag efter KSL § 74, stk. 2. Hvis erstatningssagen kræver væsentligt større bevisbedømmelse end straffesagen, vil domstolene dog som oftest henvise erstatningssagen til civilt søgsmål.
Hvis straffesagen afsluttes administrativt, kan Skatteforvaltningen indgå et forlig om erstatningsansvar.
Inddrivelse af erstatning og renter
Erstatningen pålægges efter almindelige erstatningsretlige regler.
Erstatningen kan ikke inddrives efter inddrivelsesloven. Hvis erstatningskravet er fastslået ved dom, kan kravet søges inddrevet gennem den judicielle foged/fogedretten.
Kravet kan ikke tillægges renter efter KSL, men kun procesrenter.
Erstatningskrav kan inddrives ved modregning, og kravet skal derfor indsættes i CFR.
Skatteforvaltningen skal skriftligt underrette den erstatningspligtige før et erstatningskrav indsættes i CFR.
Erstatningskrav, der ikke er fastslået ved dom, forælder 3 år efter, at Skatteforvaltningen blev bekendt med tabet. Hvis kravet er fastslået ved dom, er forældelsesfristen 10 år.
SKM2018.188.SKAT ændrer praksis vedrørende solidarisk hæftelse, når en kreditors krav mod én af de solidarisk hæftende skyldnere forældes eller eftergives, eller når en skyldner har opnået gældssanering eller rekonstruktion med tvangsakkord.
Ved solidarisk hæftelse forstås, at en person hæfter personligt, ubegrænset og solidarisk for hele gælden. Det betyder, at en kreditor kan afkræve hver skyldner det fulde beløb, indtil kreditor har fået dækning for kravet.
Betydning af forældelse over for én af flere solidarisk hæftende skyldnere
Det forhold, at forældelse er indtrådt over for en af flere solidarisk hæftende skyldnere, er uden betydning for Skatteforvaltningens eller RIMs krav mod de øvrige skyldnere.
Dette betyder, at hvis Skatteforvaltningen eller RIM lader et krav på skatter eller afgifter blive forældet over for en af skyldnerne i et skyldforhold med solidarisk hæftelse, skal der ikke ske nedsættelse af kravet mod de øvrige solidarisk hæftende skyldnere. De øvrige medskyldnere hæfter således forsat personligt, ubegrænset og solidarisk for hele gælden.
Dette gælder, uanset om forældelse kan tilregnes Skatteforvaltningen eller RIM som en forsømmelighed.
Eftergivelse af kravet
Den hidtidige praksis i SKM2008.380.SKAT ændres således, at Skatteforvaltningen eller RIM i forbindelse med eftergivelse skal forbeholde sig at gøre det fulde krav gældende mod de øvrige solidarisk hæftende skyldnere.
Hermed sidestilles eftergivelse med gældssanering og rekonstruktion med tvangsakkord, jf. punkt 2, således at eftergivelsen i lighed med gældssanering og rekonstruktion med tvangsakkord ikke har indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner.
Rekonstruktion med tvangsakkord og gældssanering
Den hidtidige praksis i SKM2008.380.SKAT videreføres, men det præciseres, at:
Gældssanering har ingen indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner, jf. konkurslovens § 226, stk. 3.
Rekonstruktion med tvangsakkord har ingen indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner, jf. konkurslovens § 14, stk. 3.
Da der er tale om en skærpelse af praksis har SKM2018.188.SKAT virkning fra offentliggørelsen den 30. april 2018.
Virkningen er, at forældelse af et krav mod én af flere solidarisk hæftende skyldnere ikke længere medfører, at kravet nedskrives over for de øvrige solidarisk hæftende skyldnere, hvis forældelsen er indtrådt fra og med offentliggørelsestidspunktet. Den ændrede praksis finder ikke anvendelse i de tilfælde, hvor forældelse er indtrådt før offentliggørelsen, men først konstateres efter offentliggørelsen af styresignalet.
Virkningen er, at eftergivelse, der sker i henhold til en afgørelse, der træffes efter offentliggørelsestidspunktet, ikke længere medfører nedskrivning af kravet over for de øvrige solidarisk hæftende skyldnere.
Afgørelse samt evt. tilhørende SKM-meddelelser mv.
SKM2013.294.HR
Dommen drejede sig om, hvorvidt SKAT kunne foretage nulstilling af indeholdt, men ikke afregnet udbytteskat til den ægtefælle, der ejede selskabet - manden. Dommen drejede sig endvidere om, hvorvidt der kunne foretages nulstilling af den indeholdte, men ikke afregnede A-skat af løn til hustruen, der var ansat i selskabet.
Højesteret fastslog, at de hensyn, der begrunder nulstillingspraksis for A-skatter, jf. UfR 1981.473.H, gør sig tilsvarende gældende for udbytteskat.
Bevismæssig lagde Højesteret til grund, at manden på udbyttetidspunkterne vidste eller burde vide, at selskabet ikke ville kunne opfylde forpligtelsen til at betale indeholdt udbytteskat, og der heller ikke var udsigt til, at selskabet senere ville kunne dække forpligtelsen.
Højesteret fandt endvidere, at der kunne foretages nulstilling over for hustruen for så vidt angik hendes indeholdte, men ikke betalte A-skatter. På baggrund af det oplyste om ægtefællernes forhold fandt Højesteret, at mandens viden på tidspunktet for lønudbetalingen måtte føre til, at SKAT med rette havde bortset fra de indeholdte, men ikke betalte A-skatter.
SKM2005.456.HR
Højesteret pålagde en tilsynsførende advokat erstatningsansvar for en klients momstilsvar. Advokaten måtte indse, at klienten ikke havde penge til at betale momsen. Advokaten, som havde hjulpet klienten med at etablere ny virksomhed, burde have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af momsen. Ved at have forsømt dette, havde advokaten pådraget sig erstatningsansvar.
UfR 2002.139
Højesteret pålagde en bank, med kendskab til selskabets økonomiske situation, erstatningsansvar for at have disponeret over selskabets aktiver, så selskabet blev ude af stand til at opfylde sine forpligtelser.
TfS2000.975
Højesteret fastslog, at en tilsynsførende advokat i et betalingsstandsningsbo havde handlet ansvarspådragende. Advokaten blev frifundet for erstatningskravet, fordi der ikke var godtgjort en sammenhæng mellem den ansvarspådragende adfærd og underbalancen i konkursboet.
Øster Landsrets afgørelse TfS1999,251
UfR 1998.1137
Højesteret fastslog, at bestyrelsen havde pådraget sig erstatningsansvar ved uforsvarligt at fortsætte selskabets drift. Bestyrelsen burde have indset, at det ikke var muligt at videreføre selskabet uden yderligere tab. Bestyrelsen havde derfor handlet uforsvarligt ved at fortsætte driften
UfR1995.43
Højesteret fastslog en direktør og eneejers erstatningsansvar for ikke-betalte A-skatter.
Han burde have indset, at det ikke var muligt at videreføre selskabet.
UfR 1985.377
To direktører, der begge ejede 25 %, og som sammen med en søster og en svigerinde udgjorde bestyrelsen, blev ikke anset for erstatningsansvarlige. Direktørerne forklarede, at driften var blevet fortsat, fordi de vurderede, at dette ville give kreditorerne en gunstigere stilling.
Højesteret mente ikke, at direktørerne måtte indse, at videreførelse af selskabet ville medføre tab.
UfR 1985.209
Højesteret fandt ikke at ledelsen måtte indse, at videreførelse af selskabet ville medføre tab for kreditorerne. De havde derfor ikke handlet uforsvarligt og var derfor ikke erstatningsansvarlige.
UfR 1981.473
Der blev gennemført nulstilling i forhold til en direktør og hovedaktionær, der var enerådende i et selskab. Han måtte vide, at selskabet hverken havde penge til at kunne indbetale A-skatten af hans eller de øvrige ansattes løn. Han blev også erstatningsansvarlig for de ansattes A-skatter
SKM2008.103.ØLR
Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en anpartshaver, der ikke var anmeldt som direktør i selskabet. Anpartshaveren ejede 60% af anparterne og blev betegnet som direktør i regnskabet. Desuden førte han selvstændige forhandlinger med selskabets revisor og med skattevæsenet.
Landsretten fandt derfor, at han havde en bestemmende indflydelse og kunne disponere enerådende.
SKM2007.475.ØLR
Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en direktør og eneanpartshaver. Landsretten fastslog, at da aktiviteterne i forbindelse med en erstatningssag straks blev overført til et nyt selskab, havde direktøren forudset at selskabet ikke kunne betale.
Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en direktør og bestyrelsesmedlem i et selskab.
Landsretten lagde vægt på, at direktøren kunne disponere enerådende, samtidig med at han selv havde besluttet at indeholde A-skatterne. Landsretten afgjorde, at direktøren vidste eller burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de indeholdte A-skatter.
UfR 1976.241
Direktør, daglig leder og hovedaktionær blev fundet ansvarlig for at have undladt rettidigt at angive og indbetale A-skat. Direktøren fik en bøde og blev dømt til at betale erstatning.
xSKM2018.489.BR x
xSagen drejede sig om, hvorvidt skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage nulstilling, så skatteyderen kunne nægtes godskrivning af indeholdte A-skatter og AM-bidrag vedrørende sin løn og feriepenge fra et aktieselskab.
Skatteyderen var direktør i og ultimativ ejer af selskabet. Selskabet udbetalte løn og feriepenge til skatteyderen, hvoraf der blev indeholdt men ikke afregnet A-skat og AM-bidrag. Udbetalingen skete på et tidspunkt, hvor selskabet var under kontrolleret afvikling grundet store økonomiske vanskeligheder. Selskabet gik efterfølgende konkurs. Afregningen til SKAT af den indeholdte A-skat og AM-bidrag afhang i det hele af en afviklingsaftale med en engelsk hovedleverandør. Retten fandt, at skatteyderen som direktør i selskabet var berettiget til at tegne selskabet alene på tidspunktet for de omhandlede udbetalinger af løn og feriegodtgørelse. Derudover var han gennem et holdingselskab eneejer af selskabet og havde dermed bestemmende indflydelse og kunne disponere enerådende i selskabet.
Herudover fandt retten, at skatteyderen havde grund til at anse afviklingsaftalen med den engelske hovedleverandør som usikker, og skatteyderen derfor burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne, og at afregning ikke ville kunne ske til forfaldstid. På den baggrund blev Skatteministeriet frifundet.x
SKM2018.229.BR
Sagen handlede om, hvorvidt skattemyndighederne med rette havde nulstillet A-skat og AM-bidrag over for hovedaktionæren og dennes ægtefælle, som var ansat i selskabet.
Retten fandt, at hovedaktionæren under de foreliggende omstændigheder i hvert fald burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de formelle indeholdelser, og dermed at de bogførte A-skatter og AM-bidrag ikke ville kunne afregnes til forfaldstid.
For så vidt angår hovedaktionærens ægtefælle udtalte retten, at ægtefællen som følge af ægteskabet med hovedaktionæren havde en sammenfaldende økonomisk interesse i selskabets drift. På baggrund af ægtefællernes forhold og i øvrigt af de grunde, som Skatteankestyrelsen havde anført, fandt retten, at hovedaktionærens viden måtte føre til, at betingelserne for nulstilling også var opfyldt over for hovedaktionærens ægtefælle.
Sagsøger har anket dommen til Østre Landsret
Byretten fandt, at det var med rette, at SKAT for indkomstårene 2008 og 2009 havde foretaget nulstilling af A-skat og AM-bidrag af løn udbetalt fra et selskab til selskabets direktør, som samtidig var hovedanpartshaver. Retten fandt endvidere, at nulstilling af indeholdt A-skat og AM-bidrag for indkomståret 2009 for løn udbetalt til direktørens ægtefælle var foretaget med rette. For så vidt angik direktøren lagde retten bl.a. vægt på, at selskabet i 2008 opbyggede restancer til det offentlige i størrelsesordenen ca. 2 mio. kr., at uanset om der i efteråret 2008 blev indskudt ca. 1,5 mio. kr. i selskabet, blev der fortsat ikke afregnet restancer til det offentlige, og at direktøren ikke havde godtgjort, at der overhovedet var foretaget indeholdelse af A-skat og AM-bidrag af hans løn. Uanset om der var foretaget indeholdelse, fandtes direktøren derfor at have været i ond tro om, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne på det tidspunkt, hvor de måtte være foretaget. For så vidt angik direktørens ægtefælle lagde retten bl.a. vægt på, at hun som følge af sin bestyrelsespost i selskabet samt sit ægteskab med direktøren måtte have været bekendt med selskabets alvorlige økonomiske situation.
Byretten fandt endvidere under henvisning til, at sagsøgerne havde anmodet SKAT om at træffe afgørelser på de foreliggende grundlag med henblik på påklage, samt at Skatteankestyrelsen havde begrundet sine afgørelser i sagen, at begrundelsesmanglerne ved SKATs oprindelige afgørelser ikke kunne medføre ugyldighed.
xSKM2018.465.LSRx
xSKAT havde nulstillet indeholdt ikke-indbetalt A-skat og AM-bidrag vedrørende lønnen til en direktør i et selskab, der var gået konkurs. Landsskatteretten fandt at de almindelige forældelsesregler fandt anvendelse vedrørende nulstilling, idet der i nulstilling ikke er tale om foretagelse eller ændring af en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat.
Det var landsskatterettens opfattelse at den konstaterede insolvens på tidspunktet for konkursdekretet efter en konkret vurdering i sagen var det tidligste tidspunkt SKAT kunne kræve betaling, da det er en betingelse for nulstilling af virksomheden, at insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende. Da SKATs behandling af sagen lå mere end 3 år efter afsigelse af dekret var kravet på A-skat og AM-bidrag forældet.
Landsskatteretten annullerede derfor nulstilling.x
TfS1996.165
Lønmodtageren kan anmelde det nulstillede beløb som en fordring i selskabets eventuelle konkursbo.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Elmer Advokater | Betydningsfulde sager - Elmer Advokater
ELMER ADVOKATER HAR VÆRET MED TIL AT UDVIKLE DET DANSKE RETSSAMFUND PÅ EN LANG RÆKKE OMRÅDER
Vores specialeområder er kendetegnet ved, at svaret på en given problemstilling meget sjældent kan findes umiddelbart i de gældende lovtekster. Svaret skal derimod oftest findes ved både en grundig analyse af de forarbejder, som hører til loven, og ved grundig analyse af den domspraksis og myndighedspraksis, som den pågældende lov har givet anledning til. De relevante forarbejder og den relevante praksis strækker sig flere årtier tilbage, men fordi vi netop har valgt at specialisere os, har vi opnået en indgående indsigt heri.
Samtidig har det i alle årene været – og det er stadig – en essentiel målsætning for os, at vi ikke kun har fokus på at løse de enkelte sager fra dag til dag. Vi har også fokus på at få løst de spørgsmål af mere generel karakter, som gældende lov og praksis måtte give anledning til. Hvis en konkret sag har påvist en generel fortolkningsmæssig tvivl, har vi derfor løftet sagen til et spørgsmål af mere principiel karakter og ført den hele vejen med henblik på en endelig afklaring. Vi kan derfor også bryste os af, at vi selv – bl.a. med mere end 130 førte sager for Højesteret – har været med til at skabe den årtier lange praksis, som stadig i dag indgår som en integreret del af det retsgrundlag, der gælder for vores specialeområder.
Ved siden af sagsbehandlingen har vi også deltaget i folketingshøringer og deltaget i udvalgsarbejde oprettet i forbindelse med foreslåede lovændringer – navnlig hvis vi har kunnet se, at et fremsat lovforslag ville indebære uacceptable forringelser.
LISTET HERUNDER
Nedenfor har vi redegjort for nogle af de sager, der på betydende vis har været med til at præge retssystemet, eller som vil få en sådan betydning, når de afsluttes. De afsluttede sager indgår den dag i dag stadig som en del af regelgrundlaget for vores specialeområder.
MIDLERTIDIGT ERHVERVSEVNETAB EFTER EN ARBEJDSSKADE Elmer Advokater har ved navnlig Søren Kjær Jensen igennem lang tid haft et skarpt fokus på arbejdsskademyndighedernes fastsættelse af størrelsen af midlertidigt erhvervsevnetab. Vi kritiserede også specifikt disse sager forud for Kammeradvokatens undersøgelse af Arbejdsskadestyrelsen i juni 2014. Allerede i 2002 førte og vandt Søren Kjær Jensen to sager i…
AKTIEOPTIONER OMFATTET AF FUNKTIONÆRLOVENS §17a På området for aktieaflønning har Jacob Goldschmidt ført og vundet to sager for Højesteret, som væsentligt har bidraget til afklaringen af, i hvilket omfang medarbejderaktier er løn omfattet af funktionærloven. På området for aktieaflønning er det væsentligt at få afklaret, hvilke ordninger der er omfattet af aktieoptionsloven, og hvilke der…
Retten til partshøring i tjenestemandssager
RETTEN TIL PARTSHØRING I TJENESTEMANDSSAGER En principiel sag ført for Højesteret i 2007 af Peter Breum har medvirket til forståelsen af det forvaltningsretlige afgørelsesbegreb og retten til partshøring i tjenestemandssager. I en sag mellem Danmarks Lærerforening og Sønderborg Kommune, afgjorde Højesteret at en forflyttelse af en tjenestemandsansat lære var en afgørelse omfattet af forvaltningsloven, og…
FORÆLDELSE OG GENOPTAGELSE EFTER ERSTATNINGSLOVEN Karsten Høj har ført og vundet en sag ved Højesteret om adgangen til at få sin erstatningssag genoptaget, hvis skadelidtes forhold – herunder også erhvervsmæssige forhold – ændrer sig. Højester udtalte, at den skadelidte, der havde forsøgt at arbejde i en længere periode, kunne kræve sin sag genoptaget, fordi det…
ADGANG TIL AT FORETAGE FRADRAG I TABT ARBEJDSFORTJENESTE Elmer Advokater har ført indtil flere Højesteretssager om adgangen til fradrag i opgørelsen af den skadelidtes krav på tabt arbejdsfortjeneste, og Højesteret har fastslået, at fradrag kræver klar hjemmel. Det har generelt været meget omdiskuteret, hvordan man i henhold til erstatningsansvarslovens § 2, der vedrører krav på…
Karsten Høj har ført en række sager for landsret og Højesteret, der vedrører hvornår skadevolder rimeligvis kan bremse den løbende erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ved at udbetale erstatning for midlertidigt eller varigt erhvervsevnetab
Midlertidigt deltidsansatte skal have beregnet erstatning ud fra fuldtidsløn Højesteret har i to principielle sager ført og vundet af Karsten Høj i 2010 udtalt, at hvis man har mindre børn, når man kommer til skade, og derfor er midlertidigt deltidsansat, skal man have beregnet sin erhvervsevnetabserstatning ud fra fuldtidsløn. I formlen for beregningen af den…
Erstatning kan ikke reduceres med henvisning til forkortet restlevetid Karsten Høj har i en principiel sag ført og vundet for Højesteret i 2012 fået slået fast, at der ikke kan foretages reduktion i en erstatning for varigt mén og erhvervsevnetab med henvisning til forkortet restlevetid. En ung kvinde fik på grund af en fejl hos…
Søren Kjær Jensen har herom ført og vundet et betydeligt antal landsrets- og højesteretssager, som alle har bidraget væsentligt til at fastlægge rækkevidden af Ankestyrelsens bevisbyrde, når der skal udmåles erstatning efter en arbejdsskade. Det følger af arbejdsskadesikringsloven, at hvis man har fået anerkendt en arbejdsskade, så skal et påvist mén eller et påvist erhvervsevnetab…

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 2 Aftaler om fratræden i det offentlige
Ifølge to nye højesteretsdomme kan en offentlig ansættelse ophøre ved en aftale mellem parterne på samme måde som en privat ansættelse. Dermed underkender Højesteret en række udtalelser fra ombudsmanden, der efterfølgende har afgivet en kritisk redegørelse om dommene. Men der er ikke belæg for redegørelsens hovedsynspunkter.
Ansættelsesretlige love og overenskomster indeholder regler om både arbejdsgiverens og lønmodtagerens (ensidige) opsigelse af ansættelsesforholdet. Reglerne siger ikke noget om aftalt fratræden, men efter fast praksis kan parterne indgå en fratrædelsesaftale. Lønmodtageren kan som led heri give afkald på rettigheder, som ville gælde ved arbejdsgiverens ensidige opsigelse, jf. f.eks. U74/3H (aftale om fratræden straks mod løn for to måneder).
I de ansættelsesretlige love sondres som altovervejende hovedregel ikke mellem private og offentlige ansættelser. På linje hermed er der en langvarig praksis på det kommunale arbejdsmarked for at aftale fratræden efter samme retningslinjer som på det private arbejdsmarked. Den kommunale forligspraksis er dog foregået inden for de rammer, der er opstillet af Kommunernes Lønningsnævn i medfør af den kommunale styrelseslovs § 67.
I en række sager af nyere dato har Folketingets Ombudsmand kritiseret kommunale arbejdsgiveres anvendelse af forligsmæssig fratræden. Ifølge ombudsmanden bemyndiger hverken tjenestemandsloven (tjenestemandsvedtægterne) eller de kollektive overenskomster offentlige myndigheder til at anvende aftale i stedet for forvaltningsakt. Afskedigelsen skal derfor foregå efter de sædvanlige regler, og den ansatte kan ikke gyldigt give afkald på f.eks. at blive partshørt, jf. navnlig FOB 1998/491 med en nærmere begrundelse for standpunktet.
De kritiske ombudsmandsudtalelser har ikke haft gennemslagskraft i praksis, men i enkelte tilfælde har en lønmodtager – som regel i kølvandet af en forudgående kritisk ombudsmandsudtalelse – anfægtet den aftalte ordning ved domstolene. Spørgsmålet har nu fundet en principiel afklaring ved to højesteretsdomme af 16. november 2004.
I den ene sag (31/2003) havde kommunen partshørt en tjenestemandsansat chef om en påtænkt afskedigelse. På lønmodtagerens foranledning afholdtes møde mellem parterne og repræsentanter fra de faglige organisationer. Her blev parterne enige om en frivillig fratræden med fritstilling i opsigelsesperioden og en fratrædelsesgodtgørelse på tre måneders løn. De var tillige enige om, at ”sagen betragtes som endeligt afsluttet”.
Efter sin fratræden klagede den ansatte til ombudsmanden, som udtalte kritik af en række mangler ved sagsbehandlingen, herunder mangelfuld partshøring. Ombudsmanden henstillede til kommunen at genoptage sagen, herunder overveje at udbetale økonomisk kompensation til den fratrådte chef. Da kommunen ikke ville genoptage sagen, påstod den fratrådte chef kommunen dømt til at betale en kompensation på 300.000 kr. for de retlige mangler.
Kommunen blev frifundet af Østre Landsret, der lagde vægt på, at både lønmodtageren og hans faglige organisation var bekendt med de forhold, som gav ombudsmanden anledning til kritik. Ved forliget gav han afkald på at påberåbe sig disse mangler, og dette afkald var ”under de givne omstændigheder” gyldigt. Lønmodtageren appellerede dommen til Højesteret, hvor sagen blev behandlet af 11 dommere (der var prøvevotering). Dommerne stadfæstede i enighed landsrettens dom, men med væsentlig mere generelt affattede præmisser.
Højesteret lagde vægt på, at der hverken i de forvaltnings- eller ansættelsesretlige regler er grundlag for at indfortolke et forbud mod forligsmæssig aftalt fratræden. Der er ydermere en langvarig praksis for anvendelse af fratrædelsesaftaler, som tillige tjener et praktisk behov og er i begge parters interesse.
Efter forvaltningslovens ordlyd og forarbejder er en aftale om fratræden ikke omfattet af afgørelsesbegrebet og dermed af lovens regler om bl.a. partshøring og begrundelse. At forvaltningsprocessuelle forskrifter som udgangspunkt er ufravigelige udelukker ikke en forligsmæssig fratrædelsesordning, der samtidig gør op med en eventuel tilsidesættelse af sagsbehandlingsregler i det forudgående forløb. Aftalen kunne derfor ikke anfægtes på grund af de tilsidesatte sagsbehandlingsregler. Aftalen, som var indgået med bistand fra den faglige organisation, måtte anses som indgået til fuld og endelig afgørelse. Kommunen havde optrådt som en loyal aftalepart, og der var heller ikke ud fra almindelige aftaleretlige regler grundlag for at tilsidesætte afkaldet på at rejse yderligere krav. Kommunen blev derfor frifundet.
I den anden sag (436/2002) havde en tjenestemandsansat (efter klager fra andre ansatte) anmodet sin organisation om at finde en ordning med kommunen, hvorefter han hverken skulle tilbage i arbejde eller gennem et tjenstligt forhør. I forlængelse heraf blev der indgået en fratrædelsesaftale med fritstilling og en kompensation svarende til 2 1/2 års løn med opsat pension (men ikke aktuel pension). Sagen, der blev behandlet ved Højesteret, vedrørte et erstatningskrav over for organisationen. Højesteret udtalte, at aftalen var bindende, og at der ikke var grundlag for at pålægge organisationen erstatningsansvar.
Med dommene er det klart fastslået, at parterne i en offentlig ansættelse gyldigt kan benytte frivillig fratræden frem for afskedigelse, og at lønmodtageren kan give afkald på at rejse yderligere krav i forbindelse hermed. Højesteret godkender den langvarige forligspraksis på det kommunale arbejdsmarked og underkender dermed ombudsmandens fortolkning af retsgrundlaget. Dommene har betydning for alle offentlige ansættelser, men på statens område har Finansministeriet selv en ganske restriktiv holdning til forligsmæssig fratræden.
Ombudsmandens redegørelse til Retsudvalget
Folketingets retsudvalg bad den 1. december 2004 ombudsmanden om at redegøre for, ”hvilken betydning Højesterets domme (…) vil få for offentligt ansattes retssikkerhed i fremtiden.” Baggrunden for spørgsmålet fremgår desværre ikke af henvendelsen til ombudsmanden.
Ombudsmanden indtager en uafhængig stilling i forhold til Folketinget i medfør af ombudsmandslovens § 10. Bestemmelsen ”antages ikke at være til hinder for, at Folketingets retsudvalg stiller spørgsmål vedrørende ombudsmandsloven eller ombudsmandens praksis,” jf. Jon Andersen m.fl., Ombudsmandsloven, 1999, s. 48.
Retsudvalget har i enkelte tilfælde stillet spørgsmål om ombudsmandens virke og praksis. En gennemgang af retsudvalgets bilag på Folketingets hjemmeside tyder derimod ikke på, at ombudsmanden har været bedt om at vurdere almene spørgsmål (Alm. del 1997-2004). På den baggrund er det bemærkelsesværdigt, at der nu stilles spørgsmål om de retssikkerhedsmæssige konsekvenser af højesteretsdomme – afsagt af 11 dommere i enighed – som har underkendt ombudsmandens egen retsopfattelse i sagerne. Den sædvanlige fremgangsmåde er at anmode Justitsministeriet som ressortmyndighed om en sådan vurdering.
Efter ombudsmandslovens § 7 er ombudsmanden afskåret fra at beskæftige sig med domstolene og efter § 12 kan der på linje hermed alene peges på mangler ved love og administrative forskrifter. Ombudsmandens redegørelse af 21. december 2004 indeholder imidlertid ikke indledende overvejelser om, hvilken ramme §§ 7 og 12 sætter for vurderingen af Højesterets domme. Redegørelsen retter sig direkte mod dommene (modsat f.eks. forvaltningsloven) i en meget konfronterende stil og tone, f.eks. indledes den med følgende bombastiske udmelding: ”De to domme fra Højesteret svækker offentligt ansattes retsstilling.”
Redegørelsen siger desværre heller ikke noget om det retskildemæssige grundlag, den foretager sine vurderinger på. Det anføres blot, at ombudsmandens udtalelser er båret af ”en retssikkerhedsmæssig fortolkning af retsgrundlaget”, mens Højesteret har ”lagt vægt på andre hensyn, som dermed er gældende ret.” At Højesteret kommer til det modsatte resultat af ombudsmanden har imidlertid ikke at gøre med en nedtoning af de retssikkerhedsmæssige aspekter. Højesteret har foretaget en traditionel fortolkning af retsgrundlaget på baggrund af sædvanlige fortolkningsprincipper og har fuldt ud været opmærksom på de ansattes retssikkerhed. Men Højesteret har – modsat ombudsmanden – behandlet forligsmæssige fratrædelsesaftaler ud fra det samlede retsgrundlag og ikke blot det forvaltningsretlige.
Har Højesteret foretaget et praksisskifte?
Et af de grundlæggende synspunkter i ombudsmandens redegørelse er, at Højesteret (overraskende) har foretaget et ”kursskifte” og en ”praksisændring.” Dommene afviger således fra ”den klare forvaltningsretlige linje”, som Højesteret hidtil har fulgt i offentlige personalesager.
Højesteret har i de senere år afgjort en række personalesager under hensyntagen til forvaltningsretlige regler. Men der er ikke tale om, at Højesteret med de to nye domme har foretaget et praksisskifte i forhold til tidligere afsagte domme. De mange domme om afskedigelser, som redegørelsen henviser til, vedrører myndighedernes ensidige opsigelse af ansatte (afgørelser). De to nye domme vedrører derimod forligsmæssig fratræden (aftaler), som Højesteret ikke tidligere har haft lejlighed til at tage stilling til på det offentlige område.
Det er heller ikke rammende at karakterisere Højesterets praksis som udtryk for en ”klar” forvaltningsretlig linje. De senere års praksis afspejler tværtimod, at offentlige ansættelser er funderet i både arbejdsretlige og forvaltningsretlige principper.
Den arbejdsretlige lovgivning bygger på det grundsynspunkt, at private og offentlige arbejdsgivere i videst muligt omfang skal sidestilles. Ud fra en arbejdsretlig synsvinkel er der ikke tvivl om, at offentlige parter kan indgå fratrædelsesaftaler på linje med private parter.
Spørgsmålet er herefter alene, om der er særlige forvaltningsretlige holdepunkter for, at offentlige arbejdsgivere alligevel ikke gyldigt kan indgå fratrædelsesaftaler. En fratrædelsesaftale kræver ikke lovmæssig hjemmel, da personaleadministration hører til den del af forvaltningens opgavevaretagelse, hvor aftaler er det sædvanlige virkegrundlag, jf. Bent Christensen, Forvaltningsret, 1997, s. 32 og 264. Hverken ordlyden af eller forarbejderne til tjenestemands- og forvaltningsloven udelukker forligsmæssig fratræden. At lovene er ufravigelige er heller ikke afgørende, da det er velkendt fra hele det formueretlige lovområde, at ufravigelige lovregler forhindrer et forudgående rettighedsafkald, men ikke et efterfølgende afkald ved et konkret forlig.
Ud fra en traditionel retskildemetode – og den allerede foreliggende retspraksis – var det således nærliggende, at Højesteret måtte nå til det resultat, at forligsmæssige fratrædelsesaftaler også er gyldige på det offentlige område.
Er der opstået usikkerhed om retstilstanden?
Ifølge redegørelsen er der med de to domme ”opstået en række usikkerhedsmomenter som skaber problemer for den fremtidige retsanvendelse.” Problemet er især, at dommene efterlader ”en betydelig usikkerhed i henseende til, hvor vidtgående den af Højesteret anerkendte aftalefrihed er.” Ifølge redegørelsen kan det ikke udelukkes, at dommene er udtryk for en ”retlig nyorientering vedrørende et yderst centralt spørgsmål inden for den offentlige ret.” En sådan udvikling kan man i sagens natur aldrig udelukke, men den finder ikke støtte i dommenes præmisser. Det fremgår ganske klart heraf, at Højesteret alene har taget stilling til anvendelsen af aftaleformen ved fratræden, og at der herved er lagt vægt på den langvarige forligspraksis, der tillige tjener et praktisk behov og er i begge parters interesse. Hertil kan føjes, at ansættelsen hviler på en aftale, som kan opsiges ensidigt af begge parter, og at det derfor forekommer naturligt, at de to parter også sammen kan aftale en fratræden.
Redegørelsen nævner som eksempler på den opståede usikkerhed, at dommene ikke forholder sig til tjenestemandslovens §§ 24 og 45. Dommene giver imidlertid ikke anledning til usikkerhed om rækkevidden af de to bestemmelser.
Højesteret havde ikke anledning til at forholde sig til § 24, da spørgsmålet om tjenstligt forhør (i den ene af sagerne) slet ikke blev aktuelt på grund af fratrædelsesaftalen. Dommene sætter imidlertid ikke spørgsmålstegn ved, at sanktioner som følge af pligtforsømmelse stadig kræver et forudgående tjenstligt forhør.
Højesteret havde heller ikke anledning til at forholde sig til § 45, stk. 3, som afskærer kollektive aftaler i strid med lovens regler. Bestemmelsen vedrører alene generelle aftaler om løn- og arbejdsvilkår og har derfor ikke betydning for det efterfølgende rettighedsafkald, som dommene tager stilling til gyldigheden af. Så situationen er fortsat den, at parterne i en kollektiv aftale ikke kan fravige f.eks. tjenestemandslovens eller forvaltningslovens regler.
Er offentligt ansattes retssikkerhed svækket?
Hovedbudskabet i redegørelsen er, at de ”to domme svækker offentligt ansattes retsstilling.” En offentligt ansat vil nu ”kunne afskediges på et spinkelt grundlag,” ”uden at den pågældende fortælles hvorfor” og med ”øget risiko for”, at afskedigelsen ”kan være præget af en myndigheds usaglige interesser.” Hertil kommer, at ”ombudsmanden – og andre instanser – får vanskeligt ved at efterprøve om såkaldt aftalte afskedigelser er saglige og lovlige.”
En nøgtern og afbalanceret vurdering af dommenes retssikkerhedsmæssige konsekvenser må indledningsvis tage udgangspunkt i, at offentligt ansatte – som også udtrykkeligt fremhævet af Højesteret – selv kan have en betydelig interesse i at afvikle en ansættelse forligsmæssigt. En hurtig fratræden kan i mange tilfælde være mere skånsom end en tur gennem et tjenestemandsforhør med eventuel efterfølgende retssag. Den ansatte skal selv samtykke i en fratrædelsesaftale og kan derfor også frit beslutte at henvise arbejdsgiveren til at gå frem efter reglerne om afskedigelse. Ved forhandlingerne er arbejdsgiveren derfor nødt til at give en saglig og fyldestgørende begrundelse for ønsket om en fratræden.
Som altovervejende regel vil den ansatte have en organisation i ryggen, som kan rådgive om både retsgrundlaget og fordele og ulemper ved at tiltræde et forlig. Organisationen vil typisk enten selv deltage i eller stille en advokat til rådighed for medlemmets forhandlinger med arbejdsgiveren. Der er således tale om en ganske ligeværdig forhandlingsposition mellem parterne, hvilket også forudsættes i Højesterets præmisser.
En offentligt ansat har de samme formueretlige retssikkerhedsgarantier som en privat ansat, hvis der er indgået en aftale, som vedkommende efterfølgende fortryder. De forvaltningsprocessuelle retssikkerhedsgarantier for afgørelser er således erstattet af de formueretlige retssikkerhedsgarantier for aftaler. Det er ganske bemærkelsesværdigt, at redegørelsen slet ikke berører dette skifte af retsgrundlag, da det er af fundamental betydning for den retssikkerhedsmæssige vurdering af dommene, som retsudvalget anmoder om at få.
Som forudsat af Højesteret vil en fratrædelsesaftale kunne være ugyldig efter aftaleretlige regler. Der kan f.eks. være tale om, at lønmodtageren har været udsat for en utilbørlig pression ved aftaleindgåelsen eller aftalens indhold har vidtrækkende konsekvenser, som vedkommende ikke burde kunne overskue ved indgåelsen.
Højesteret betoner herved, at den offentlige arbejdsgiver skal optræde som loyal aftalepart, hvilket indebærer, at formuerettens almindelige princip om loyal oplysningspligt gælder under forhandlingerne. Myndigheden skal således ikke blot besvare alle spørgsmål fra lønmodtageren korrekt, men også af egen drift oplyse om forhold af væsentlig betydning for dennes beslutningsgrundlag.
Ifølge redegørelsen kan det ikke udelukkes, ”at antallet af aftalte afskedigelser vil stige i kølvandet på Højesterets domme.” Der er i givet fald ingen grund til at frygte en sådan udvikling. Forligsmæssig fratræden er i parternes fælles interesse, retssikkerhedsmæssigt fuldt betryggende og kan aflaste både domstolene og ombudsmanden for et unødigt stort antal ressourcekrævende sager om afskedigelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - Om statens regres mod skadevolder efter offererstatningsordningen
Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Nyheder og domsresuméer Om statens regres mod skadevolder efter offererstatningsordningen
Om statens regres mod skadevolder efter offererstatningsordningen
Skadevolder kunne ikke under regressag efter offererstatningsloven få prøvet indsigelser mod Erstatningsnævnets behandling af skadelidtes krav
Sag BS-41492/2019-HJR
Dom afsagt den 14. maj 2020
A var fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 245 ved i februar 2009 at have tildelt B et slag i hovedet med et ølglas, der knustes ved slaget, hvorved B mistede synet på venstre øje og fik flere flænger i ansigtet. Erstatningsnævnet havde efterfølgende ved en række afgørelser tilkendt B godtgørelse for varigt mén svarende til en méngrad på 55 %, heraf 35 % for fysiske gener og 20 % for psykiske gener. A anerkendte, at politiet havde regresadgang for udbetalt godtgørelse svarende til en méngrad på 33 % for fysiske gener, og sagen handlede således om differencen på 22 % for psykiske gener (20 %) og for fysiske gener (2 %).
Spørgsmålet for Højesteret var bl.a., om A under regressagen kunne gøre indsigelse gældende vedrørende Erstatningsnævnets behandling af B’s krav. A gjorde bl.a. gældende, at B’s krav om yderligere méngodtgørelse var blevet fremsat for sent over for Erstatningsnævnet, og at nævnet derfor burde have afvist kravet. Efter offererstatningslovens § 17 indtræder staten i skadelidtes krav mod skadevolderen, i det omfang der ydes erstatning. Højesteret fandt, at det følger af denne bestemmelse, at skadevolder i en regressag har samme indsigelser over for staten, som skadevolder ville have i en erstatningssag direkte mellem skadelidte og skadevolder, og at skadevolder dermed kan gøre gældende, at dansk rets almindelige regler om en skadevolders erstatningsansvar ikke er opfyldt. Højesteret fandt endvidere, at der under en sådan efterfølgende regressag mod skadevolder ikke kan ske en prøvelse af, om Erstatningsnævnets afgørelse er ugyldig f.eks. på grund af manglende overholdelse af fristregler. A’s indsigelser kunne herefter ikke føre til, at staten var afskåret fra at gøre regres gældende mod ham.
B havde efter voldsepisoden i februar 2009 været udsat for tre overfald i 2010, 2011 og 2012. Højesteret fandt, at det måtte lægges til grund, at B’s psykiske gener var en følge af alle fire overfald, og at der dermed var grundlag for at tilsidesætte Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings vurdering. Højesteret tiltrådte efter en samlet vurdering, at den méngrad for psykiske gener, der relaterede sig til voldsepisoden i 2009, var fastsat til 10 %.
Læs hele dommen i sag BS-41492/2019-HJR (pdf)
Læs landsrettens afgørelse i sag BS-41492/2019-HJR (pdf)
Læs byrettens afgørelse i sag BS-41492/2019-HJR (pdf)

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
”Luksusgældssanering” nægtet af Højesteret - DELACOUR
Her er du: Forside / Nyheder / 2018 / Juni / ”Luksusgældssanering” nægtet af Højesteret
Rekonstruktion Skrevet den 18.06.2018
Et vedtaget rekonstruktionsforslag, hvor en gæld på ca. kr. 23 mio. blev akkorderet til 1,03%, fandtes næsten udelukkende at ville tilgodese personlig interesse i at få slettet en personlig gæld, hvorfor stadfæstelse af rekonstruktionsforslaget blev nægtet.
"A" indgav i januar 2017 en begæring om rekonstruktion som følge af personlig konkurs i 2009.
Et flertal af fordringshaverne efter fordringernes beløb stemte ikke imod rekonstruktionsforslaget, og forslaget blev derfor vedtaget og stadfæstet ved kendelse afsagt af Sø og Handelsretten i februar 2017, hvorefter A skulle betale kr. 251.960 – ud af gæld på ca. kr. 23 mio. – svarende til en dividende på 1,03 %.
Mindretallet, herunder SKAT, kærede afgørelsen til Østre Landsret med påstand om, at stadfæstelse af rekonstruktionen skulle nægtes.
I medfør af konkurslovens § 13 e, stk. 5 kan skifteretten nægte at stadfæste en rekonstruktion, hvis vilkårene i forslaget står i misforhold til skyldnerens økonomiske stilling.
Østre Landsret fandt ud fra en fortolkning af formålet med reglerne – under hensyn til at gælden bestod af A’s personlige gæld (efter en konkurs afsluttet i 2012) og ud fra sagens øvrige omstændigheder – at stadfæstelse af det vedtagne rekonstruktionsforslag burde nægtes, da forslaget stod i misforhold til skyldnerens økonomiske forhold, jf. konkurslovens § 13 e, stk. 5.
A kærede herefter, med procesbevillingsnævnets tilladelse, afgørelsen til Højesteret og gjorde for Højesteret blandt andet gældende, at reglerne om rekonstruktion kan anvendes for fysiske personer, der ikke er erhvervsdrivende, i overensstemmelse med bemærkningerne til lovforslaget om rekonstruktion.
Derudover gjorde A gældende, at forslaget ikke stod i misforhold til skyldnerens økonomiske stilling, idet kreditorerne ville opnå en højere dividende ved rekonstruktionen, end i tilfælde af konkurs, hvor dividenden var anslået til 0%.
Højesteret stadfæstede imidlertid nægtelsen efter § 13 e, stk. 5 med henvisning til, at rekonstruktionsforslaget næsten udelukkende ville tilgodese A’s interesse i at få slettet en personlig gæld.
Som følge af nægtelsen af rekonstruktion blev A taget under konkursbehandling.
DELACOURs kommentar
Præmisserne fra henholdsvis Østre Landsret og Højesteret er relativt kortfattede og forekommer konkret begrundet, herunder i skyldners særlige forhold, hvor der antageligt er lagt afgørende vægt på, at A tidligere var erklæret konkurs, og at konkursboet blev sluttet i 2012 (rekonstruktionen var altså ikke for at undgå konkurs/for at redde en virksomhed).
A havde under sagen blandt andet påberåbt sig bemærkningerne til lovforslaget ved spørgsmålet om, hvorvidt rekonstruktion kan finde anvendelse ved fysiske personer, der ikke driver erhvervsvirksomhed, men det fremgår ikke, hvilken vægt retten har tillagt disse forarbejder.
Afgørelsen kan dog næppe ses som et generelt udtryk for, at en personlig skyldner, der ikke driver erhvervsvirksomhed, ikke kan anvende rekonstruktionsreglerne, når blot forslaget står i rimeligt forhold til skyldnerens økonomiske stilling, jf. konkurslovens § 13 e, stk. 5, men den må siges at bringe nogen usikkerhed i forhold til, hvornår reglerne kan finde anvendelse.
Det er af afgørende betydning, at forslaget tager hensyn til skyldnerens reelle økonomiske stilling. Spørgsmålet er derfor, hvornår dette er tilfældet.
Det er i den forbindelse uklart, hvilken betydning størrelsen af det tilbudte beløb til kreditorerne har haft for afgørelsen. Dividendesatsen kan ikke være afgørende i denne sammenhæng, men størrelsen af det konkrete beløb kan naturligvis have betydning, hvis dette ikke er anset at stå i rimelig forhold til skyldners økonomiske formåen. Dette synes dog at have spillet en mindre rolle i sagen.
Det er som udgangspunkt op til kreditorerne at vurdere, hvorvidt rekonstruktionen skal gennemføres, således at et flertal af kreditorerne kan afgive deres stemme i vished om, at rekonstruktionen bliver gennemført, hvis disse stemmer for (eller i hvert fald ikke imod). Afgørelsen medfører derfor en uvished om, i hvilken udstrækning domstolene ud fra en skønsmæssig vurdering vil nægte en rekonstruktions gennemførelse, uanset at flertallet af fordringshaverne stemmer for (eller ikke imod) forslaget.
Sammenfattende må Højesterets fremhævelse af, at forslaget stort set kun tilgodeså A's interesse i at få slettet personlig gæld, imidlertid betyde, at den rene sanering af personlig gæld gennem en rekonstruktion fremover vil blive vanskeligere, selvom et flertal af kreditorerne støtter det. Her må skyldneren henvises til at benytte gældssaneringsreglerne.
Du kan kontakte advokat Flemming Bastholm eller advokat Claus Steen Hansen for eventuelle spørgsmål til afgørelsen, eller hvis du har spørgsmål vedrørende rekonstruktion i øvrigt.


text:
| Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven -
nyheder	Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven	Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven	Principperne fra 1997 dom genanvendes.
Elmer & Partnere har for 3F ført sag i Højesteret om godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven. I dommen tilkendes en ansat, der ikke havde modtaget noget ansættelsesbevis 10.000 kr. i godtgørelse. Højesteret lagde vægt på, at han på den ene side fik bragt klarhed over sine rettigheder ved hjælp af sin fagforening, men på den anden side havde været usikker vedrørende opsigelsesvarsel, overarbejdsbetaling og pensionsbidrag. Han havde bedt om et ansættelsesbevis, der ikke var udleveret, og var ikke den eneste i virksomheden, der ikke havde noget ansættelsesbevis. Derfor udmåltes godtgørelsen til 10.000 kr.
Ved samme dom har Højesteret fastsat udmålingsprincipper for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven Disse udmålingsprincipper må anses for at være retningsgivende for alle sager, der fremover afgøres af domstolene.
Højesteret bruger præcis samme formuleringer, som Højesteret anvendte i 1997.
Ansættelsesbevissager opdeles i bagatelsager med en godtgørelse op til 1.000 kr. efter ansættelsesbevislovens § 6, stk. 2. Herom indeholder dommen intet nyt i forhold til lovbestemmelsen.
For øvrige sager opdeles de i tre kategorier:
Den første kategori er de sager, hvor forholdet ikke har konkret betydning for lønmodtageren. I disse sager fastsætter Højesteret en maksimumgodtgørelse på 5.000 kr. I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 2.500 kr.
Den anden kategori er de sager, hvor der er opstået tvist om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor, som korrekt opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget. I disse sager sættes et loft på godtgørelserne på 10.000 kr., hvor der i mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør fastsættes en godtgørelse på 7.500 kr.
Den tredje kategori er de sager, hvor der foreligger skærpende omstændigheder. Her kan der udmåles godtgørelser, der dog ikke bør gå op over 25.000 kr., medmindre der foreligger særligt grove tilfælde.
I præmisserne anfører Højesteret forskellige argumenter, der kan tale for højere eller lavere godtgørelser.
Et af de momenter, der særligt fremhæves, er, at en godtgørelse efter omstændighederne ikke skal betales, såfremt arbejdsgiveren uden videre retter for sig, efter at forholdet er påtalt. Fra overenskomstområdet kendes ”nach-frist” regler, hvor arbejdsgiveren har 2 uger til at rette for sig, når en overtrædelse af ansættelsesbevisloven påtales. Højesteret ønsker, at der ved fastsættelsen af godtgørelsesniveauet skeles hertil. Om det i sidste ende betyder indførelsen af en egentlig nach-frist-regel for sager uden for overenskomstområdet, må vise sig.
Højesteret afsagde samtidig to andre domme vedrørende samme lov.
I den ene fik en advokatfuldmægtig en godtgørelse på 15.000 kr. Ansættelsesbeviset indeholdt væsentlige mangler, der bl.a. havde medført, at den ansatte uberettiget selv måtte betale meget store beløb til kurser, som arbejdsgiveren lovgivningsmæssigt var forpligtet til at betale. Herudover havde den ansatte flere gange rykket for et ansættelsesbevis. Højesteret bemærkede, at der var tale om et særegent ansættelsesforhold, der nærmest havde karakter af et samarbejde mellem erhvervsdrivende.
I den anden sag tog Højesteret stilling til fleksjobberes krav på overenskomstmæssige forhold. Foranlediget heraf var der også mangler ved ansættelsesbeviset. Det udmålte Højesteret til en godtgørelse på 4.000 kr.
Det er overraskende, at Højesteret på trods af en mellemliggende lovændring vender tilbage til udgangspunktet fra 1997. Ved den mellemliggende lov var forventningen, at godtgørelser skulle udmåles i uger.
Generelt fremstår godtgørelsesniveauet som sænket i forhold til 1997 dommen. På den anden side viser den konkrete 3F sag, at der ikke skal særlig meget til for at komme op på 10.000 kr., og spørgsmålet er derfor, om der i realiteten er sket nogen væsentlig ændring af godtgørelsesniveauet i forhold til 1997 dommen.
Det vil være nødvendigt at følge udviklingen af retspraksis i den kommende periode for at konkludere herom.
Advokat Jacob Goldschmidt, som førte sagen for 3F, holder gå-hjem-møde tirsdag den 21. december 2010 kl. 15.00 – se separat nyhedsmail herom.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret