text:
Skat.dk: Omgørelse afvist - dispositioner - ikke klart lagt frem
13 May 2016 14:10
19 Feb 2016 08:52
SKM2016.218.BR
BS 154-874/2014
Omgørelse, dispositioner, ikke, klart, lagt, frem, overdragelse, varelager
Sagen angik, hvorvidt betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29 var opfyldt.
Det var ubestridt, at den disposition, der ønskedes omgjort - overdragelse af et varelager til et amerikansk selskab ejet af skatteyderen- ikke var blevet selvangivet.
Uanset at skatteyderen ikke havde forsøgt at skjule overdragelsen, og uanset at avancen fra efterfølgende salg fra varelageret blev selvangivet for en anden virksomhed ejet af skatteyderen, fandt retten, at dispositionen ikke havde været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, var derfor ikke opfyldt.
Det kunne ikke føre til et andet resultat, at skatteyderen var i en vildfarelse om sine dispositioner, eller at skatteyderen efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen til skattemyndighederne på skattemyndighedernes forespørgsel.
Skatteforvaltningsloven § 29, stk. 1, nr. 3
Den juridiske vejledning 2016-1 A.A.14.1.2
Senere instans: Se Østre Landsret dom - SKM2017.176.ØLR
(v/ adv. Eduardo Vistisen)
(v/ Kammeradvokaten v/adv. fm. Malthe Gade Jeppesen)
Betina Heldmann
Denne sag, der er anlagt den 3. juni 2014, vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, A, har ret til at få omgjort sin overførsel af et lager af SSAer til det amerikanske selskab G1.
A har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at A har ret til at omgøre overdragelsen af 70.000 SSAer til det amerikanske selskab G1 den 1. januar 2010.
A er tandlæge og udviklede i 1993 sammen med en af sine patienter en SSA af plast.
SSAerne blev i begyndelsen solgt i mindre målestok, men i 1995 mødte A amerikaneren OS. Han foreslog, at de sammen skulle sælge SSAerne i USA gennem selskabet G2, som OS og A hver skulle eje 50% af. Selskabet er stiftet den 24. februar 1995 og blev likvideret den 16. juni 2002 G2's lager af SSAer blev leveret og opbevaret på A tandlægeklinik.
I 2004 begyndte A at sælge af SSAerne.
A anså salget som salg af private ejendele.
Der er mellem parterne enighed om, at der ikke blev selvangivet salg af SSAer fra 2004 til 2009.
A stiftede det amerikanske selskab G1 i 2009/2010 og overførte restlageret af SSAer til dette selskab den 1. januar 2010. Der er ikke under sagen fremlagt dokumenter vedrørende selve overdragelsen.
Der er mellem parterne enighed om, at overdragelsen ikke er blevet selvangivet.
Den største aftager af SSAerne ville imidlertid ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev viderefaktureret til As virksomhed, H1, som herefter solgte SSAerne til kunden.
Efter overdragelsen til G1 antog As revisor efter oplysninger fra A, at mellemhandlersalget gennem firmaet H1 var skattepligtigt, hvorfor avancen fra salget af SSAer blev selvangivet af virksomheden H1 fra og med 2010 og indgår i As selvangivelse, hvilket der mellem parterne er enighed om. Parterne er ikke enige om, hvorvidt det fremgår af selvangivelserne, at en del af omsætningen i virksomheden H1 hidrører fra salg af SSAer.
A informerede ved brev af 9. januar 2012 SKAT om overdragelsen til G1 efter SKATs henvendelse af 2. november 2011. A fremlagde den 23. april 2012 balance for det amerikanske selskab og eksempler på gennemfakturering til virksomheden H1.
SKAT har den 5. juli 2012 truffet afgørelse om, at salgene af SSAer er skattepligtige, herunder overdragelsen af restlageret til G1 i 2010.
SKAT har ved afgørelse af 15. januar 2013 afgjort, at der ikke kan ske omgørelse af dispositionen vedrørende overdragelsen.
Landsskatteretten træf den 12. marts 2014 afgørelse i As klage over SKATs afgørelse af 15. januar 2013. Følgende fremgår af afgørelsen, således som den foreligger offentliggjort:
Sagen vedrører, om betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt, således at en overdragelse af et lager af SSAer til et udenlandsk registreret selskab ikke tillægges skattemæssig virkning i overdragelsesåret.
Salget af SSAer fra 1994 til 2004
Efter det oplyste udviklede klageren, der primært drev selvstændig erhvervsvirksomhed som tandlæge og ved udlejning af fast ejendom, i 1993 sammen med en af sine patienter en SSA af plast, som de efterfølgende tog europæisk patent på.
I 1994 blev der herefter produceret ca. 8 - 10.000 stk. SSAer. Klageren solgte både SSAerne per postordre gennem sin enkeltmandsvirksomhed, der på daværende tidspunkt hed "[virksomhed1]", og gennem sin tandlægevirksomhed til sine tandlægepatienter.
I 1994 blev der gennem virksomheden "[virksomhed1]" efter det oplyste solgt under 5.000 stk., mens der i 1996 alene blev solgt ca. 40 stk. Privatpersoner købte typisk 1 - 2 stk., mens enkelte apoteker købte mellem 10 - 40 stk.
Ifølge årsregnskabet for 2000, der var det sidste for virksomheden under navnet "[virksomhed1]", havde virksomheden en omsætning fra indenlandsk varesalg på 95.310 kr. samt en mindre omsætning fra salg af vin på 18.778 kr. Virksomheden "[virksomhed1]" ændrede i 2001 navn til "[virksomhed2]", idet virksomhedens salg af vin efter det oplyste var større end virksomhedens salg af SSAer.
For indkomståret 2001 havde virksomheden "[virksomhed2]" således en omsætning fra udenlandsk varesalg af SSAer på 21.442 kr. samt en omsætning fra salg af vin på 61.617 kr., mens den for indkomståret 2002 havde en omsætning fra indenlandsk varesalg af SSAer på 30.980 kr. samt en omsætning på salg af vin på 44.702 kr. Virksomheden "[virksomhed2]" ophørte herefter den 1. februar 2003.
Efter det oplyste solgte klageren endvidere gennem sin tandlægevirksomhed ca. 3 - 17 stk. om året i perioden fra 1994 - 2004 til ca. 500 kr. per SSA.
Indtægterne fra salget af SSAerne gennem virksomheden "[virksomhed1]/[virksomhed2]" blev selvangivet og beskattet sammen med klagerens øvrige erhvervsindtægter i perioden frem til virksomhedens ophør i 2003.
Indtægterne fra salget af SSAerne gennem tandlægevirksomheden blev beskattet sammen med klagerens øvrige indtægter fra tandlægevirksomheden. I 2008 og frem blev salget ikke benævnt som salg af "[virksomhed1]/ SSAer", men i stedet "salg af tandlægeprodukter".
Det store lager af SSAer
Efter det oplyste mødte klageren i 1995 en amerikaner, der var interesseret i at investere i klagerens SSAer og sælge dem på det amerikanske marked. Af den fremlagte "personal performance contract" mellem klageren og amerikaneren fremgår, at klagerens bidrag til samarbejdet bestod i SSAen, herunder leveringen af produktet og materiale til markedsføringen, mens amerikanerens bidrag bestod i selve markedsføringen og udbredelsen af produktet.
Herefter blev der efter det oplyste produceret 100.000 stk. SSAer til en samlet pris på 100.000 $. De herved producerede SSAer var identiske med de oprindeligt producerede SSAer fra det første lager. De 100.000 stk. SSAer blev efterfølgende leveret til klagerens tandlægeklinik.
Salget af SSAer på det amerikanske marked skulle ske gennem det amerikanske selskab "[virksomhed3] Inc.", som skulle ejes ligeligt mellem klageren og amerikaneren. Der er i denne forbindelse fremlagt udskrift fra selskabsregistret i New Mexico hvoraf fremgår, at selskabet "[virksomhed3] Inc." blev oprettet den 24. februar 1995 og efterfølgende lukket den 17. juni 2002. Endvidere er amerikaneren oplyst som "president" og "treasurer", mens klageren er oplyst som "vice president" og "secretary".
Efter det oplyste forsvandt amerikaneren efter produktionen af de 100.000 stk. SSAer, og klageren fik i 1996 kendskab til, at amerikaneren var en svindler, der benyttede sig af forskellige navne og var sagsøgt i flere retssager i USA.
Salget af SSAer fra 2004 - 2011
Efterspørgslen på SSAer opstod imidlertid igen i 2004 i forbindelsen med udbredelsen af Google, og en række udenlandske grossister rettede henvendelse til klageren med henblik på at købe SSAer en gros.
Den 1. august 2005 registrerede klageren en ny virksomhed under navnet "[virksomhed2]", som fra samme dato blev registreret for moms, import, vinafgifter og emballageafgifter. I perioden frem til og med 2009 indgik der kun omsætning med salg af vin i virksomheden "[virksomhed2]".
Af klagerens indkomst- og formueopgørelse for indkomståret 2007 og indkomståret 2009 fremgår således, at "[virksomhed2]" alene havde en omsætning fra "salg af vin" på henholdsvis 38.173 kr. og 30.416 kr.
Endvidere fremgår af klagerens kapitalforklaring for de pågældende indkomstår, at klageren havde "salg af private effekter" for henholdsvis 350.000 kr. og 1.158.942 kr. Efter det oplyste vedrører posteringerne "salg af private effekter" salg af SSAer.
Ifølge klagerens udarbejdede opgørelse over salg af SSAer blev der solgt følgende antal SSAer i perioden fra 2004 til og med 2011:
Antal SSAer
295.825 kr.
503.332 kr.
664.634 kr.
799.150 kr.
957.698 kr.
1.167.871 kr.
2.070.419 kr.
2.698.534 kr.
Salget af restlageret af SSAer i 2010
Efter det oplyste stiftede klageren det amerikanske selskab [virksomhed4] LLC i 2009/2010 og overførte herefter den resterende del af det store lager af SSAer til det amerikanske selskab. Der foreligger ikke nogen overdragelsesaftale mellem klageren og selskabet [virksomhed4] LLC. Det er oplyst, at klageren som betaling for overdragelsen modtog en fordring på selskabet [virksomhed4] LLC, uden at det nærmere er oplyst, hvilke vilkår der gjaldt for fordringens betaling.
Af det amerikanske selskabs balance for indkomståret 2010 fremgår, at der den 1. januar 2010 var et lager på 70.000 SSAer til en værdi af 900.200 $. Endvidere fremgår det, at der er gæld til ejeren på 899.200 $ og en "aktiekapital" på 1.000 $.
Af klagerens indkomst- og formueopgørelse for indkomståret 2010 fremgår, at "[virksomhed2]" uden nogen nærmere beskrivelse havde en "omsætning" på 2.100.975 kr. og et "vareforbrug" på 2.079.011 kr. Endvidere er egenkapitalen i selskabet [virksomhed4] LLC optaget til 0 kr. under klagerens aktiver dog med benævnelsen "(ikke vurderet)". Endelig fremgår det under kapitalforklaringen, at "salg af privat effekter" er sat til 0 kr., mens der ikke fremgår nogen fordring på selskabet [virksomhed4] LLC.
SKAT har ved afgørelse af 5. juli 2012 blandt andet forhøjet klagerens virksomhedsindkomst for indkomståret 2010 med 4.307.778 kr. fra salget af den resterende del af det store lager af SSAer til selskabet [virksomhed4] LLC. Endvidere har SKAT ligeledes forhøjet klagerens virksomhedsindkomst for indkomstårene 2004 til 2009 med indtægterne fra salg af SSAer for de pågældende år.
SKAT har nægtet at give tilladelse til omgørelse vedrørende overdragelsen af lageret af SSAer.
Til støtte for afgørelsen har SKAT anført, at betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1 - 3, ikke er opfyldt.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, om at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter, har SKAT anført, at det på ingen måde kan være sandsynligt, at et salg af et varelager af et stort antal ens varer, der er overtaget fra et delvist ejet selskab, skulle være skattefrit.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, om at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige, har SKAT anført, at en beskatning af en overdragelse af et restvarelager til en værdi af godt 4,6 mio. kr. ikke kan anses for at være en utilsigtet skattemæssig virkning.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, om at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, har SKAT anført, at klagerens overdragelse af restvarelageret ikke fremgår af hverken selvangivelse eller årsregnskab, og at overdragelsen heller ikke kan udledes af klagerens kapitalforklaring for det pågældende indkomstår. Hertil er det yderligere anført, at såfremt klageren anså overdragelsen for salg af private ejendele mod erhvervelsen af en fordring, burde både salg og fordring have fremgået af kapitalforklaringen.
For så vidt angår betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 4 og nr. 5, har SKAT ikke taget stilling hertil.
Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at der gives tilladelse til omgørelse af overdragelsen af restlageret af SSAer til [virksomhed4] LLC.
Klageren har nærmere anført, at det amerikanske selskab "[virksomhed3] Inc." blev likvideret med hende som eneste anpartshaver, hvorefter det store lager af SSAer overgik til hendes privatsfære uden, at dette medførte nogen beskatning af hende i det pågældende indkomstår. I forbindelse med det stigende salg fra 2004 drøftede hun salget med sin revisor. Hun fik i denne forbindelse ikke oplyst, at salget var skattepligtigt. Tværtimod anså man salget for salg af private ejendele, hvilket var baggrunden for, at hun antog, at salget ikke var skattepligtigt.
Klageren har endvidere anført, at SSAerne fra det store lager hverken blev solgt gennem virksomheden "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken. Bare omfanget af det store lager medfører en formodning for, at SSAerne ikke kan være produceret til brug for hverken "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken. Der blev heller ikke aktivt forsøgt salg fra det store lager af SSAer. Der kan således ikke være tvivl om, at varelageret hverken udgjorde en del af virksomheden "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken, hvorfor varelageret må anses for overgået til privatsfæren.
Endelig har klageren anført, at baggrunden for overdragelsen af restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC i 2010 var, at hun sammen med sin mand havde købt hus i [USA] og var blevet informeret om, at det var lettere at få visum til et længere ophold end tre måneder i USA, hvis man havde en amerikansk virksomhed. Den største aftager af SSAer ville dog ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene i 2010 blev viderefaktureret til "[virksomhed2]" og herefter solgt til aftageren. Efter overdragelsen til [virksomhed4] LLC antog hendes revisor, at mellemhandlersalget gennem "[virksomhed2]" var skattepligtigt, hvorfor salget blev selvangivet fra og med 2010.
Til støtte for den nedlagte påstand har klagerens repræsentant overordnet gjort gældende, at betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt.
Det er endvidere overordnet gjort gældende, at salget gennem henholdsvis virksomheden "[virksomhed1]/[virksomhed2]" og tanklægeklinikken fra det oprindelige lager ikke kan sammenlignes med salget af SSAerne fra det store lager, der må anses for salg af private ejendele. Der er herved henvist til, at salget gennem tandlægeklinikken og virksomheden "[virksomhed1]/ [virksomhed2]" var detailsalg fra det oprindelige lager, mens salget til udlandet var en gros-salg fra det store lager.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, om at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter, har repræsentanten gjort gældende, at overdragelsen ikke var båret af sådanne hensyn, da overdragelsen var begrundet i dels et ønske om at opholde sig længere tid i USA og dels foranlediget af en af aftagerne af SSAerne, der ønskede at sælge på det amerikanske marked. I øvrigt havde klageren fået den opfattelse, at salget af SSAer var skattefrit, hvorfor der intet skattemæssigt motiv var for klageren til at overdrage restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, om at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige, har repræsentanten med henvisning til TfS 2006, 925 H (SKM2006.629.H) gjort gældende, at det afgørende er om klageren på overdragelsestidspunktet var klar over, at overdragelsen ville udløse skat. I denne forbindelse har repræsentanten henvist til, at de skattemæssige virkninger af dispositionen ikke var forudset, da man netop var af den opfattelse, at salget af SSAer var skattefrit.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, om at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, har repræsentanten gjort gældende, at dispositionen fremgår af selvangivelsen for indkomståret 2010, idet de efterfølgende salg som følge af viderefaktureringen til den største aftager af SSAerne skete gennem "[virksomhed2]" og blev selvangivet. Endvidere er der ikke længere pligt til at udarbejde en kapitalforklaring, der i øvrigt blot udgør en kontrol af, at privatforbruget stemmer. I 2010 udløste overdragelsen af restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC ikke forøget likviditet eller en kontant gevinst for klageren, da restlageret blev overdraget til hendes selskab mod, at hun fik en fordring på selskabet. Overdragelsen medførte derfor ikke en forøgelse af klagerens privatforbrug, hvorfor overdragelsen heller ikke gav sig udslag i kapitalforklaringen.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 4, om at de privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige, har repræsentanten anført, at klageren ved omgørelsen vil refundere alle selskabet [virksomhed4] LLC's udgifter vedrørende restlageret, og at alle indtægterne ved salget af restlageret vil tilfalde klageren. De privatretlige virkninger, der følger af omgørelse, vil således være enkle og overskuelige.
For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 5, om at alle, der vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen, har repræsentanten anført, at selskabet [virksomhed4] LLC tiltræder anmodningen om omgørelse.
Det er ubestridt, at klagerens indtægter fra de salg af SSAer, der fremgår af den af klageren fremlagte opgørelse for perioden fra 2004 til 2010, hverken blev selvangivet sammen med klagerens øvrige indtægter fra henholdsvis tandlægevirksomheden eller vinhandelsvirksomheden "[virksomhed2]" i de pågældende indkomstår.
Ud fra klagerens regnskabsmateriale i perioden fra 2002 til 2010 måtte det således fremstå, som om klageren efter nedlukningen i 2003 af virksomheden "[virksomhed2]" - den tidligere "[virksomhed1]" - kun solgte SSAer gennem sin tandlægevirksomhed. Da overtagelsen af det store lager ved likvidationen af selskabet "[virksomhed3] Inc." i 2002 ikke kan udledes af klagerens regnskabsmateriale for det pågældende indkomstår, har SKAT ikke kunnet gøre sig bekendt med, at klageren var i besiddelse af det store lager af SSAer, der efter det oplyste ikke indgik i tandlægevirksomheden. Det var heller ikke åbenbart, at afståelsen af SSAerne fra dette lager blev henført under posteringen "salg af private effekter" i nogle af de efterfølgende indkomstår.
Endvidere har klageren ikke behandlet afståelsen af SSAerne fra det store lager konsekvent i selvangivelsesmæssig henseende, idet klageren alene i sin kapitalforklaringer for 2007 og 2009 har oplyst at have haft indtægter ved "salg af private effekter", hvilket ikke er i overensstemmelse med de nu fremkommende oplysninger om salg af SSAer, herunder overdragelsen af den resterende del af det store lager af SSAerne i 2010, som ikke er medtaget i klagerens kapitalforklaring eller i selvangivelsen.
Klageren kan således uanset sin vildfarelse om den skattemæssige behandling af afståelsen af SSAerne fra det store lager ikke anses for at have lagt overdragelsen af det store lager af SSAer klart frem for SKAT, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, og omgørelse af den pågældende disposition er derfor udelukket.
A har forklaret blandt andet, at hun er tandlæge. Hun har klinik i Valby. Hun har også en virksomhed, der udvikler og sælger SSAer. Der blev på et tidligt tidspunkt indledt et samarbejde med en amerikaner ved navn OS om udvikling og salg af SSAer i USA. I den forbindelse etablerede hun sammen med amerikaneren et selskab, og der blev produceret et større antal SSAer. Amerikaneren forsvandt på et tidspunkt, og arbejdet gik derfor i stå.
Lageret af SSAer lå i hendes tandlægeklinik, og der skete ikke mere. Hun solgte ikke af SSAerne.
I 2004 begyndte hun at sælge af SSAerne. Hendes revisor sagde, at hun kunne tage dem ud af det amerikanske selskab, fordi hun selv havde indskudt dem, og fordi der ikke havde været nogen avance. Revisor oplyste, at der ikke skulle betales skat. Hun drøftede spørgsmålet med revisor hvert år fra 2000.
I 2010 overdrog hun SSAerne til sit amerikanske selskab for at få en større tilknytning til USA, hvor hun og hendes mand gerne ville bosætte sig i fremtiden. Hun ville ikke skjule noget for SKAT. SSAerne blev gennemfaktureret via hendes danske virksomhed, fordi en englænder, der var hendes største kunde, på grund af omkostningerne ikke ville købe SSAerne af et ikke EU baseret selskab.
Revisor, der havde fået alt materiale forelagt, oplyste på intet tidspunkt, at fremgangsmåden ikke var korrekt.
A har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokumentet, hvor det fremgår blandt andet, at
Den afgørende disposition, der skal være lagt klart frem, er dispositionen (overførslen af SSAer) foretaget 1. januar 2010.
Dispositionen 1. januar 2010 kan aflæses i selvangivelsen for 2010, da avancer efter overførslen er selvangivet.
Omsætningen efter dispositionen er også opgjort korrekt og fremgår af indkomst- og
formueopgørelsen
At overførslen er anset for skattefri hindrer ikke omgørelse.
Der er ikke påvist regnskabsmæssige fejl.
FAKTISKE OMSTÆNDIGHEDER
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder henvises indledningsvist til Landsskatterettens kendelse.
Følgende skal fremhæves her:
A fik at vide af hendes revisor, at hun ikke skulle beskattes ved salg af SSAerne, der var produceret og ejet af G2 mere end ni år før As salg. Hendes revisor har i hvert års skatteregnskab (Indkomst- og Formueopgørelse) anført følgende (E38):
Den skattepligtige indkomst og formue er efter vor opfattelse opgjort i overensstemmelse med gældende skatteregler.
Dette var baggrunden for, at A var af den opfattelse, at hun ikke skulle beskattes af de resterende 70.000 SSAer ved overførslen til G1.
SKAT var efterfølgende af en anden opfattelse, hvorfor A anmodede om omgørelse. A anmodede kun om omgørelse for overførslen til G1 - ikke for salgene i perioden 2004-2009. A har selvangivet i nøje overensstemmelse med hendes og hendes revisors opfattelse, hvorefter SSAerne produceret af G2 ikke var skattepligtige.
As salg af SSAer produceret i As eget regi er derimod konsekvent blevet selvangivet og beskattet.
Der er således konsekvens i selvangivelserne.
A stiftede det amerikanske selskab G1 i 2009/2010 og overførte restlageret af de amerikansk producerede SSAer til dette selskab. Baggrunden for overdragelsen af restlageret var, at A havde købt et hus i Florida sammen med sin ældre og hjertesyge mand, hvor de ønskede at opholde sig i længere tid end de tre måneder, som et turistvisum tillader. Hun var blevet informeret om, at hvis hun havde en virksomhed i USA, ville det være lettere at indhente et visum til brug for længere ophold. Endvidere ønskede én af aftagerne af SSAerne at sælge på det amerikanske marked, hvorfor A overvejede, om hun skulle forsøge sig på det amerikanske marked, hvilket forudsatte godkendelse af produktet hos de amerikanske myndigheder FDA. En sådan godkendelse skulle være lettere, hvis A havde en tilknytning til USA.
Som følge heraf blev restlageret af de amerikanske SSAer overdraget til G1 i 2010, jf. E11.
Den største aftager af SSAerne ville dog ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev viderefaktureret til firmaet H1 (SE nr. ...11), som herefter solgte SSAerne til kunden. Alle salgssummer er indgået på As danske bankkonto, hvorfor salgene fra 2010 også kan udledes af de danske bogføringsbilag, jf. E12,E14 og E16-17.
Efter overdragelsen til G1 antog As revisor, at mellemhandlersalget gennem firmaet H1 (SE-nr. ...11) var skattepligtigt, hvorfor salget gennem firmaet H1 (SE-nr. ...11) er blevet selvangivet fra 1. januar 2010 og indgår i selvangivelsen for 2010.
As årsopgørelse nr. 1 for 2010 fremgår af E52. Det fremgår af E52, at A har selvangivet et resultat af hendes virksomheder på 2.093.740 kr. Dette beløb kan genfindes i hendes indkomstopgørelse (E42). De 2.093.740 kr. udgøres af (E42):
"Indkomst i virksomhed" (1.257.750 kr.) - "Kapitalafkast i virksomhedsordningen" (63.329 kr.) + "hævet opsparet overskud" (899.319 kr.) = 2.093.740 kr.
Posten "Indkomst i virksomhed" på 1.257.750 kr. består af (E42):
overskuddet ved salg af SSAer ("Firma H1"),
overskuddet i As tandlægevirksomhed ("Tandlægeklinik"), samt
underskuddet i hendes ejendomsvirksomhed ("Udlejning af ejendomme").
De regnskabsmæssige resultater for disse tre virksomheder er henholdsvis 26.646 kr., 1.312.434 kr. og -98.417 kr.
Det regnskabsmæssige resultat for tandlægevirksomheden fremgår af E27. Dette resultat er i E34 omregnet til det skattemæssige resultat, der udgør 1.329.521 kr. I E42 består posten "Indkomst i virksomhed" på 1.257.750 kr. derfor af beløbene 26.646 kr. (jf. hertil E45), 1.329.521 kr. og -98.417 kr.
De tre sammenlagte virksomhedsoverskud/-underskud indgår derfor i A personlige indkomst på i alt 2.093.740 kr., jf. E42.
Overskuddet ved salg af SSAer efter overdragelsen af varelageret er derfor selvangivet i 2010, jf. hovedanbringende 2. Det er derfor ikke korrekt, når det fremgår af Landsskatterettens kendelse (E6, 1. stregmarkering), at A ikke har selvangivet salg af SSAer hidrørende fra G2 i 2010.
A informerede derudover loyalt SKAT om overdragelsen til G1 ved SKATs første henvendelse, jf. E57 og E59.
Vi ønsker at få omgjort A overførsel i 2010 af restlageret af SSAer til G1.
Omgørelsen af salget af restlageret ønskes foretaget således, at restlageret aldrig har været overdraget til G1.
Fem betingelser skal være opfyldt for at opnå omgørelse, jf. skatteforvaltningslovens § 29 (materialesamlingen side 1, herefter "M1"). Der er enighed om, at fire af disse betingelser er opfyldt.
Parterne er udelukkende uenige om én af betingelserne: om dispositionen har været lagt klart frem for myndighederne.
Jeg vil nedenfor gennemgå denne omstridte betingelse.
Dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne
Af skatteforvaltningsloven § 29, stk. 1 fremgår:
I det omfang en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat hviler på en privatretlig disposition, kan told- og skatteforvaltningen tillade, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for ansættelsen af indkomst- eller ejendomsværdiskat (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
2) Dispositionen skal utvivlsomt have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige.
3) Dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne.
5) Alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen.
Det fremgår heraf, at det er den disposition, som skatteyderen ønsker at omgøre, der skal være lagt klart frem, jf. hovedanbringende 1.
Andre dispositioner, som skatteyderen ikke ønsker at omgøre, er som udgangspunkt irrelevante. Salg af SSAer i perioden 2004-2009 ønskes ikke omgjort. Disse dispositioner skal derfor ikke være lagt klart frem.
Højesteret har i to tidligere domme (U.2012.465H (SKM2011.769.HR) og U.2012.2042H (SKM2012.209.HR)) fortolket ordlyden "været lagt klart frem for myndighederne".
U.2012.465H (SKM2011.769.HR)
I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) (M22) forsøgte skatteyderen at skjule dispositionen.
I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) lagde Højesteret vægt på, at da SKAT rettede henvendelse til skatteyderen, valgte skatteyderen at forklare, at tingene forholdt sig anderledes end skatteyderens oprindelige opfattelse af de faktiske omstændigheder.
Skatteyderen var således godt klar over, at han havde købt en post aktier personligt, hvilket han også havde forklaret sin revisor. Skatteyderen forklarede imidlertid overfor skattemyndighederne, at han personligt ikke havde købt aktierne. Skatteyderen havde derfor forsøgt at skjule dispositionen.
Dette er ikke tilfældet i nærværende sag. I nærværende sag har A forklaret det samme til sin revisor og til SKAT - og alt faktum er oplyst korrekt og konsistent.
U.2012.2042H (SKM2012.209.HR)
I U.2012.2042H (SKM2012.209.HR) (M37) havde skatteyderen afgivet modstridende oplysninger. Sagen vedrørte omgørelse af en udbyttedisposition. Nærmere bestemt var spørgsmålet, om det klart fremgik af et moder- og datterselskabs selvangivelser/årsregnskaber, at et udbytte var udloddet den 30. september 1993 i regnskabsåret 1992/1993 som påstået - eller modsætningsvist i 1993/94.
Moderselskabet havde selvangivet udbyttet i 1992/1993. Udlodningstidspunktet fremgik imidlertid ikke klart af moderselskabets årsregnskab for 1992/1993.
I datterselskabets årsregnskab 1992/1993 fremgik, at udbyttet var foreslået. Datterselskabets udbytteerklæring, udbytteattest og revisorerklæring gav indtryk af, at udbyttet først var udbetalt i regnskabsåret 1993/94. Der var således afgivet modstridende oplysninger.
Højesteret fandt, at udlodningstidspunktet ikke klart fremgik af moderselskabets årsregnskab for den relevante periode. Vedrørende datterselskabet var der i årsregnskabet foreslået et udbytte for den relevante periode, men datterselskabets udbytteerklæring, udbytteattesten og revisorerklæring gav indtryk af, at udbyttet først var udbetalt i det efterfølgende regnskabsår 1993/94.
I nærværende sag er der som nævnt ikke afgivet modstridende oplysninger. Nærværende sag adskiller sig derfor fra faktum i de to højesteretsdomme, hvor der ikke var konsistens i forhold til de skriftlige dokumenter, der forelå.
I nærværende sag er der konsistens. Man fortalte således SKAT uopfordret om overdragelsen til G1 (E57 og E59), ligesom det ikke fremgår af indkomst- og formueopgørelsen, at overdragelsen til G1 skule være fundet sted i et andet år eller på anden vis, end det oprindeligt forklarede, jf. hovedanbringende 3.
Højesteret lægger i M35 vægt på, hvad skatteyderen forklarede til skattemyndighederne efter selvangivelsen. Der skal derfor også ses på, hvad skatteyderen efterfølgende forklarer og lægger frem, jf. modsætningsvist Skatteministeriets påstandsdokument, side 5, sidste afsnit.
A har konsekvent anset ovedragelsen af varelageret 1. januar 2010 for skattefri. Efter overdragelsen har hun som beskrevet anset varelageret som skattepligtigt.
Hun har således ikke forsøgt at skjule dispositionen eller afgivet modsatrettede oplysninger.
Det fremgår af U.2012.465H (SKM2011.769.HR) (M35):
Efter Højesterets opfattelse må omgørelse som udgangspunkt forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
Den største aftager af SSAerne ønskede ikke at handle med G1, hvorfor salgene fra G1 blev viderefaktureret til firmaet H1 (SE-nr. ...11), som herefter solgte SSAerne til kunden. Mellemhandlersalget gennem firmaet H1 udløste en skattepligtig avance på 26.646 kr. i 2010, der indgår i As Indkomst- og formueopgørelse for 2010 (E45) og er blevet selvangivet, jf. hovedanbringende 2. A antog, at selve overdragelsen af restlageret ikke var skattepligtig, da der var tale om overdragelse af private ejendele. Overdragelsen af restlageret fremgår derfor ikke af selvangivelsen. Salget fra firmaet H1 antog man derimod var skattepligtigt, hvorfor dette mellemhandlersalg er blevet selvangivet og indgår i formue- og indkomstopgørelse.
Dispositionen fremgår derfor af selvangivelsen, dog således, at der er selvangivet i forhold til, hvordan man vurderede, at dispositionen skulle vurderes skattemæssigt. Endvidere er alle salg gennemfaktureret til As enkeltmandsvirksomhed via hendes danske bankkonto, hvorfor de efterfølgende salg også kan udledes af de danske bogføringsbilag, jf. E12.
Da A og hendes revisor var af den opfattelse, at restlageret udgjorde As private ejendele, var restlageret ikke bogføringspligtigt eller skattepligtigt før overdragelsen til G1.
Dette er forklaringen på, at selve overdragelsen ikke fremgår af As selvangivelse.
I en sådan situation kan Skatteministeriet ikke stille et ultimativt krav om, at selve overdragelsen skal være selvangivet. I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) udtaler Højesteret da også, at det kun er et "udgangspunkt", at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser. I nærværende sag fraviges dette udgangspunkt, da man hele tiden har antaget, at salget var skattefrit og dermed ikke skulle indgå i selvangivelserne.
Skattefrie dispositioner kan omgøres
Det fremgår således direkte af bemærkningerne til omgørelsesreglen, at skattefrie dispositioner kan omgøres, jf. hovedanbringende 4.
Det er derfor ikke korrekt, når det anføres i Skatteministeriets påstandsdokument, side 4, næstsidste afsnit, at en formodet skattefri disposition ikke kan være lagt klart frem.
Dispositioner med succession, dvs. hvor der ikke betales skat ved dispositionen, er omfattet af omgørelsesreglerne, jf. M7, højre spalte, 1. stregmarkering, samt M75. Efter praksis tillades da også omgørelse i situationer, hvor en skatteyder ikke har selvangivet en disposition, fordi skatteyderen troede, at dispositionen var skattefri, jf. M70, M78, M79, M81 og M106.
I M70 havde man foretaget en skattefri fusion, der efterfølgende viste sig ikke at opfylde betingelserne for skattefrihed. Ved fusionen var der derfor selvsagt ikke selvangivet afståelsesavancer mv., da fusionen antoges at være skattefri. På trods af en manglende selvangivelse, fik selskabet tilladelse til omgørelse.
I M8 havde man afstået nogle aktier skattefrit, men det viste sig, at aktierne ikke kunne afstås skattefrit. Aktiesalget var derfor ikke selvangivet. På trods af en manglende selvangivelse, fik selskabet tilladelse til omgørelse.
I M79 og M81 havde man foretaget to skattefrie virksomhedsomdannelser. De to skattefrie virksomhedsomdannelser viste sig efterfølgende ikke at opfylde betingelserne for skattefrihed. Ved de skattefrie omdannelser var der selvsagt ikke selvangivet afståelsesavancer mv., da fusionen antoges at være skattefri. På trods af de manglende selvangivelser, fik begge skatteydere i de to afgørelser tilladelse til omgørelse.
M13 fik skatteyderne også tilladelse til omgørelse, på trods af en skattefri overdragelse fra far til søn. Højesteret udtalte, at omgørelse ikke kan nægtes, selvom skatteyderen burde have forudset, at dispositionen ikke var skattefri (M16), jf. modsætningsvist Skatteministeriets påstandsdokument, side 4, 3. sidste afsnit.
Dispositionen har ikke været skjult
Overdragelsen fremgår korrekt og konsistent af formue- og indkomstopgørelsen under den forudsætning, at overdragelsen var skattefri, jf. hovedanbringende 3.
Overdragelsen af SSAerne til A helejede selskab G1 udløste ingen kontant betaling, men blev betalt ved en fordring, jf. E11. Restlaget indgik herefter i værdien af G1, der er medtaget i As indkomst- og formueopgørelse (E40). Selskabet er dog ikke vurderet, men dette fremgår klart af formue- og indkomstopgørelsen. Værdien af G1 ultimo 2010 var dog negativ.
Endvidere fremgår det af formue- og indkomstopgørelsen, at der er gennemfaktureret SSAer for omkring 2,1 mio. kr. (E45). Det anførte i Skatteministeriets påstandsdokument, side 5, 1. afsnit, er derfor ikke korrekt.
Salget er således på ingen måde søgt skjult i formue- og indkomstopgørelsen, jf. hertil Højesteret i U.2012.465H (SKM2011.769.HR):
Det giver sig selv, at skatteyderen ikke på noget tidspunkt må have forsøgt at skjule dispositionen eller dens indhold, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmateriale at gennemskue forholdet.
Ingen pligt til kapitalforklaring
Landsskatteretten har i kendelsen i sagen lagt vægt på, at overdragelsen den 1. januar 2010 fra As private formue til G1 ikke fremgår af hendes kapitalforklaring (E6, 2. stregmarkering).
Som det fremgår ovenfor, så er SSAerne medtaget i kapitalforklaringen under virksomhedens formue efter overførslen til G1 - men SSAerne er ikke medtaget i den private formue før overførslen 1. januar 2010. Der er siden 2003 ikke længere pligt til at udarbejde en kapitalforklaring for den private formue.
Dette er baggrunden for, at SSAerne ikke er medtaget som privat formue.
Derudover er en kapitalforklaringen en kontrol af, at As privatforbrug stemmer. I 2010 udløste overdragelsen af restlageret til G1 ikke forøget likviditet eller en kontant gevinst for A, da restlageret blev overdraget til hendes selskab mod at hun fik en fordring på selskabet. Overdragelsen medførte derfor ikke en forøgelse af As privatforbrug, hvorfor overdragelsen heller ikke har givet sig udslag i kapitalforklaringen.
Reglerne om udarbejdelse af en kapitalforklaring indtil 2003 fremgik implicit af skatteyderens forpligtigelse til at fremsende et skatteregnskab.
Af skattekontrollovens § 3, stk. 2 og 3 fremgik således (lovbekendtgørelse nr. 564 af 2. juli 1999) (M131):
Stk. 2. Selvangivelsespligtige, der er bogførings- eller regnskabspligtige, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den senest afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser. Er årsregnskabet for en juridisk person endnu ikke godkendt af generalforsamlingen på indgivelsestidspunktet, skal der senest 14 dage efter generalforsamlingens afholdelse gives den skattemyndighed, som skatteministeren anviser, meddelelse om generalforsamlingens beslutning vedrørende årsregnskabet. Skattepligtige, der efter stk. 1, 3. pkt., er pålagt at udarbejde en kapitalforklaring, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive kapitalforklaringen for det seneste regnskabsår til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.
Stk. 3. Efter indstilling fra Ligningsrådet kan skatteministeren fastsætte regler om det regnskabsmæssige grundlag for og udarbejdelsen af det i stk. 2 nævnte skattemæssige årsregnskab og om den form, hvori regnskabs- og selvangivelsesoplysningerne skal afgives.
Kravene til det skattemæssige regnskab var udmøntet i mindstekravsbekendtgørelsen, jf. bekendtgørelse nr. 1068 af 17. december 1999.
I kapitel 10 i Mindstekravsbekendtgørelsen fremgik kravene til kapitalforklaringen. Det fremgår af dagældende § 34 i mindstekravsbekendtgørelsen (M133):
Fysiske personer, der er bogføringspligtige efter bogføringsloven, skal, selv om de ikke er hovedaktionærer som nævnt i § 33, tillige med en eventuel ægtefælle, som den bogføringspligtige levede sammen med ved udgangen af indkomståret, selvangive oplysninger som nævnt i § 33, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, omfattende såvel den private som den erhvervsmæssige del af økonomien.
Der var således i henhold til Mindstekravsbekendtgørelsen kapitel 10 krav om en kapitalforklaring - også for den private del af økonomien.
Den private kapitalforklaring blev ophævet i 2003 efter vedtagelsen af ændringen af skattekontrollovens § 3, stk. 2 ved lov nr. 963 af 2. december 2003, jf. § 1, nr. 4 og 5 i lovforslaget (M137):
4. § 3, stk. 2, 1. pkt., affattes således:
»Selvangivelsespligtige, der er bogføringspligtige, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den senest afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.«
5. I § 3, stk. 2, ophæves 3. pkt., og i stedet indsættes:
»Det skattemæssige årsregnskab for fysiske personer omfatter ikke en redegørelse for den private formue, herunder ændringer heri over indkomståret. Den selvangivelsespligtige kan dog efter § 6 B anmodes om at indgive supplerende formueoplysninger.«
Det fremgår af de specielle bemærkninger til § 1, nr. 4 (M145):
Efter skattekontrollovens § 3, stk. 2, 1. pkt., skal selvangivelsespligtige, der er bogførings- eller regnskabspligtige inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den seneste afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.
Det antages, at kapitalforklaringen er en integreret del af det skattemæssige årsregnskab for sådanne bogførings- eller regnskabspligtige. Kapitalforklaringen for personligt erhvervsdrivende indeholder formueoplysninger, som angår såvel erhvervsvirksomheden som den erhvervsdrivendes private økonomi. (min understregning) Med forslaget afskaffes kapitalforklaringen. Imidlertid er det ikke tanken, at det skattemæssige årsregnskab ikke fortsat skal indeholde oplysninger om den del af formuen, som angår virksomheden.
På den baggrund foreslås det, at bestemmelsen i § 3, stk. 2, ophæves og det i stedet præciseres, at begrebet "det skattemæssige årsregnskab" for personligt erhvervsdrivende fremover ikke længere omfatter en redegørelse for den private formue, herunder ændringer heri over indkomståret. Det anføres samtidig, at den selvangivelsespligtige efter § 6 B kan anmodes om at indgive supplerende formueoplysninger til belysning af formueændringer over indkomståret m.v.
Forslaget forudsætter, at mindstekravsbekendtgørelsens ændres, således at det heraf fremgår, at "det skattemæssige årsregnskab" ikke indeholder en redegørelse for den private formue.
Ændringen havde virkning fra og med indkomståret 2003.
Efter lovændringen ophævede man kapitel 10 i Mindstekravsbekendtgørelse, jf. bekendtgørelse nr. 245 af 2. april 2004 (M147).
Det har således fra og med indkomståret 2003 ikke været et lovkrav, at erhvervsdrivende skulle udarbejde en kapitalforklaring vedrørende den private formue.
Skatteministeriet har da heller ikke gjort gældende, at formue- og indkomstopgørelsen er opgjort forkert, jf. hovedanbringende 5.
Skatteministeriets anbringende medfører at omgørelse generelt umuliggøres
I Skatteministeriets påstandsdokument, side 6, sidste afsnit, gøres det gældende, at selvom der er selvangivet korrekt og konsistent, så kan dispositionen ikke udledes af indkomst- og formueopgørelsen eller selvangivelsen.
Det svarer til, at Novo Nordisk ønsker at omgøre en ejendomshandel. Af Novos årsrapporter fremgår imidlertid ikke selskabets konkrete ejendomsbesiddelser, da selskabet ejer alt for mange ejendomme. Disse mange ejendomme er i årsrapporten samlet i én stor aktivmasse, hvilket er i overensstemmelse med regnskabsreglerne. Novo vil aldrig kunne omgøre en ejendomshandel i henhold til Skatteministeriets anbringende, da ejendomshandlen aldrig vil fremgå specifikt i årsrapporten fremhævet ved navn.
Skatteministeriets anbringende vil medføre, at reglerne om omgørelse for regnskabspligtige reelt vil være umulige at opfylde.
Skatteministeriet har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokumenter, hvoraf fremgår blandt andet, at:
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har løftet bevisbyrden for, at betingelserne for omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, er opfyldt. Der kan derfor ikke ske omgørelse af overdragelsen af SSAerne til det amerikansk registrerede selskab, G1, den 10. januar 2010.
I det omfang en skatteansættelse hviler på en privatretlig disposition, kan det alene tillades, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for skatteansættelsen (omgørelse), hvis sagsøgeren kan dokumentere, at dispositionen, der ønskes omgjort har været lagt klart frem for skattemyndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3.
Efter ordlyden af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, gælder der en objektiv betingelse om, at den disposition, der ønskes omgjort, er lagt klart frem for myndighederne.
Der afgørende er alene, om dispositionen objektivt set fremstår klart for myndighederne. Ordlyden levner ingen mulighed for at lægge vægt på skatteyderens subjektive forhold i form af ond tro eller god tro.
Det er i forarbejderne til bestemmelsen (lov nr. 388 af 2. juni 199) anført, jf. Folketingstidende 1998-99, Tillæg A, s. 4567, at:
Ved § 37 C, stk. 1, nr. 3 foreslås, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
(mine understregninger)
Det fremgår heraf, at vurderingen af det objektivt konstaterbare skal ses fra myndighedernes side. Set fra myndighedernes side skal der altså ikke have været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
Det følger videre af forarbejderne til bestemmelsen, jf. Folketingstidende 1998- 99, Tillæg A, s. 4567, at den disposition, der søges omgjort, skal have været lagt klart frem fra begyndelsen. Vurderingen af klarhedskravet skal altså foretages med udgangspunkt i de oplysninger, der oprindeligt blev afleveret til myndighederne, hvilket vil sige selvangivelsesmaterialet. Oplysninger, der først er fremkommet efterfølgende, skal derfor ikke tages i betragtning ved vurderingen.
Højesteret fastslog i SKM2011.769.HR, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen skal have været "lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold." Videre fastslår Højesteret, at:
Og Højesteret anførte videre:
Det giver sig selv, at skatteyderen ikke på noget tidspunkt må have forsøgt at skjule dispositionen eller dens indhold, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemskue forholdet.
Jan Pedersen har i Skatteretten 4, 6. udgave, side 140f, i overensstemmelse med ovenstående anført, at:
Omgørelsesbetingelserne belyses af en righoldig praksis. Denne må sammenfattes således, at skatteyderen må godtgøre, at betingelserne utvivlsomt er opfyldt. Omgørelse vil navnlig aktualiseres, når lovgivning tilbyder skattemæssige fordele for visse typer af dispositioner som alternativer, f.eks. succession ved generationsskifter, omstruktureringer mv. Den foreliggende praksis må dog bedømmes som ganske restriktiv hvilket skyldes den snævre lovmæssige angivelse af betingelserne for omgørelse. Navnlig betingelsen om, at dispositionen ikke må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat i SFL § 28, stk. 1, nr. 1, og betingelsen i SFL § 28, stk. 1, nr. 3 om, at dispositionen skal have været "lagt klart frem" er i praksis ofte indgået i begrundelsen for ikke at tillade omgørelse.
Det skal indledningsvist præciseres, at sagen vedrører, hvorvidt overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 (dispositionen) har været lagt klart frem for skattemyndighederne. Sagsøgeren har således i stævningen, side 6, anført, at sagen angår hvilken disposition, der skal have været lagt klart frem; dispositionen den 1. januar 2010 eller dispositioner før 1. januar 2010. Dette bestrides.
Det følger da også klart af Landsskatterettens afgørelse (E, s. 1), at den omhandlede disposition er overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010, idet Landsskatteretten anfører, at:
Sagen vedrører, om betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt, således at en overdragelse af et lager SSAer til et udenlandsk registreret selskab ikke tillægges skattemæssig virkning i overdragelsesåret.
Landsskatteretten anfører videre i afgørelsen (E, s. 6), at:
I overensstemmelse hermed har sagsøgeren da også netop anført i sin anmodning om omgørelse af 22. oktober 2012, at der anmodes om omgørelse "af salget af et restlager af SSAer til det amerikanske selskab G1 i 2010".
Det gøres overordnet gældende, at sagsøgeren ikke kan få overdragelsen omgjort, da sagsøgerne ikke har løftet sin bevisbyrde for, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt.
Sagsøgeren har i stævningen, side 4, anført, at
A antog, at selve overdragelsen af restlageret ikke var skattepligtig, da der var tale om en overdragelse af private ejendele. Overdragelsen af restlageret fremgår derfor ikke af selvangivelsen.
Det er altså ubestridt, at overdragelsen af SSAerne ikke fremgik af sagsøgerens selvangivelse. Hvorvidt sagsøgeren var af den opfattelse, at overdragelsen ikke var skattepligtig og derfor ikke skulle selvangives er uden betydning for, om betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Det afgørende er, om dispositionen - set fra myndighedernes side - er lagt klart frem fra begyndelsen, jf. SKM2011.769.HR og SKM2012.209.HR. Sagsøgerens subjektive forhold er derfor ligeledes uden betydning.
Overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 fremgik altså ikke af sagsøgerens selvangivelse, og dispositionen har derfor ikke været lagt klart frem for skattemyndighederne.
Sagsøgeren har på trods af, at dispositionen ubestridt ikke fremgår af selvangivelsen, gjort gældende, at dispositionen alligevel har været lagt klart frem for myndighederne, og at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Efter ministeriets opfattelse har overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 fra sagsøgeren privat til G1 heller ikke på anden vis været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen.
At årets resultat for Firma H1 er opgjort til 26.646 kr. i 2010 (E, s. 42) viser ikke, at salget af SSAer er gennemfaktureret til Firma H1 og viser under alle omstændigheder ikke, at der er sket en overdragelse af SSAerne til G1.
Det har derfor ikke ud fra denne oplysning stået klart for skattemyndighederne, at sagsøgeren havde gennemført en overdragelse af SSAer til G1.
Tilsvarende viser det forhold, at Firma H1 i indkomst- og formueopgørelsen for 2010 (E, s. 35) har angivet at have haft en omsætning på ca. 2,1 mio. kr. heller ikke, at salgene af SSAerne er gennemfaktureret. Under alle omstændigheder kan det heller ikke heraf udledes, at sagsøgeren den 1. januar 2010 overdrog SSAerne til G1.
Hertil kommer, at selve overdragelsen af SSAerne ikke vedrører Firma H1. Det kan derfor ikke af oplysninger om denne virksomheds forhold udledes, at der er sket en overdragelse mellem to helt andre parter. SSAerne blev overdraget af sagsøgeren privat til den amerikanske virksomhed G1, og Firma H1 blev alene inddraget efterfølgende, da den største aftager af SSAer ikke ville handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev faktureret gennem Firma H1. Selv hvis det kunne udledes af indkomst- og formueopgørelsen, at der var sket en gennemfakturering af SSAerne, ville skattemyndighederne på denne baggrund ikke uden en dybtgående undersøgelse kunne have konstateret, at der var gennemført en overdragelse til G1.
At G1 er omtalt i indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 35) ændrer ikke herved. Det bemærkes, at G1 alene er medtaget til 0 kr., da virksomheden ikke er vurderet. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til, at værdien af restlageret indgik i G1s balance, jf. bilag 4 (E, s. 11). Denne balance er imidlertid ikke blevet fremlagt for de danske skattemyndigheder, og selv hvis den var blevet fremlagt for de danske skattemyndigheder, kan det ikke udledes af balancen uden en dybtgående undersøgelse, at G1 den 1. januar 2010 fik overdraget SSAerne.
Dette gør sig tilsvarende gældende for sagsøgerens kontoudtog (E, s. 12), hvoraf det alene kan udledes, at der er overført en række beløb til Firma H1, og ikke at der er gennemført en overdragelse af SSAer fra sagsøgeren privat til G1.
Hertil kommer, at dispositionen, der ønskes omgjort skal have været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen. Oplysninger, der er fremkommet efterfølgende kan derfor ikke medføre, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Sagsøgerens kontoudtog, der efter sagsøgerens opfattelse indeholder oplysning om de efterfølgende salg, kan derfor under alle omstændigheder ikke medføre, at overdragelsen fra begyndelsen har været lagt klart frem for skattemyndighederne.
Sagsøgeren har herudover fremlagt sagsøgerens årsopgørelse fra 2010 (E, s. 52). Af årsopgørelsen fremgår, at sagsøgerens samlede resultat af hendes virksomheder var 2.093.740 kr. Overskuddet af virksomhederne fremgår også af indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 42).
Uanset, at der er overensstemmelse mellem årsopgørelsen (E, s. 52) og indkomst og formueopgørelsen (E, s. 35), ændrer det ikke ved, at overdragelsen af restlageret til G1 ikke er lagt klart frem for skattemyndighederne. Det kan ikke udledes af hverken indkomst- og formueopgørelsen eller årsopgørelsen, at sagsøgeren privat har overdraget SSAerne til G1, og sammenfaldet i oplysninger årsopgørelsen (E, s. 52), indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 35) og årsrapporten (E, s. 18) ændrer derfor ikke herved.
Det følger af skatteforvaltningslovens § 29, at skatteforvaltningen kan tillade en efterfølgende ændring af en disposition, hvis nogle nærmere angivne betingelser er opfyldt. I nærværende sag er det alene til prøvelse, om dispositionen - altså overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 - har været lagt klart frem for myndighederne. Det fremgår af forarbejderne til regelsættet, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndigheden ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
Højesteret har i U 2011.139 udtalt, at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
Det er ubestridt, at overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 ikke blev selvangivet.
Uanset, at A ikke har forsøgt at skjule overdragelsen, og uanset at avancen fra salg af SSAer blev selvangivet for virksomheden H1, finder retten, at dispositionen den 1. januar 2010 ikke har været lagt klart frem fra begyndelsen. Der er herved lagt vægt på, at det alene fremgår af As indkomst- og formueopgørelse for 2010, at hun ejede egenkapital i det amerikanske selskab, G1, som ikke var vurderet og derfor medtaget til 0 kr., og at virksomheden H1 havde en samlet omsætning på 2.100.975 kr. med angivelse af delomsætning, men uden angivelse af nærmere om omsætningen samt årets resultat på 26.646 kr., og at det ikke af disse oplysninger kan udledes, at der den 1. januar 2010 fandt en overdragelse af SSAer sted G1.
Herefter, og idet det ikke kan føre til et andet resultat, at A var i en vildfarelse om sine dispositioner, og da det heller ikke kan føre til et andet resultat, at hun efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen mv. til SKAT på SKATs forespørgsel, tages Skatteministeriets påstand om frifindelse til følge.
Efter sagens resultat, karakter, omfang og værdi (parterne er enige om, at sagens skattemæssige værdi kan opgøres til 475.000) skal A betale omkostninger til Skatteministeriet med 40.000 kr., der dækker rimelige udgifter til advokatbistand.
A skal inden 14 dage betale 40.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
SKM2002.303.HR SKAT: Selskabstømning - almindeligt erstatningsansvar - regresopgør - køberbank
Selskabstømning - almindeligt erstatningsansvar - regresopgør - køberbank
Dokumentets dato 16 Jan 2002
Dato for udgivelse 11 Jun 2002 08:33
SKM-nummer SKM2002.303.HR
Sagsnummer I97/1999 og I99/1999
Overordnede emner Inddrivelse + Skat
Emneord Selskabstømning, erstatning, fordeling, selvfinanciering
Sælger af et overskudsselskab, der blev tømt, og banken, som medvirkede på købersiden ved betalingstransaktionerne, hvorved købesummen blev betalt med selskabets egne midler, blev efter de almindelige erstatningsregler pålagt solidarisk at erstatte skattemyndighedernes tab af selskabsskatter. Sælgersiden, der gik ud fra, at købers formål med at erhverve selskabet til overpris var at udnytte reglerne om skattegodtgørelse af selskabsudbytte, havde ikke anmodet om nærmere oplysninger om køber og de af denne påtænkte dispositioner.
Erstatningsbyrden blev fordelt mellem sælger og bank efter de retningslinier, som blev fastlagt af Højesteret i Thrane-sagen (TfS 1999,897 HD).
I 97/1999
(advokat A, Holst Nielsen
ApS HX under konkurs
(kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm )
(advokat Jon Stockholm)
I 99/1999
(advokat A. Holst Nielsen)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 18. februar 1999.
Afsagt af højesteretsdommerme
Hermann, Wendler Pedersen, Per Sørensen, Børge Dahl og Jytte Scharling.
A har over for ApS HX under konkurs nedlagt påstand om frifindelse subsidiært at han in solidum med F1 Bank A/S skal betale 2.119.221 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg. Beløbet i der subsidiære påstand fremkommer som domsbeløbet med fradrag af efterbeskatningen på 52.350 kr. af investeringsfondshenlæggelsen.
F1 Bank A/S, der under sagens forberedelse for Højesteret har frafaldet sin anke over for konkurboet, har over for A nedlagt påstand om, at han skal friholde banken for 1.398.683 kr. af den ved landsrettens dom tilkendte erstatning med renter samt 90.173 kr. af de konkursboet tilkendte sagsomkostninger.
A har over for F1 Bank A/S principalt påstået frifindelse. Såfremt han måtte blive pålagt at betale noget beløb in solidum med F1 Bank A/S, har han subsidiært nedlagt påstand om, at banken i det indbyrdes forhold skal udrede det fulde domsbeløb, herunder procesrente og sagsomkostninger, mere subsidiært 772.888 kr. og mest subsidiært 746.713 kr., med tillæg af procesrente fra sagens anlæg.
F1 Bank A/S har over for As påstande påstået frifindelse mod at friholde ham for 772.888 kr. af den tilkendte erstatning med renter samt 49.827 kr. af de konkursboet tilkendte sagsomkostninger.
F1 Bank A/S har gjort gældende, at A er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab på lige fod med banken, og at ansvarsfordelingen skal ske i overensstemmelse med det generelle fordelingsprincip som er fastlagt ved Højesterets dom af 24. november 1999 i "Thrane-sagen" (U 2000.365) således at sælgersiden ud over As berigelse, opgjort til 625.795 kr., skal afholde halvdelen af forskellen mellem konkursboets erstatningskrav og berigelsen, svarende til 772.888 kr. eller i alt 1.398.683 kr.
A har heroverfor gjort gældende, at banken i det indbyrdes forhold bør bære det fulde tab, idet bankens handlemåde er den afgørende årsag til skattevæsenets tab. Beløbet på 746.713 kr. i den mest subsidiære påstand fremkommer ved at fradrage efterbeskatningen af investeringsfondshenlæggelsen ved opgørelsen af skattevæsenets tab.
A har ikke for Højesteret gjort pågædende, at konkursboet har fortabt et eventuelt erstatningskrav ved passivitet.
Det er for Højesteret ubestridt, at køberen af selskabet erhvervede det ved anvendelse af dets egne midler, og at anpartsselskabslovens forbud mod selvfinansiering herved blev overtrådt. Det er endvidere ubestridt, at sælger skal identificeres med sin rådgiver, advokat HA.
Der er mellem A og banken enighed om, at den faktiske merpris i forhold til selskabets egenkapital efter den endelige skatteligning i overskudsselskabet kan opgøres til 537.058 kr., og at As berigelse efter princippet i "Thrane-sagen" kan beregnes til 625.795 kr.
Til brug for Højesteret er der tilvejebragt yderliggere oplysninger og afgivet nye forklaringer af madarbejdere i F1 Bank A/S.
Sagen drejer sig om salg af et overskudsselskab, hvis eneste aktiv var en pengebeholdning eller lignende midler, og hvis eneste passiv var en skattebyrde. Ved salget opnåede sælgeren en betydelig overpris, der i salgsaftalen var fastsat til 600.000 kr., men som efter den endelige skatteligning udgjorde 537.058 kr. Sælgerens rådgiver gik ud fra, at overprisen var begrundet i, at køberen agtede at udnytte reglerne om udbetaling af skattegodtgørelse. På denne baggrund havde sælgersiden særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for til- sidesættelse af skattevæsenets interesser. Sælgersiden anmodede imidlertid ikke om nærmere oplysninger om køberselskabet og de af dette påtænkte dispositioner.
Ved salg af et overskudsselskab vil der altid være en risiko for, at købesummen bliver betalt med selskabets egne midler med deraf følgende yderligere risiko for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser. For sælgeren måtte det allerede som følge af den aftalte samtidighed mellem på den ene side overførslen af selskabets kontante indestående på bankkontoen og på den anden side overførslen af købesummen fremstå som en næliggende mulighed, at der ville ske selvfinansiering.
Sælgersiden gjorde ikke noget for at afværge skattevæsenets risiko. Højesteret tiltræder herefter, at sælgeren på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser og derfor er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab, herunder også vedrørende investeringsfondshenlæggelsen. Højesteret stadfæster derfor dommen for så vidt angår konkursboets krav mod sælgeren.
Ved erstatningsbyrdens fordeling mellem sælgeren og køberens bank må der tages udgangspunkt i de principper, der er fastlagt ved Højesterets dom i "Thrane-sagen" (V 2000.365). Sælgeren skal herefter forlods bære den berigelse på 625.795 kr., han har opnået ved salget. Han skal endvidere bære halvdelen af restbeløbet på 1.545.776 kr., dvs. 772.888 kr., idet der ikke er oplyst omstændigheder, der giver grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt. I det indbyrdes forhold skal sælgeren herefter betale 1.398.683 kr. med renter samt 90.000 kr. af det ved landsretten idømte sagsomkostningsbeløb og banken betale 772.888 kr. med renter samt 50.000 kr. af det idømte sagsomkostningsbeløb.
Landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår sagen mellem A og ApS HX under konkurs.
Landsrettens sagsomkostningsafgørelse stadfæstes i forholdet mellem ApS HX under konkurs på den ene side og A og F1 sank A/S på den anden side.
F1 Bank A/S skaI friholde A for, hvad han af det idømte erstatningsbeløb på 2.171. 571 kr. betaler til konkursboet ud over 1.398.683 kr. med procesrente, samt hvad han af det idømte sagsomkostningsbeløb på 140.000 kr. betaler ud over 90.000 kr.
A skal friholde F1 Bank A/S for, hvad banken betaler til konkursboet af det idømte erstatningsbeløb ud over 772.888 kr. med procesrente samt af det idømte sagsomkostningsbeløb ud over 50.000 kr.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A og F1 Bank A/S in solidum til ApS HX under konkurs betale 25.000 kr., der i det indbyrdes forhold skal betales af F1 Bank A/S. Herudover skal F1 Bank A/s betale 25.000 kr, og A 75.000 kr. til konkursboet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A endvidere betale 50.000 kr. til F1 Bank A/S.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Afskedigelse af ungarbejdere fordi de fylder 18 år er ikke i strid med beskæftigelsesdirektivet - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom, og fastslog, at afskedigelse af unge medarbejdere, fordi de fylder 18 år, ikke strider mod beskæftigelsesdirektivets forbud mod forskelsbehandling på grund af alder.
Sagen omhandlede en ung funktionær, der arbejdede i Irma fra han var 16 år, men som blev afskediget, da han fyldte 18 år. Baggrunden for afskedigelsen var, at medarbejderen fra han blev 18 år skulle aflønnes med en meget højere timeløn. Afskedigelsen var i overensstemmelse med Forskelsbehandlingslovens § 5, stk. 5, der implementerer beskæftigelsesdirektivet. Bestemmelsen angiver, at unge under 18 ikke er omfattet af loven, såfremt ansættelsesforholdet er omfattet af en kollektiv overenskomst, der indeholder regler om aflønning af unge under 18 år.
HK gjorde indsigelse imod opsigelsen som stridende mod beskæftigelsesdirektivet, og anlagde herefter sag imod Irma og Beskæftigelsesministeriet med påstand om, at Forskelsbehandlingslovens bestemmelse er i strid med direktivets forbud mod forskelsbehandling.
Irma påstod udover frifindelse sagen afvist, idet man ikke mente, at Irma kunne være ansvarlig for Danmarks eventuelle mangelfulde implemente-ring af beskæftigelsesdirektivet.
Landsretten konstaterede i 2010 indledningsvist, at den unge medarbejder blev afskediget på grund af sin alder, og at han derfor havde været udsat for direkte forskelsbehandling.
Ifølge beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1 kan medlemsstaterne dog bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbe-handling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i legitime formål, samt at den ulige behandling er hensigtsmæssig og nødvendig for at opfylde det pågældende formål.
Landsretten udtalte i den forbindelse, at formålet med lovens § 5, stk.. 5 er at støtte de unges erhvervsmæssige integration gennem mulighed for arbejdserfaring. Landsretten fandt, at dette var et legitimt formål at forfølge.
Desuden er det en forudsætning for bestemmelsens anvendelse, at ansættelsesforholdet er omfattet af en kollektiv overenskomst, der indeholder særlige regler om aflønning af unge under 18 år. Dette medfører, at arbejdsmarkedets parter har taget stilling til det pågældende område.
Landsretten bemærkede endvidere, at ansættelse af unge medarbejdere stiller større krav til arbejdsgiverne, i og med at de skal overholde særlige regler, herunder arbejdsmiljøloven. Samtidig er der begrænsninger for, hvilke slags opgaver, man kan sætte de unge til at udføre henset til deres manglende erfaring og modenhed. En arbejdsgiver ville derfor med over-vejende sandsynlighed vælge at ansætte en voksen medarbejder, hvis den unge under 18 år skulle have samme løn som en voksen medarbejder.
Muligheden for at arbejdsgiveren kan afskedige de unge medarbejdere, når de fylder 18, giver plads til, at nye unge medarbejdere kan blive ansat og få erhvervserfaring, samtidig med, at et forbud ville medføre, at arbejdsgiverene ville være mindre tilbøjelige til at ansætte den unge arbejdskraft.
På denne baggrund fandt landsretten, at lovens bestemmelse er et hen-sigtsmæssigt og nødvendigt middel til at opnå målet, erhvervsmæssige integration af de unge.
Landsretten frifandt herefter Irma, og fandt det ikke nødvendigt, at tage stilling til, om direktivet kunne påberåbes i en tvist mellem private parter.
Højesteret har nu tiltrådt, at lavere aflønning af unge under 18 år end voksne og muligheden for at afskedige dem, når de fylder 18 år, må anses for nødvendige midler til at nå det omtalte formål om at fremme den er-hvervsmæssige integration.
Højesteret lagde i denne forbindelse navnlig vægt på, at forskelsbehand-lingslovens bestemmelse ikke giver arbejdsgiverne en generel adgang til at behandle unge under 18 år ulige med hensyn til aflønning og afskedigelse, men kun i det omfang ansættelsen er omfattet af en kollektiv overenskomst, der indeholder særlige regler om aflønning af unge under 18 år.
Det er efter bestemmelsen indhold overladt til arbejdsmarkedets parter under udøvelsen af deres grundlæggende ret til at føre kollektive forhandlinger at finde en balance mellem deres respektive interesser under hensyntagen til den overordnede situation på det berørte arbejdsmarked og til de særlige kendetegn ved de pågældende stillinger.
Højesteret udtalte, at det forhold, at ulige behandling af unge under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse ikke må finde sted uden for et overenskomstdækket område, er i overensstemmelse med proportionali-tetsprincippet og med til at sikre, at ulige behandling på grund af alder kun sker i de tilfælde, hvor arbejdsmarkedets parter finder det nødvendigt.
Den adgang til ulige behandling af unge under 18 år med hensyn til aflønning og afskedigelse, der følger af forskelsbehandlingslovens § 5 a, stk. 5, går således ikke videre end, hvad der er hjemmel til i beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 1.
Højesteret havde i forbindelse med sagens behandling afvist forelæggelse til EU-domstolen af spørgsmålet under henvisning til at de nationale domstole har en forholdsvis bred skønsmargin i vurderingen af, om midlerne til at opnå det ønskede mål er hensigtsmæssige og nødvendige. Dette er blandt andet fastslået i EU-dommene Mangold, de la Villa og Kücükdeveci.
Højesteret har i dommen forvaltet dette skøn og har navnlig lagt vægt på den danske models grundlæggende tradition om at arbejdsmarkedets parter ved overenskomstforhandlinger finder en balance mellem deres respektive interesser under hensyntagen til den overordnede situation på det berørte arbejdsmarked og til de særlige kendetegn ved de pågældende stillinger.
Det er vigtigt at understrege, at det kun er forskelsbehandling på løn og afskedigelse, som Højesteret gør mulig. På alle andre forhold i ansættelsesforholdet, vil forskelsbehandling på grund af alder ikke kunne finde sted.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret: Uklart om forbud mod indirekte forskelsbehandling omfatter forældre til handicappede børn - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Mor til handicappet barn blev opsagt
Sagen drejede sig om, hvorvidt opsigelsen af en dagplejer, der var ansat i Hørsholm kommune, var i strid med forskelsbehandlingsloven.
Dagplejeren sygemeldte sig fra sit arbejde på grund af hendes søns psykiske lidelser, og siden fik hun bevilget plejeorlov til at passe sin søn, der senere blev diagnosticeret med Aspergers syndrom.
På grund af et faldende antal børn i kommunen, var der i dagplejerens orlovsperiode opstået en overkapacitet af dagplejere, og dagplejeren blev derfor opsagt med henvisning til nednormeringer. Kommunen forklarede under sagen, at man for at sikre så få miljøskift som muligt for dagplejebørnene havde valgt dagplejeren, der havde et meget højt sygefravær, og hvor børnene derfor i høj grad blev flyttet rundt mellem dagplejere i forskellige kommuner.
Personer der er "bærere af beskyttelseskriteriet"
EU-Domstolen fastslog i 2008 i Coleman-sagen, at beskyttelsen mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke er begrænset til personer, der selv har et handicap, men også kan gælde for andre personer, der er "bærere af beskyttelseskriteriet". EU-Domstolen udtalte, at en forælder til et handicappet barn, der yder hovedparten af den pleje, som barnet har brug for, er beskyttet mod direkte forskelsbehandling på grund af handicap.
Fra Ligebehandlingsnævnet til Højesteret
Ligebehandlingsnævnet fandt, at sønnens lidelse ikke udgjorde et handicap, og frifandt kommunen. Byretten frifandt ligeledes kommunen.
Østre Landsret fandt derimod, at kommunen havde udsat dagplejeren for indirekte forskelsbehandling, og at indirekte forskelsbehandling på grund af børns handicap også kan være i strid med forskelsbehandlingsloven. Dagplejeren blev i landsretten tilkendt en godtgørelse svarende til 12 måneders løn.
Forskelsbehandlingen var sagligt begrundet i hensynet til dagplejebørnene
Højesteret fastslog, at sønnens Aspergers syndrom udgjorde et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand og lagde vægt på, at lidelsen medførte en betydelig funktionsbegrænsning for drengens sociale kompetencer og evne til at håndtere forandringer i hverdagen, hvilket forhindrede ham i en normal skolegang.
Højesteret fandt imidlertid, at kommunen ikke havde udøvet indirekte forskelsbehandling i forbindelse med opsigelsen af dagplejeren, da opsigelsen var begrundet i hensynet til ikke at flytte børnene til en ny dagplejer i en anden kommune. Opsigelsen var derfor ikke udtryk for, at dagplejeren var stillet ringere end sine kolleger selvom hendes lange sygefravær indgik i kommunens vurdering.
Hensynet til dagplejebørnene var ifølge Højesteret et sagligt formål, og opsigelsen af dagplejeren var et hensigtsmæssigt og nødvendigt middel til at opnå dette mål.
Behov for EU-Domstolens fortolkning
Et principielt spørgsmål i sagen var, hvorvidt indirekte forskelsbehandling på grund af børns handicap kan være i strid med forskelsbehandlingsloven på lige fod med direkte forskelsbehandling. En følge heraf vil bl.a. være, at der gælder en tilpasningsforpligtelse over for forældre med handicappede børn (og andre bærere af beskyttelseskriteriet).
Højesteret fandt ikke grundlag for at tage konkret stilling til spørgsmålet, da dagplejeren ikke var blevet udsat for hverken direkte eller indirekte forskelsbehandling.
Højesteret udtalte dog, at EU-Domstolens retspraksis fortsat er uklar om, hvorvidt en medarbejder på grund af sin særlige tilknytning til et handicappet barn også er beskyttet mod indirekte forskelsbehandling, og at en afklaring af spørgsmålet vil kræve, at spørgsmålet forelægges EU-Domstolen præjudicielt.
Det er interessant, at Højesteret udtaler, at det er nødvendigt at forelægge EU-Domstolen spørgsmålet, da Landsretten uden videre lagde til grund, at beskyttelsen omfatter indirekte forskelsbehandling.
Højesteret påpeger, at der er holdepunkter i både forskelsbehandlingslovens og beskæftigelsesdirektivets ordlyd for at antage, at beskyttelsen mod indirekte forskelsbehandling kun gælder "personer" med handicap. Omvendt mente Højesteret, at beskæftigelsesdirektivets formål (at bekæmpe forskelsbehandling) taler for også at lade beskyttelsen mod indirekte forskelsbehandling omfatte "bærere af beskyttelseskriteriet".
Når Højesteret vælger at udtale sig om den uklare retstilling, uden at dette var nødvendigt for at afgøre sagen, må det ses som en klar opfordring til, at dette spørgsmål bliver forelagt EU-Domstolen.
Endelig er det interessant, at Højesteret udtaler sig om handicapbegrebets anvendelse på unge mennesker, der endnu ikke er på arbejdsmarkedet, og hvor bedømmelsen derfor ikke kan bero på, om den pågældendes lidelse udgør en barriere, der kan hindre medarbejderen i at deltage fuldt ud på arbejdsmarkedet.
Af dommens præmisser kan det formentlig udledes, at forskelsbehandlingslovens handicapbegreb skal vurderes i forhold til, hvor i livet den pågældende handicappede befinder sig. Er der tale om en ung person, hvis primære beskæftigelse er at gå i skole, skal handicapbegrebet vurderes i forhold til de hindringer, som lidelsen kan medføre i forbindelse med at begå sig fagligt og socialt i skolen.


text:
Kompensationskravet – U.1980.480H
Højesterets dom i sag II 296/1979. Refereret af andre i U.1980.480H.
Dom afsagt af Højesteret sat med 7 dommere
Tema: Familieret. Ugifte samlevende. Kompensationskrav.
En kvinde og mand havde samlevet i godt 4 år – de første 2 år i mandens lejlighed, og herefter flyttede de ind i et nyerhvervet parcelhus. Huset blev erhvervet med manden som køber, og købesummen blev erlagt ved et banklån optaget af manden. Manden indskød dog ikke selv kontante midler, idet hele udbetalingen blev tilvejebragt ved lånet.
Parterne havde begge erhvervsarbejde i hele samlivsperioden, men mandens bruttoindtægt var igennem hele perioden cirka dobbelt så stor som kvindens. Parterne havde desuden fælles husholdning og økonomi.
Efter i alt 4 års samliv, dvs. 2 år efter erhvervelsen af parcelhuset, ophævede parterne samlivet. Manden blev boende i parcelhuset, indtil det 17 måneder senere blev solgt. Der fremkom ved salget et nettoprovenu på 120.000-130.000 kr.
Kvinden påstod sig tilkendt halvdelen af provenuet, subsidiært et mindre beløb. Højesteret var enige om, at der ikke mellem parterne var opstået noget egentligt sameje, men flertallet fandt efter omstændighederne, at kvinden alligevel havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu – skønsmæssigt bestemt til 25.000 kr.
Udgangspunktet for ugifte samlevende er, at samlivet som sådan ikke påvirker parternes økonomiske forhold. Hver af parterne udtager således sine egne formueaktiver og parterne er i øvrigt stillet som ægtefæller med fuldstændigt særeje, dog således at ægtefælleskiftelovens § 56 ikke finder analog anvendelse.
Med dommen U 1980.480 H introducerede Højesteret en ny juridisk konstruktion, der har fået navnet ”kompensationskrav”. Kompensationskravet betyder, at en part ved ophør af et fastere samlivsforhold, kan blive tilkendt kompensation med henvisning til de særlige omstændigheder ved parternes samliv.
I den konkrete dom var Højesteret enige om, at der ikke var opstået sameje om ejendommen i traditionel forstand, idet ejendommen var blevet købt af manden alene. Højesteret delte sig dog for så vidt angik spørgsmålet om, hvorvidt kvinden på et andet grundlag alligevel havde et krav på en del af salgsprovenuet.
Højesterets flertal fandt, efter en konkret vurdering, at kvinden havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu. Kompensationskravet blev af retten skønsmæssigt fastsat til 25.000 kr. Flertallet lagde ved denne vurdering vægt på, at det havde været en nødvendighed for købet og bibeholdelsen af ejendommen, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne til ejendommen og ved den fælles husførelse. Flertallet lagde således afgørende vægt på, at manden ikke uden kvindens økonomiske bistand i forbindelse med ejendommens erhvervelse og bibeholdelse, ville have været besiddelse af nettoprovenuet fra ejendommen.
Mindretallet (2 dommere) fandt derimod, at kvinden ikke havde krav på en andel af salgsprovenuet. Mindretallet anlagde herved en konsekvent formueretlig vurdering, og konstaterede at kvinden ikke havde lidt et tab ved at bo i ejendommen sammen med manden. Mindretallet anførte således, at kvindens bruttoindtægter ikke oversteg, hvad der med rimelighed måtte anses for medgået til underhold for hende og hendes særbarn, således at der ikke af kvinden var ydet bidrag af betydning til ejendommen.
Konkluderende kan det anføres, at det afgørende for at kvinden blev tilkendt et kompensationskrav var, at de økonomiske bidrag, som den kvindelige part havde ydet under samlivet, havde været væsentlige og nødvendige for købet og bibeholdelse af ejendommen. Flertallets grundlag for tilkendelse af kompensation kan således synes som en slags rimelighedsbetragtning, idet retten fandt det urimeligt, hvis hele værdistigningen tilfaldt manden, fordi kvinden også havde medvirket økonomisk.
Dommen må betragtes som den ledende og banebrydende afgørelse på området for tilkendelse af kompensationskrav. Højesteret har dog i en række efterfølgende sager fastlagt området for tilkendelse af kompensationskrav – se f.eks. U 1984.166 H som handler om, at også forudsætningssynspunkter vil kunne indgå i sager af denne art. U 1984.166 H er også kommenteret i app’en.
Dommen omhandlede en kvinde og mand, der havde samlevet i godt 4 år – de første 2 år i mandens lejlighed, og herefter flyttede de ind i et nyerhvervet parcelhus. Huset blev erhvervet med manden som køber, og købesummen blev erlagt ved et banklån optaget af manden. Manden indskød dog ikke selv kontante midler, idet hele udbetalingen blev tilvejebragt ved lånet.
Efter i alt 4 års samliv, dvs. 2 år efter erhvervelsen af parcelhuset, ophævede parterne samlivet. Manden blev boende i parcelhuset indtil det 17 måneder senere blev solgt. Der fremkom ved salget et nettoprovenu på 120.000-130.000 kr.
Kvinden påstod sig tilkendt halvdelen af provenuet, subsidiært et mindre beløb. Højesteret var enige om, at der ikke mellem parterne var opstået noget egentligt sameje mellem parterne. Højesteret delte sig dog for så vidt angik spørgsmålet om hvorvidt kvinden på et andet grundlag alligevel havde et krav på en del af salgsprovenuet.
Højesterets flertal fandt, efter en konkret vurdering, at kvinden havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu – skønsmæssigt bestemt til 25.000 kr. Flertallet lagde ved denne vurdering vægt på, at det havde været en nødvendighed for købet af ejendommen, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne til ejendommen og ved den fælles husførelse. Flertallet lagde således afgørende vægt på, at manden ikke uden kvindens økonomiske bistand i forbindelse med ejendommens erhvervelse og bibeholdelse, ville have været besiddelse af nettoprovenuet fra ejendommen.
Mindretallet (2 dommere) fandt derimod, at kvinden ikke havde krav på en andel af salgsprovenuet. Mindretallet anlagde en konsekvent formueretlig vurdering, og konstaterede at kvinden ikke havde lidt et tab ved at bo i ejendommen sammen med manden. Mindretallet anførte således, at kvindens bruttoindtægter ikke oversteg, hvad der med rimelighed måtte anses for medgået til underhold for hende og hendes særbarn, således at der ikke af kvinden var ydet bidrag af betydning til ejendommen.
Konkluderende kan det anføres, at det afgørende for at kvinden blev tilkendt et kompensationskrav var, at de økonomiske bidrag, som den kvindelige part havde ydet under samlivet, havde været væsentlige og nødvendige for købet og bibeholdelse af ejendommen. Flertallets grundlag for tilkendelse af kompensation kan således synes som en slags rimelighedsbetragtning, således at det fandtes urimeligt, hvis hele værdistigningen tilfaldt manden, idet kvinden også havde medvirket økonomisk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Indiens højesteret vil lukke de statslige sterilisationslejre - Katolsk Magasin
Kommentarer lukket til Indiens højesteret vil lukke de statslige sterilisationslejre	649	28 september, 2016	Nyheder	september 28, 2016 Indlæg af Torben Riis
Indiens højesteret vil lukke de statslige sterilisationslejre
I en skelsættende kendelse den 14. september har den indiske højesteret bestemt, at alle sterilisationslejre i landet skal lukkes. Højesteret har i den forbindelse pålagt regeringen at sørge for, at kendelsen bliver ført ud i livet ”så hurtigt som muligt”. ”Det er på høje tid, at kvinder og mænd bliver behandlet respektfuldt og værdigt og ikke blot som statistiske data i et sterilisationsprogram,” hedder det i en kommentar fra højesteret.
Den uafhængige amerikanske forskningsinstitution PRI (Population Research Institute), som ledes af Steve Mosher, har imidlertid advaret mod overdreven optimisme. Den tidsfrist, de lokale regeringer har fået til at afvikle lejrene, er nemlig på ikke mindre end tre år. Man har også tidligere fra regeringens side forsøgt at føre kontrol med, hvad der foregår i lejrene, og i den forbindelse udsendt skemaer og regulativer, som imidlertid i vidt omfang er blevet ignoreret af de lokale myndigheder, uden at det har haft konsekvenser for de implicerede.
Tilbage i 2005 indførte den indiske højesteret en række radikale reformer, der bl.a. omfattede erstatninger til ofrene for mislykkede sterilisationer, straffe for overtrædelser af retningslinjerne for sterilisationer, obligatorisk indhentning af samtykke fra patienterne i standardiserede formularer m.m. Men på trods af forventningerne om, at disse tiltag ville begrænse antallet af henholdsvis komplikationer og dødsfald som følge af indgrebene, er hyppigheden af dødsfald forblevet uændret. Det amerikanske udenrigsministerium vurderede i en undersøgelse i 2013, at tre indiske kvinder hver uge dør som følge af sjusk i forbindelse med sterilisationer.
Højesterets kendelse pålægger den centrale regering tilsynet med, at det nye regelsæt bliver overholdt af de lokale myndigheder i delstaterne. Det drejer sig f.eks. om pligten til at informere kvinderne om risici og bivirkninger i forbindelse med indgrebet og om de lokale myndigheders pligt til at indberette og offentliggøre omfanget af komplikationer, dødsfald og klager over lægesjusk m.m.
Højesterets initiativ skal ses som en reaktion på årtiers umenneskelige behandling af indiske kvinder, som er blevet steriliseret under uhygiejniske og lægeligt uforsvarlige forhold i forbindelse med kampagner for befolkningskontrol ofte finansieret af vestlige lande – Danmark ingen undtagelse.
Alt i alt et længe ventet og kærkomment skridt i den rigtige retning, konkluderer PRI. Dog med den tilføjelse, at regeringen for at komme problemet til livs er nødt til at gribe ind over for lokale myndigheders systematiske brug af bestikkelser og frynsegoder, der gør det profitabelt for læger og andet personale at foretage så mange indgreb som muligt på kortest mulig tid – uden hensyn til kvindernes liv og helbred.
← Vatikanet: Ingen bæredygtig udvikling uden respekt for livet Katolske teologer og forskere bakker op om Humanae vitae → ← Previous Next →

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret


text:
Trumps modstandere marcherer | Kvinfo.dk
Trumps modstandere marcherer
Donald Trump får det ikke nemt som USAs præsident. Modstanden mod ham er stor og indædt, og den kommer ikke mindst fra kvinde- og minoritetsgrupper. Dagen efter Trumps indsættelse er der indkaldt til protestmarcher over hele USA. Men det stopper ikke den dag. Siden valget er både penge og nye medlemmer fosset ind til aktivistgrupper for kvinder og minoriteter. De er alle klar til kamp og sværger at kæmpe, så længe Trump sidder i Det Hvide Hus.
Vivian Jordansen
Det er den kvindefjendske og racistiske retorik i valgkampen, som har fået aktivister til at indkalde til en kvindemarch i Washington - Women's March - lørdag d. 21. januar - dagen efter Trumps indsættelse som præsident.
Herfra har idéen bredt sig som en løbeild, så der nu er planlagt marcher i 616 byer, ikke bare i USA men i store dele af verden.
I København har en lokal gruppe taget initiativ til en kvindemarch fra den amerikanske ambassade til Christiansborg.
Donald Trump bliver ikke alene om at trække menneskemasser til sin indvielsesceremoni fredag den 20. januar i Washington DC. Dagen efter, at Trump officielt indsættes som USAs 45. præsident, er der indkaldt til Women's March on Washington.
Arrangørerne venter 200.000 deltagere, der vil demonstrere for kvinders rettigheder. Der er indkaldt til lignende marcher i stort set alle større amerikanske byer. I København og mange andre byer verden over vil kvinder også gå i demonstrationsmarcher.
Det vil så vise sig, hvilken begivenhed, der trækker flest mennesker. Foreløbig fører kvinderne over Trump. Ifølge Women's march on Washingtons hjemmeside er der anmeldt i alt 616 marcher over hele verden med foreløbig mere end 1,3 millioner tilmeldte deltagere.
Kvindemarchen startede ydmygt på Hawaii
Marchen startede ellers meget ydmygt med en 57-årig pensioneret advokat på Hawaii. Teresa Shook blev meget deprimeret over præsidentvalgresultatet i november:
”Da jeg gik i seng på valgnatten var jeg meget modløs, og da jeg vågnede igen havde jeg det bare endnu værre. Jeg var så trist og så chokeret over, at en person, der havde ført en valgkamp med så meget had, snæversyn og kvindefjendskhed, nu skulle være vores præsident, og det skrev jeg så på min facebookside”, forklarer Teresa Shook til en lokal avis på Maui.
Med hjælp fra nogle facebook-venner fik Teresa Shook samme dag lavet en ”facebook-begivenhedsside”, hvor hun inviterede til at deltage i en kvindemarch i Washington.
”Da jeg gik i seng, var der 40 tilmeldte og 40 måske. Da jeg vågnede næste morgen var der 10.000 tilmeldte og 10.000 måske”, siger Shook.
Siden da er det gået stærkt, meget stærkt. Det har bredt sig til hele Verden og alene i Washington er der tilmeldt flere end 200.000 deltagere. Marchen ventes at blive den største demonstration imod Trump.
”The rise of the Woman = The Rise of the Nation”
Marchen er ikke længere en lille privat facebook-begivenhed. Det er en professionelt organiseret march, der støttes af op mod 50 forskellige græsrodsorganisationer. Arrangørerne har gjort meget for at understrege, at det ikke er en ”anti-Trump” demonstration. Det er en demonstration mod den negative retorik, der blev brugt i valgkampen om kvinder og minoriteter af alle slags. Det er en march for kvinders rettigheder og for menneske- og borgerrettigheder. Marchens motto er ”The rise of the Woman = The Rise of the Nation”.
Billedet er fra et crowdfundingprojektet "Women's March on Washington Posters".
Projektet er et eksempel på den græsrodsaktivitet, som reaktionen mod valgkampen og valget af Trump har udløst. Formålet er at rejse penge til at få produceret plakater til lørdagens demonstration.
Marchen har som nævnt ikke haft svært ved at tiltrække deltagere, det har heller ikke været svært at finde berømtheder og kendte sponsorer. Marchen har valgt feministen Gloria Steinem og borgerrettighedsforkæmperen Harry Bellafonte som topfigurer. Marchdeltagerne vil blive underholdt at bl.a. Cher, Scarlett Johansson, Katy Perry, Amy Schumer og Julianne Moore Skuespilleren Meryl Streep er ikke officielt en støtte af marchen, men det lød sådan, da hun for nylig ved uddelingen af årets Golden Globes priser holdt en takketale, hvor hun kritiserede Trump for netop at tale nedladende om kvinder, handicappede osv.
De kendte svigter Trump
Marchen har altså ikke problemer med ”kendissser”, men det har Trump og hans stab. Det har angiveligt været temmelig svært at finde kendte og berømte sangere og musikere, der vil optræde for Trump og hans gæster. Mange er blevet spurgt og mange har sagt nej, det gælder fx Beyonce, Jennifer Lopez, Elton John, Bruce Springstein, Andrea Bocelli, Celine Dion og Lady Gaga, der selv siger, at hun ”hellere vil brænde op i helvede end optræde for Trump”.
Indsættelsesfester afløst af ”sørgefester”
Donald Trump holder som traditionen foreskriver et officielt tiltrædelsesbal. Her er det kun særligt inviterede, der har adgang til at stå i det store skrud og sippe cocktails. Desuden har alle de amerikanske delstater har en slags ”ambassade” i Washington DC., og traditionen tro holder de hver deres indsættelsesbal, som såkaldt almindelige amerikanere og turister også kan få billet til. En uges tid før indsættelsen var der ifølge internettet stadig billetter at få til flere af disse baller.
I Washington er der normalt også mange private indsættelsesfester. I år er der meget få. En af årsagerne er, at Trump er meget lidt populær i Washington DC, hvor 93 pct. stemte for Hillary Clinton ved valget i november.
Vivian Jordansen er freelancejournalist med base i Washington DC.
Hun har gennem en årrække skrevet om amerikansk ligestilling og -debat til KVINFOs Webmagasin.
Fra min egen private verden kan jeg berette, at i den beboelsesejendom med 36 lejligheder i centrum af Washington, hvor jeg bor, var der i 2014 ved Obamas 2. indsættelse mindst otte store og små fester – i år er der ingen, og en nabo fortalte mig, at hun overvejer en ”sørgefest”.
Hos en anden nabo er der stopfyldt med veninder, der er kommet fra hele USA med deres døtre for at gå med i kvindemarchen. Som en af dem, Nancy, der er midt i fyrrerne sagde til mig:
”Jeg ved godt, at der også er en kvindemarch i min hjemby i Kansas, men det tæller ligesom mere at være her i Washington, og mine to teenagedøtre skal vide, at det er nu, de skal kæmpe. Kvinders rettigheder kommer ikke af sig selv. Vores formødre kæmpede, jeg kæmpede, og mine døtre skal forstå, at med Trump i Det Hvide Hus og en Kongres med Republikansk flertal, så skal der for alvor kæmpes, ellers forsvinder kvinders og minoriteters rettigheder, og den Verden vil jeg ikke leve i, og det skal mine døtre heller ikke.”
Trumps popularitet i bund
Meget tyder på, at modstanden mod Trump er stor. Hans popularitetstal er lavere end nogen anden tiltrædende præsident i nyere tid. Da Barack Obama tiltrådte i 2009 var der trods indædt modstand fra den republikanske højrefløj, 67 pct af amerikanere, der bakkede ham op. Trump kan kun mønstre 41 pct. i seneste popularitetsmåling. Selv George Bush kunne, da han tiltrådte i 2001 midt i en kæmpestrid om valgresultatet, tælle til 49 pct. støtte.
”Som om I rent faktisk havde testikler”
Trump selv har (endnu) ikke tweetet om hverken kvindemarchen eller modstanden imod ham. Men flere af hans tilhængere har udtalt sig. Trumptilhængernes kritik af kvindemarchen går fra det mere sobre til det latrinære. I den mere sobre ende er der fx den konservative aktivist Mark Meckler, der mener, at kvindemarchen og de øvrige modstandere af Trump ikke kun er modstandere af hans politik, men sætter spørgsmål ved selve hans ret til at blive præsident:
”Det er forargeligt og modbydeligt, og det er kun med til at understrege og styrke den store støtte som Trump og Republikanerne har opnået”, udtalte Mark Meckler til avisen Wall Street Journal.
I den mere latrinære afdeling er en kommentar til en artikel i Harvard Universitetets studenterblad om, at mange hundrede studerende og lærere vil tage til Washington for at deltage i marchen.
Kommentaren fra Bob00 lyder: ”Ja, og det bliver på sidste række, som om I rent faktisk havde testikler”.
Aktivistgrupper lover modstand mod Trump og republikanerne
Kvindemarchen er ikke den eneste modstand Trump kommer til at møde. Og han er ikke den eneste, som protesterne gælder. For de mange aktivistgrupper, der lover modstand er det både præsident Trump, hans regering og det republikanske flertal i Kongressen, der skal bekæmpes.
Trumps regering består af altovervejende hvide, gamle, milliardærmænd. Der er to kvinder: kommende undervisningsminister Betsy DeVos, der i øvrigt også er milliardær og Elaine Chao, der skal være trafikminister. Og så er der en sort: den tidligere republikanske præsidentkandidat Ben Carson, som bliver boligminister.
En af de ministre, som både Demokraterne i Senatet og de mange aktivistgrupper går imod er Jeff Sessions, 70-årig senator fra Alabama, der bliver USAs nye justitsminister. Som alle andre ministre skal Jeff Sessions igennem en høring i Senatet, før han officielt kan udnævnes. Ved høringen for nylig blev Sessions grillet meget for bl.a. hans holdning til abort.
Jeff Sessions sagde ved sin høring, at han personligt er meget modstander af abort. Og han tilføjede, at Højesterets godkendelse af USAs abortlov i 1972 er ”den værste afgørelse nogensinde fra USAs Højesteret”. Han tilføjede dog, at siden det nu er landets lov, ”så vil jeg selvfølgelig overholde loven”.
USA's Højesteret afgør rettigheder til abort
Som justitsminister er det bl.a. Jeff Sessions job at være med til at udpege nye dommere til den amerikanske Højesteret. Mange kvindegrupper frygter, at en ny Højesteret med dommere udpeget af Trump og godkendt af det republikanske flertal i Senatet kan betyde, at den fri abort igen vil være i fare i USA.
Der er pt. en ledig plads i Højesteret efter afdøde dommer Scalia, der var meget konservativ. I USAs Højesteret sidder man på livstid. Med alderssammensætningen i Højesteret kan det inden for de næste fire år meget vel blive to eller tre nye udnævnelser. Den første udnævnelse, der ventes om få måneder, vil igen give Højesteret ni medlemmer, og fordelingen vil så være fem konservative mod fire mere liberale. Det tal kan om få år være helt op til syv konservative mod to liberale.
Frygter indskrænkninger i retten til abort
Aktivisme mod Trump
Den feministiske blogger Lizzy Hill har beskrevet 11 ting kvinder skal forberede sig på med Trump som præsident.
En gruppe tidligere ansatte i Kongressen har startet en webside, der giver gode råd om, hvordan man kan yde effektiv modstand mod Trumps præsidentskab.
VoteRunLead, er en organisation, der opfordrer og træner kvinder til at være politisk aktive. Gruppen har oplevet kæmpe tilgang siden valget.
Kvindegruppernes frygt går ikke så meget på, at selve princippet om adgang til abort fjernes. Men der er frygt for, at især de meget religiøse sydstater vil indføre restriktioner og begrænsninger, der reelt betyder, at det bliver meget svært, meget dyrt og i praksis næsten umuligt at få en abort. Forsøg på bl.a. i Texas og Alabama at indføre sådanne restriktioner i adgangen til abort er hidtil blevet nedstemt i Højesteret. Men med nye dommere kan de blive godkendt.
Den samme angst for at miste rettigheder gælder for seksuelle minoritetsgrupper, der frygter, at delstater som fx Georgia og Kansas nu får lov til at indføre love, der begrænser homoseksuelles og transkønnedes rettigheder.
11 feministiske grunde til at frygte Trump
Den feministiske blogger Lizzy Hill har for nylig beskrevet, hvad hun selv og andre feminister må forberede sig på med Trump som præsident. Det er en artig liste med punkter som at skulle finde sig i Trumps bevisligt nedladende tone over for kvinder, især hvis de ikke er unge og smukke, og hvis de modsiger ham. Der er også Trumps holdning om, at kvinder stort set selv er ude om det, hvis de udsættes for seksuelle overgreb. Lizzy Hill nævner også, at Trumps og republikanernes valgløfte om at afskaffe Obamas nye sygeforsikringslove vil gøre det sværere og dyrere at få adgang til prævention og til abort.
Både Trump og det republikanske flertal i Kongressen har gang på gang truet med at fjerne al offentlig finansiel støtte til fx Planned Parenthood, der giver gratis medicinsk rådgivning og behandling (herunder abort) til kvinder i hele USA.
Masser af penge og masser af nye medlemmer
Modstanden mod Trump stopper ikke med kvindemarchen. Der er masser af nye og gamle aktivistgrupper, der forbereder sig på en lang og sej kamp. Og de får meget støtte og mange nye medlemmer.
Planned Parenthood oplevede fx i den første måned efter valgdagen i november en kæmpe stigning i nye donorer. Organisationen fik 315.000 donationer, hvoraf 70 pct. kom fra nye donorer. Borgerrettighedsorganisationen American Civil Liberties Union har siden valget fået 35.3 mio. dollars i donationer. Det er en tidobling i forhold til samme periode året før.
En gruppe tidligere ansatte i Kongressen mener, at den mest effektive modstand mod Trump og det republikanske flertal er græsrodsbevægelser og lokalt engagement, og metoderne skal være de samme – meget effektive – som teparti-bevægelsen brugte til at gøre sig selv bemærket for knap ti år siden. De har startet en hjemmeside, der har stor søgning blandt venstrefløjsaktivister.
”Når Trump kan, så kan kvinder også”
Organisationen VoteRunLead, der opfordrer og støtter kvinder i at blive politisk aktive, har oplevet kæmpe tilgang til deres politiske aktivistkurser. 1.100 kvinder var tilmeldt kurser i december og 1.200 deltog i et 1-dags kursus en lørdag i januar.
Erin Vilardi stifter af og leder af VoteRunLead forklarer tilstrømingen til kurserne med disse ord:
”Når man ser Trump, er der mange kvinder, der siger til sig selv. Hvad venter jeg dog på? Hvis han kan blive til noget i politik, så kan jeg også”.
Mandehørm og gramserier afgør det amerikanske valg >>
Amerikanske universiteter plaget af sexovergreb >>
Trump elsker kvinder – bare ikke Hillary >>
Ydmygelser er en del af USA's abortlovgivning >>
Hillary er OK, Bernie er cool >>
Trump og kvinderne >>
”Den gode og den dårlige feminist” i USA's præsidentvalgkamp >>
Ligeløn kommer ikke af sig selv >>

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret