text:
Højesteret: Mistet sygedagpengerefusion kunne ikke modregnes i løn - IUNO
calendar 7. november 2019
En arbejdsgiver kan modregne mistet sygedagpengerefusion i en medarbejders løn, hvis der er grundlag for erstatning. Det har Højesteret netop fastslået. Det var dog ikke tilfældet i den konkrete sag, hvor en medarbejder havde glemt at udfylde et oplysningsskema til kommunen og derfor mistede retten til sygedagpenge.
Sagen drejede sig om en socialpædagog i en kommune, der var sygemeldt på grund af stress. Medarbejderen var omfattet af funktionærlovens regler og havde ret til sin sædvanlige løn under sin sygemelding. Arbejdsgiveren var derfor samtidig berettiget til refusion ved ret til udbetaling af de sygedagpenge, som medarbejderen ellers var berettiget til.
Arbejdsgiveren fik imidlertid afslag på sygedagpengerefusion. Afslaget var begrundet, i at retten til sygedagpenge bortfalder, hvis den sygemeldte medarbejder uden rimelig grund undlader at medvirke til kommunens opfølgning. Det var tilfældet, da medarbejderen ikke havde indleveret et obligatorisk oplysningsskema i tide. Som konsekvens bortfaldt arbejdsgiverens ret til refusion i en periode på lidt over en måned.
På grund af tabet valgte arbejdsgiveren i stedet at foretage modregning af den manglende refusion i medarbejderens løn. Arbejdsgiveren mente nemlig, at medarbejderen var erstatningsansvarlig, fordi hun havde tilsidesat sin pligt til at opfylde de krav, som kommunen stillede som led i opfølgningen. Medarbejderen var uenig og fastholdt, at hun i overensstemmelse med funktionærlovens regler havde ubetinget ret til fuld løn under sygdom.
Højesteret skulle derfor tage stilling, til hvorvidt arbejdsgiveren kunne kræve, at medarbejderen skulle erstatte den refusion af sygedagpenge, som arbejdsgiveren havde mistet og i givet fald, om det var muligt for arbejdsgiveren at modregne beløbet i medarbejderens løn.
Ingen modregning uden erstatningsgrundlag
Ligesom Østre Landsret fastslog Højesteret indledningsvist, at spørgsmålet hverken er reguleret i funktionærloven eller i sygedagpengeloven. Spørgsmålet måtte derfor afgøres efter de almindelige erstatnings- og obligationsretlige regler.
Højesteret fastslog herefter, at medarbejderen som følge af hendes loyalitetsforpligtelse over for arbejdsgiveren, havde en pligt til at opfylde de krav, som hun blev pålagt af kommunen og dermed til at sikre, at arbejdsgiveren havde ret til sygedagpengerefusion. Da arbejdsgiveren havde lidt et tab, fordi medarbejderen ikke havde indgivet oplysningsskemaet i tide, bekræftede Højesteret, at der som udgangspunkt kunne kræves erstatning, hvis det kunne anses for rimeligt under hensyn til medarbejderens forhold og sagens omstændigheder i øvrigt. I forbindelse med rimelighedsvurderingen fandt Højesteret, at det blandt andet var nødvendigt at overveje, hvorvidt medarbejderen havde været klar over sin pligt over for kommunen, hendes og arbejdsgiverens evne til at bære tabet, samt om arbejdsgiveren havde tilbudt vejledning og assistance til at opfylde kommunens krav til opfølgning under sygedagpengeloven.
Højesteret fandt dog, at medarbejderen ikke havde været klar over sin forpligtelse, og at hun havde udfyldt det obligatoriske oplysningsskema med det samme, hun blev opmærksom herpå. Samtidig understregede Højesteret, at arbejdsgiveren i perioden ikke havde forsøgt at tilbyde hende vejledning eller assistance, så hun havde mulighed for at afhjælpe fejlen.
På denne baggrund fastslog Højesteret, at arbejdsgiveren ikke kunne kræve erstatning og som konsekvens heller ikke kunne foretage modregning. Højesteret bemærkede dog afsluttende, at såfremt der havde været grundlag for erstatning, ville arbejdsgiveren som udgangspunkt have haft mulighed for at modregne sit tab i medarbejderens løn.
Dommen viser, at virksomheder i konkrete tilfælde har adgang til at foretage modregning i en medarbejders løn, hvis medarbejderen urimeligt tilsidesætter sine forpligtelser i sygedagpengeloven.
IUNO anbefaler, at virksomheder har en proaktiv tilgang til sygdom blandt medarbejdere og aktivt gør en indsats for at sygemeldte medarbejdere kan vende tilbage til arbejdet, samt hjælper med at de forskellige forpligtelser under sygedagpengeloven bliver opfyldt. Det er samtidig vigtigt, at virksomheden fra begyndelsen er opmærksom på de krav, der stilles til en eventuelt senere opsigelse grundet sygdom, så virksomheden ikke mister muligheden for at opsige, i det tilfælde at forsøget på tilbagevenden mislykkes.
[Højesterets dom i sag BS-50271/2018-HRJ af 22. oktober 2019].
Vi har tidligere omtalt Østre Landsrets dom af 6. juni 2018 her.


text:
Flyselskab tabte i Højesteret | Stand By
Flyselskab tabte i Højesteret
Af Henrik Baumgarten - 5. april 2016 20 tweet LUFTFART: Højesteret enig med byret og landsret i principiel sag fra 2013 om, at det danskregistrerede charterflyselskab Primera Air skal betale kompensation efter to konkrete forsinkelser.
Flyselskaber kan nærmest ikke slippe for at betale kompensation til passagerer hvis flyet er forsinket – også selv om flyselskabet mener, at der er tale om uforudseelige tekniske fejl.
I går kom den længe ventede principielle afgørelse fra Højesteret i to konkrete sager fra 2013 mellem Primera Air og 12 passagerer, der i forbindelse med to flyvninger fra Danmark havde klaget over flyforsinkelser med selskabet ud fra EUs regler om nægtet ombordstigning.
Flyselskaberne korser sig ofte over de beløb, de skal udbetale til passager ved forsinkelser – det kan være beløb der overstiger den pris, passageren har betalt for flybilletten. I de konkrete Primera-sager drejede det sig om ca. 3.000 kr. i kompensation til hver af de 12 passagerer. EUs regler om kompensation ved såkaldt nægtet ombordstigning, som følge af f.eks. flyaflysninger eller forsinkelser, afhænger bl.a. af længden af forsinkelsen og hvor langt flyvningen skulle være.
Primera Air er islandsk-ejet, men registreret i Danmark; det er med i islandske Primera Travel Group, der i Danmark bl.a. tæller landets tredjestørste charterrejsebureau, Bravo Tours.
Afventningen af kendelsen fra Højesteret har sat behandling af over 1.000 klagesager ved danske byretter i bero. De to sager mod Primera Air, som Højesteret nu har behandlet, var anlagt af Flyforsinkelse.dk, der typisk tager 25 pct. af det kompensationsbeløb, det kan få kradset hjem fra flyselskaberne.
Fra interesseorganisationen Forbruger Europa, der er delvist finansieres af EU, hed det i går bl.a.: ”Højesteret afgjorde i dag (mandag) en principiel sag om flypassagerers krav på kompensation. Dommen fastslog, at Primera Air var forpligtet til at betale kompensation grundet forsinkede fly, selv om forsinkelsen skyldes tekniske fejl på flyet. Afgørelsen får betydning for behandling af tilsvarende sager om kompensation.”
Primera Air havde afvist kompensation til 12 passagerer med den begrundelse, at der var tale om uforudseelige tekniske fejl på flyet.
Men Højesteret kom til samme konklusion, som først byret og siden landsret tidligere var nået til: Primera Air skal betale kompensation til de 12 passagerer, da de tekniske fejl på flyet, efter domstolenes vurdering, ikke var en ekstraordinær omstændighed.
Leder af Forbruger Europa i Danmark, Lars Arent, siger: “Dommen understreger, at tekniske fejl stort set aldrig kan begrunde, at et flyselskab afviser at betale kompensation til passagerer. Flypassagerer klager ofte til Forbruger Europa, fordi et flyselskab har afvist berettiget krav om kompensation med begrundelsen, at der var tale om tekniske fejl.”
”Afgørelsen fra Højesteret stemmer overens med de domme, der er afsagt i byret og landsret i samme sager. Dertil er den helt på linje med de domme på området, som er afsagt af EU-Domstolen,” siger Lars Arent.
Hele kendelsen fra Højesteret kan læses via link på Forbruger Europas danske hjemmeside.
DEL ARTIKLEN Forrige artikelDansk hotelchef skifter topjobNæste artikelAir France-kvinder kan slippe for Iran Henrik Baumgarten	Skriv en kommentar
20 Comments on "Flyselskab tabte i Højesteret" Notify of new follow-up comments
Søren RasmussenSom touroperatører har vi jo længe måtte leve med refunderinger for flyforsinkelser, så det bliver jo herligt at sende regningen videre uden det sædvanlige bøvl, men inden man begejstres for meget over forbrugerlovgivningen, bør man nok erindre sig, hvem der i sidste ende kommer til at betale. Helt rigtigt: forbrugerne.
Reply5. april 2016 07:11Deres kaptajn“Godmorgen mine Damer og Herrer – det er Deres kaptajn! Velkommen om bord! Lige et par praktiske informationer inden afgang! Vi har desværre et par tekniske fejl på flyet idag, som vi ikke kan nå at udbedre inden afgang, idet vi i lighed med Dem, prioriterer afgang til tiden fremfor sikkerhed og komfort. Det drejer sig bl.a. om en fejl i vores aircondition system, som gør at vi må flyve i en lavere flyvehøjde end normalt – og da der er forecasted dårligt vejr langs ruten, må vi derfor forvente kraftig turbulens på hele turen. Ligeledes har vi haft problemer… Read more » Reply5. april 2016 08:04James ThomsenHvis jeg var styrmand på den flyvning ville jeg skynde mig at finde arbejde i et andet luftfartsselskab for de holder ikke længe i konkurrencen. Det er en del af selskabets AOC at de skal kunne håndtere de begivenheder uden at det går ud over sikkerheden. Det er fra EU-kommissionen og Euro Control (ATFM) dokumenteret at lange flyforsinkelser kun drejer sig om 1% af alle flyvninger inden for EU regionerne. Konsekvens beregningen blev derfor at det svarer gennemsnitlig til en udgift på 1€ per passager. Men der er luftfartsselskaber der absolut ikke kan klare sig med dette. Princippet er at… Read more » Reply5. april 2016 12:59Flyforsinkelse.dkVi er utrolig glade for at Flyforsinkelse.dk på vegne af de danske flypassagerer, har vundet og fået medhold i vores retssag mod Primera Air!
“Det er endnu en sejr for passagererne og passagerernes rettigheder, som Højesteret i dag har slået fast.” udtaler Johan Fugmann, direktør hos Flyforsinkelse.dk
Så har du været forsinket eller dit fly aflyst grundet tekniske fejl, står du som flypassager meget stærkere i dag.
Alle der har sager sat på behold hos os grundet flyselskabernes afventen på Højesteretsdommen får mere info per mail i denne uge.
/flyforsinkelse.dk
Reply5. april 2016 09:03MikaelDet er uklædeligt at pryde sig med lånte, filantropiske fjer. Jeres og andre dusørjægeres glæde består ene og alene i at score 25-33% af de ramte passagerer kompensation. I ved udmærket godt, hvad EU forordningen var rettet imod, nemlig overbooking. Havde det ikke været for EU-domstolens magtbegærlighed, var 261/04 aldrig blevet omdigtet til at gælde forsinkelser, som luftfarten absolut ingen interesse har i.
Reply7. april 2016 15:09James ThomsenNEJ passagerrettighederne er udsprunget fra luftfartselskabernes egen hovedorganisation IATA som i 1989 indførte kompensation på USD 500 til afviste passagerer der blev forsinket mere end 2 timer. EU har simpelthen i tråd med lige ret for lige vilkår udbygget dette idet passagerer som aflyses eller forsinkes er udsat for de samme ulemper, navnlig et tidstab som er ens for alle passagerer på samme flyvning.
Reply10. april 2016 09:27Adrian MøllerEr der nogen der kender reglerne for en aflysning når flyselsskaber aflyser og sætter en på en afgang til dagen FØR? Det skete for mig for er par uger siden med SAS. De aflyse en afgang om lørdagen og satte mig på en afgang om fredagen i stedet (uden at spørge). De ville hverken betale for den ekstra hotelovernatning eller flyve mig via en anden lufthavn om lørdagen. Mit forslag om at flyve med sas til en nærtliggende lufthavn blev også nægter. Nææ som forklaringen jo lød: “jeg kommer jo frem til destinationen”. Jeg har forgæves forsøgt at finde mine… Read more » Reply5. april 2016 10:03BeaglenHej Adrian. Det kommer meget an på, hvornår du har fået beskeden fra SAS i forhold til selve afrejsetiden. Du har nemlig ikke ret til erstatning, hvis du bliver informeret mindst 14 dage før afrejsedatoen. Dette gælder også selvom du informeres senere end 14 dage før afrejsen, men i stedet for tilbydes en erstatningsrejse, der ligger tæt på den oprindelige rejsetid. Reglerne fremgår direkte af den gældende EU Forordning 261/2004. Hent gerne app’en “Your Passenger Rights”. Den er god til at informere dig om dine rettigheder både før, under og efter rejsen. Jeg kan også anbefale dig at følge med… Read more » Reply5. april 2016 15:22James ThomsenDet mente Trafikstyrelsens jurister også de var indtil de fik andet at vide af domstolene i forbindelse med de 4 principsager. Resultatet er at de har tilbudt meget stilfærdigt at genoptage afvise sager fra de 3 forudgående år. Men i betragtning af at de har udøvet deres uvidenhed siden Rejseankenævnet blev nedlagt af luftfartsselskaberne i 2008 har de udøvet en ubodelig skade både for passagerer og de flyselskaber som fulgte Trafikstyrelsen rådgivning. Selv nu hvor vi har modtaget Højesterets domme hænder det uforvarende at de ved den ene af de to domme kommer til at anerkende princippet om at usædvanlige… Read more » Reply10. april 2016 09:39CaptainHar svært ved at se problemet? Synes dette er en sejr for seriøse selskaber så vel som forbrugerne. Nu må man så have stand-by Crew og fly -som et rigtigt flyselskab. Nu må man ordne fejl inden de sættes i produktion. Jeg køber ikke den med “piloterne flyver med fejl for at undgå kompensationer til passagererne”. Så er de ikke deres opgave voksen. En medical diversion er vel iøvrigt lige nøjagtig en uforudset hændelse?
At priserne så måske stiger en smule er vel også bare en naturlig følge af at det ikke er økonomisk realistisk at flyve til Malaga for 199,-….
Reply5. april 2016 10:59MikaelCaptain, så lad mig illustrere problemet for dig: ABC Airlines flyver til XYZ, hvor en cateringbil ved et uheld rammer en af motorerne. Dette medfører en forsinkelse på 4 timer, hvorefter selskabet skal betale EUR600 plus sagsomkostninger til hver klager. DEF Airways rammes af et lyn på vej mod ZYX. Flyet rammes på “snuden” hvor en række vigtige instrumenter sidder. Efter landingen tilkaldes en tekniker, der bruger 3½ time på at udskifte nogle komponenter. Selskabet skal nu betale EUR 600 plus sagsomkostninger til hver klager. Der er INGEN, der har fly og crews stående på standby på alle deres destinationer.… Read more » Reply7. april 2016 15:31James ThomsenDet er ikke kun EU som bedømmer der skal kompenseres for flyforsinkelser det gør luftfartsloven ( Montrealkonventionen) også. Senest er der fremkommet dom for at firmaer kan kræve erstatning for driftstab på grund af deres personales forsinkelser under transport. Det ser ud til at jo mere selskaberne stritter imod , des mere skidt bliver det.
Reply10. april 2016 09:45James ThomsenHvad er problemet. luftfartsselskaberne kender problemerne når de påtager at udføre flyvninger med passagerer. så må de indrette butikken efter forholdene. I øvrigt har mange andre selskaber vist det er muligt at indsætte flybesætninger i andre lande end deres hovedsæde. De fleste besætninger i dag er lejet fra flybesætnings vikarer. Dette tilbydes af flere vikar bureauer over hele verden så det er ikke umuligt at have freelance stand by besætninger på udestationer. Det er heller ikke mange årti siden at flyselskaberne benyttede mindre indlejede jetfly til at positionere stand by besætninger i tilfælde af mangel på tjenestetid eller bar til… Read more » Reply10. april 2016 10:00Insider@deres kaptajn: nu flyver jeg en del og er også lidt interesseret i branchens vilkår og dermed min egen sikkerhed. Det er for mig interessant, hvordan et selskab ser på en kaptajns beslutning om at flyve eller ej vil have indflydelse på sit job, ikke mindst hvis den pågældende pilot ikke engang er ansat i firmaet. Dvs jeg vil fortsætte med at undgå fly med bla røde næser og harper på halen, da jeg vurderer at dér vil dit nok lidt teoretiske udspil være en større risiko. Jeg kunne godt tænke mig at se fordelingen af erstatningssagerne blandt flyselskaberne…
Reply5. april 2016 11:32James ThomsenLuftfartsselskaberne burde være mere bekymret for nedenstående afgørelse fra EU Domstolen
CJEU judgement of Feb. 17, 2016 in case C-429/14 – Air Baltic
Employers can claim for damages under Montreal for their empolyees’ flight delays
Reply5. april 2016 13:17InsiderJeg rejser en del og er både interesseret i min egen sikkerhed og faktisk også vilkårene for det flyvende personale, både menneskeligt og fordi det er relevant for sikkerheden. Der er jo nok forskel på selskabernes holdning til en kaptajn som måske ikke i juridisk forstand må forsinke flyvningen, men gør det fordi han/hun mener det er det sikreste. Der er jeg meget mere bekymret for røde næser og irske harper. Skal vi tænke over skattely også her måske? Nu er der måske nogen ude i næsen på flyene i visse selskaber som bliver lidt stresset…
Reply5. april 2016 13:47ClausSikke en sur dag for medlemmerne af foreningen for flyvende svindelsfirmaer.
Reply5. april 2016 14:57Leif L.Jamen det er jo nok nærmest en af de mest hylende morsomme bemærkninger, jeg har læst længe. Det er helt vildt, så sjovt det er og jeg skraldgriner stadig her 5 minutter efter.
Reply5. april 2016 16:57InsiderHer er en kiks til dig…
Reply6. april 2016 16:53James ThomsenJa det må være surt når man tænker på alle de milliarder de har sparet i de sidste 8 år på grund af de har lykkedes at så tvivl om forbruger lov regler som er udledt af luftfartslovene som de ude mærket kender. Min frygt er at flypassagerrettigheder revisionen som er forestående vil bevirke at vi kan starte forfra med nye tvister. Luftfartsselskaberne har ressourcerne og de er ikke bange for at bruge dem for der er forskel på om det er en håndfuld passager der kræver kompensation i modsætning til at de skal kompensere alle passagerer på samme flyvning… Read more » Reply13. april 2016 07:48 Watch all editorial episodes on our free agency platform lufthansaeXperts

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Dette afsnit handler om ekstraordinær ansættelsesændring, når Skatteforvaltningen har foretaget en ansættelse på et forkert eller ufuldstændigt grundlag, og dette skyldes forsætlig eller groft uagtsom adfærd af borgeren eller af nogen på dennes vegne. Reglen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5 kan kun anvendes på Skatteforvaltningens initiativ, jf. bemærkningerne til L 175 FT2002/2003 og SKM2016.585.VLR (tidligere SKM2015.427.BR).
Reglen giver ikke grundlag for nedsættelse efter anmodning, hvis borgeren eller nogen på dennes vegne, fx en revisor, har handlet groft uagtsomt. Se SKM2002.371.LSR og SKM2016.585.VLR.
Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i SKL kapitel 9. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar.
Efter forarbejderne til SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er begreberne forsæt og grov uagtsomhed identiske med de tilsvarende begreber i SKL kapitel 9. Dvs. at anvendelse af bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, forudsætter, at der foreligger et strafbart forhold. Uanset dette er anvendelsen af SFL § 27, stk. 1, nr. 5, ikke betinget af, at der gøres strafansvar gældende, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Begrundelsen er, at frifindelse i straffesagen kan hænge sammen med en straffesags særlige karakter, fx at der gælder andre krav til bevisets styrke end i skatteansættelsessagen.
Da skatteyderen heller ikke for landsretten havde dokumenteret, at han havde selvangivet og betalt skat i Tyskland, tiltrådte landsretten herefter af de af byretten anførte grunde, at skatteyderen ved at have indrettet sig som fastslået og samtidig undladt at selvangive sin udenlandske indtægt i indkomstårene 2006-2009, i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelsen for disse indkomstår på et ufuldstændigt grundlag. Betingelserne for genoptagelse af skatteansættelsen for disse indkomstår var herefter opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Se SKM2019.249.ØLR.
Vedrørende fristreglerne tiltrådte landsretten, at dispositionerne i tilknytning til de beskrevne aktiver henset til anpartshaverens bestemmende indflydelse havde haft karakter af kontrollerede transaktioner. Den forlængede ansættelsesfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse.
Med henvisning til værdierne og karakteren af de omhandlede aktiver, som anpartshaveren ikke i noget tilfælde selvangav var stillet til hans rådighed, og tillige til omstændighederne ved erhvervelsen af aktiverne, fandt landsretten, at anpartshaveren i hvert fald havde handlet groft uagtsomt, og derved havde bevirket, at hans skatteansættelser blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, jf. herved SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Se SKM2019.159.ØLR.
I SKM2018.429.BR fandt byretten, at da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, var skatteyderens fulde skattepligt til Danmark genindtrådt fra den 1. januar 2005. Retten fandt endvidere, at da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, skulle opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Landsretten stadfæstede byrettens dom. Se SKM2019.256.ØLR.
Højesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket, at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært. Se SKM2018.520.HR.
Byretten fandt, at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at indgive selvangivelse til de danske skattemyndigheder. Byretten lagde til grund, at skatteyderen måtte have været bekendt med, at han skulle have betalt skat i Danmark, da han hverken arbejdede eller boede på Færøerne. Desuden havde skatteyderen ikke godtgjort, at skattemyndighederne havde accepteret, at han ikke skulle indgive selvangivelse.
Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde. Se SKM2018.597.ØLR.
I forbindelse med selvangivelsen for 2007, som blev indgivet til SKAT i maj 2008, undlod skatteyderen at oplyse, at han igen var flyttet tilbage til Danmark, og at den uopsigelige lejekontrakt ikke længere var gældende. Landsretten fandt på den baggrund, at han havde handlet groft uagtsomt, og at SKAT derfor var berettiget til at foretage en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2007. Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark. Se SKM2018.407.VLR.
Retten fandt, at borgeren ved sin manglende selvangivelse af indtægterne fra England havde handlet groft uagtsomt. Der blev lagt vægt på, at borgeren de forudgående år havde selvangivet sin indtægt i Danmark, og at han således var bekendt med reglerne. Se SKM2018.182.ØLR, tidligere SKM2017.234.BR.
Sagen angik, hvorvidt backgammon-gevinster vundet i 2006-2011 - det vil sige før spillelovens ikrafttræden den 1. januar 2012 - var skattepligtige. Efter administrativ praksis anses alene spil, der overvejende beror på tilfældighed, for omfattet af den dagældende tips- og lottolov med den følge, at gevinsterne er skattefrie. Landsretten fandt ikke, at denne praksis var i strid med loven. Landsretten fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af - og praksis om - at backgammon overvejende beror på færdigheder. Backgammon er derfor ikke omfattet af den dagældende tips- og lottolov, og appellanternes backgammon-gevinster var derfor skattepligtige.
For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5. Efter en samlet bedømmelse fandt landsretten ikke, at appellanterne havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive backgammon-gevinster vundet inden for EU/EØS. Derimod var det i hvert fald groft uagtsomt, at appellanterne ikke selvangav gevinster vundet uden for EU/EØS.
Landsretten tillod ikke, at appellanterne fremsatte et nyt anbringende under hovedforhandlingen. Landsretten stadfæstede byrettens frifindende dom med den ændring, at skatteansættelserne for 2006-2008 blev hjemvist til fornyet behandling. Se SKM2019.511VLR.
xSkatteyderen havde i indkomstårene 2005-2008 modtaget ca. kr. 2 mio. på sin private konto. Skatteyderen gjorde gældende, at overførslerne fra udlandet reelt tilkom et selskab ejet af ham. Skatteyderen gjorde desuden gældende, at de udenlandske kunder ved en fejl havde overført fakturabeløbene til hans private konto, og at beløbene var udlignet via en mellemregning med skatteyderens selskab.
Landsretten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at overførslerne til hans private konto i indkomstårene 2005-2008, ikke var skattepligtige for ham. Landsretten fandt desuden, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at selvangive beløbene. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, var derfor opfyldt. Landsretten stadfæstede derfor byrettens dom. Se SKM2019.504.VLR.
xSagen angik, om indsætninger på 2 mio. kr. på skatteyderens bankkonto udgjorde lån eller skattepligtige gaver. Herudover angik sagen, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt, samt om en partshøringsfejl kunne medføre ugyldighed.
Retten fandt, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at indsætningerne udgjorde lån, og at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved at undlade at selvangive indsætningerne, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Partshøringsfejlen kunne ikke føre til ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet. Se SKM2019.591.BR.Se lignende sager SKM2019.490.BR, SKM2019.444.BR og SKM2019.351.BR.
xSagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt. Se SKM2019.508.BR.
Skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at selvangive sin indkomst i udlandet, og skattemyndighederne var derfor berettiget til at genoptage skatteansættelserne. Det oplyste om den rådgivning, som skatteyderen fik af revisoren, kunne ikke føre til et andet resultat, jf. herved også U2018.3845H. Sagen angik spørgsmålet, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, var opfyldt.. Se SKM2019.172.ØLR.
Retten fandt på denne baggrund, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have indberettet det korrekte lønbeløb, værdien af fri bil og værdien af fri telefon. Skatteministeriet blev derfor frifundet. SKM2019.505.BR.
Retten fandt, at sagsøgerne i medfør af ligningslovens § 16 A og statsskattelovens § 4 sammenholdt med retserhvervelsesprincippet var skattepligtige af det afkast, de var berettiget til at modtage i årene 2002-2011, uanset om de ikke måtte have modtaget beløbene.
Endelig fandt retten det ikke bevist, at en række indsætninger på sønnens bankkonto udgjorde lån fra onklen, og sønnen var derfor også skattepligtig heraf. Skatteministeriet blev derfor frifundet. Se SKM2019.464.BRx
Sagen omhandlede, hvorvidt sagsøgeren var skattepligtig af en række indsætninger, som over en årrække var overført fra sagsøgerens selskab på Y1-land til hans danske bankkonti.
Sagsøgeren gjorde gældende, at det udenlandske selskab skulle anses for skattemæssigt transparent, idet selskabet havde fungeret som et åbent depot og ikke havde aflagt regnskaber, og at midlerne var retserhvervet på et tidspunkt, hvor sagsøgeren ikke var skattepligtig til Danmark.
Retten fandt, at selskabet måtte anses for et selvstændigt skattesubjekt, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2. Retten lagde i den forbindelse vægt på, at selskabet var et lovligt oprettet selskab med begrænset hæftelse og på indholdet af selskabets vedtægter, som driften måtte antages at være sket i overensstemmelse med. Heroverfor havde sagsøgeren ikke godtgjort, at selskabet var en skattemæssigt transparent enhed. Sagsøgeren skulle derfor beskattes af overførelserne fra selskabet efter ligningslovens § 16 A.
Retten fandt endvidere, at sagsøgeren skulle beskattes af et større beløb, som var anvendt til køb af en ejendom i et indkomstår, hvor sagsøgerens selvangivne indkomst ikke gav mulighed for en sådan betaling, og at beskatningen skulle ske i det indkomstår, hvor betaling af beløbet faldt. Skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne. Se SKM2019.463.BR
Sagen angik beskatning af pengeoverførsler på i alt 413.000 kr. til skatteyderens bankkonto. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at beløbene ikke tilkom skatteyderen eller i øvrigt var skattefrie. Beskatning var derfor sket med rette. Idet retten ligeledes fandt, at skattemyndighederne havde overholdt fristerne for ekstraordinær genoptagelse, og at SKAT ikke havde tilsidesat nogen partshøringsforpligtelse eller forpligtelse til at begrunde resultatet af afgørelsen, blev Skatteministeriet frifundet. Se SKM2019.439.BR
Under hensyn til indbetalingernes størrelse, at sagsøgeren selv havde foretaget overførslerne og i hvert fald for en del betegnede dem som "salario", fandt retten endvidere, at det måtte tilregnes sagsøgeren som groft uagtsomt, at skatteansættelsen var sket på urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således til stede. Se SKM2019.157.BR (anket).
Retten fandt, at det både af beskrivelsen af skatteyderen som "employee" i skatteyderens ansættelseskontrakt med den tyske virksomhed og af de materielle vilkår i kontrakten fremgik tydeligt, at skatteyderen var lønmodtager, hvorfor det var groft uagtsomt, at hun alligevel havde selvangivet sig som selvstændig erhvervsdrivende. Herudover fandt retten anledning til at bemærke, at selvom det ikke var afgørende, om det var skatteyderen eller hendes revisor, der besluttede, at hun skulle selvangive som selvstændig erhvervsdrivende, var det ikke godtgjort, at der var ydet fejlagtig rådgivning til skatteyderen. Se SKM2019.101.BR.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt. Se SKM2018.481.HR.
Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter. Retten fandt heller ikke, at skatteyderen havde dokumenteret, at han havde krav på kost- og logigodtgørelse. Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007. Se SKM2018.420.BR.
For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som - ifølge et ikke-offentliggjort bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder - var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster. Se SKM2018.396.BR.
Retten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi. Se SKM2018.389.BR.
Retten tiltrådte endvidere, at skattemyndighederne havde været berettigede til at genoptage skatteyderens skatteansættelser for indkomstårene 2006-2008 efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke fuldt ud at selvangive sine spilleindtægter (backgammon) for de pågældende år. Se SKM2018.180.BR, se lignende SKM2018.115.BR og SKM2018.105.LSR (præmier vundet i TV-konkurrence).
Retten fandt, at borgeren havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke, at selvangive at hun i en længere årrække havde ejet aktier i et udenlandsk selskab og modtaget udbytte heraf. Se SKM2017.196.ØLR.
Sagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse.
Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt. Se SKM2019.571.VLR, tidligere SKM2019.61.BR.
Borgeren havde som investor i et K/S foretaget fradrag for afskrivninger vedrørende K/S'ets ejendom i Tyskland. SKAT fandt imidlertid efterfølgende, at K/S'et aldrig var blevet ejer af ejendommen. Borgerens involvering i K/S'et havde i vidt omfang karakter af en passiv investering, hvor borgeren personligt alene havde begrænset kendskab til de bagvedliggende forhold i K/S'et og ejendomshandlen i Tyskland. Retten henviste til, at borgeren havde investeret betydelig beløb i hvert fald til dels med henblik på at opnå betydelige skattemæssige forhold, at borgeren i forbindelse med sin investering var at betragte som erhvervsdrivende, at borgeren havde selvangivet betydelige fradrag, og at borgeren over for skattemyndighederne skal stå inde for de selvangivne oplysninger. Retten fandt på den baggrund, at borgren havde en særlig pligt til at sikre sig, at de foretagne afskrivninger havde været berettiget. Retten fandt herefter at borgeren havde handlet groft uagtsomt. Retten tilføjede i den forbindelse, at selv hvis det blev lagt til grund, at borgeren blot havde forladt sig på andres udokumenterede, ufuldstændige og urigtige oplysninger og rådgivning af ham, indebar det ikke, at han havde levet op til sin forpligtelse. Dvs. borgeren kunne ikke henholde sig til urigtige oplysninger modtaget fra andre. Særligt for så vidt angår det seneste indkomstår, inddrog Retten også oplysninger, som var modtaget efter indgivelsen af selvangivelse. Se SKM2018.230.ØLR, tidligere SKM2016.519.BR.
xSagerne vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne med rette var blevet beskattet som løn af flere kontante hævninger og afholdte udgifter af privatlignende karakter, som et selskab, hvori sagsøgerne var ansat som hhv. direktør og bogholder, havde afholdt. Sagerne vedrørte i den forbindelse også spørgsmålet, om skattemyndighederne havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelser for årene 2003-2007 ekstraordinært som følge af mindst grov uagtsomhed, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og om skattemyndighederne havde overholdt 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2.
For indkomstårene 2003-2007 hvilede sagsøgernes indkomstforhøjelse på et af skattemyndighederne foretaget skøn, og for indkomstårene 2008-2011 var sagsøgerne blevet beskattet af de faktiske beløb, som var hævet i selskabet m.v.
Retten fandt, at sagsøgerne havde adgang til og reelt rådede over selskabets indestående på bankkonto og øvrige midler. Med henvisning hertil, og at der i sagen var enighed om, at sagsøger 1 ikke var blevet aflønnet for sin stilling som direktør, og at selskabet i de omhandlede indkomstår var ejet af sagsøger 1’s brødre, pålagde retten sagsøgerne at føre et sikkert og objektivt bevis for, at udgifterne var afholdt i selskabets interesse, og at de pågældende beløb ikke tilfaldt sagsøgerne.
Retten bemærkede, at sagsøgerne igennem bl.a. vidneførsel havde sandsynliggjort, at en række af udgifterne var afholdt i selskabets interesse, men at sagsøgerne ikke havde fremlagt dokumentation, der med sikkerhed knyttede betalingerne til udgifter afholdt i selskabets interesse.
Retten fandt herefter, at sagsøgerne ikke havde løftet deres skærpede bevisbyrde.
Retten fandt yderligere, at SKAT havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelse ekstraordinært efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet sagsøgerne havde handlet groft uagtsomt ved manglende selvangivelse af de omhandlede beløb. Retten bemærkede herunder, at den tidsmæssige betingelse efter SFL § 27, stk. 2, var opfyldt.
Retten fandt endvidere, at sagsøgerne ikke havde bevist, at den skønsmæssige forhøjelse for perioden 2003-2007 var baseret på et forkert grundlag eller var åbenbart urimeligt.
Skatteministeriet fik derfor medhold i de nedlagte påstande. Se SKM2019.423.BR.
xSagen drejede sig om, hvorvidt 41 indbetalinger i perioden 2008-2010 på godt 1,2 mio. kr. fra tre forskellige selskaber hjemmehørende i Liechtenstein, De Britiske Jomfruøer og Belize var skattepligtig indkomst eller udbetalte lånebeløb, og - for så vidt angår indkomstårene 2008 og 2009 - hvorvidt ændringen af den skattepligtiges indkomst var i overensstemmelse med fristreglerne.
Landsretten udtalte indledningsvis, at det i en situation som den foreliggende påhvilede den skattepligtige at godtgøre, at de indsatte beløb var lån.
Af de grunde som byretten havde anført, tiltrådte landsretten, at en fremlagt rammeaftale om lån på 1,6 mio. kr. indeholdt sådanne særlige vilkår, at gældsforholdets beståen ikke var godtgjort ved de fremlagte dokumenter og forklaringer fra den skattepligtige og den anførte kreditor i låneaftalen. Landsretten lagde tillige vægt på, at pengene ikke var betalt tilbage ved den anførte forfaldsdato.
Landsretten fandt på baggrund af de omstændigheder, der førte til, at overførslerne var skattepligtige, at den skattepligtige måtte anses for at have handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene, og at betingelserne i § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær ansættelse vedrørende indkomstårene 2008 og 2009 således var opfyldt.
Endvidere fandt landsretten, at det først var ved modtagelsen af den skattepligtiges redegørelse for indsætningerne, at SKAT kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at vurdere, om der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet.
Landsretten stadfæster herefter byrettens dom (SKM2017.530.BR), hvorved Skatteministeriet blev frifundet.
Sagen omhandlede spørgsmålet om, der var fristgennembrud vedrørende en borger, der var omfattet af den korte ligningsfrist, jf. bekendtgørelse om kort ligningsfrist.
For så vidt angår indkomstårene 2012-2014 var spørgsmålet, om der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Anvendelse af reglen forudsætter, at Skatteforvaltningen har foretaget en forkert ansættelse, og at dette skyldes, at den skattepligtige eller nogen på dennes vegne forsætligt eller groft uagtsomt har bevirket dette. Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i skattekontrollovens afsnit 3. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Det er altid en konkret vurdering ud fra de konkrete omstændigheder i den konkrete sag, om en skattepligtig eller nogen på dennes vegne har handlet mindst groft uagtsomt, og Skatteforvaltningen dermed kan ændre ansættelse i medfør af bestemmelsen.
Da det forkerte fradrag for ratepensionen skyldtes en forkert indberetning fra pensionsselskabet, og da oplysningen stod i et låst felt, som klager ikke kunne rette i, fandt Landsskatteretten det betænkeligt at fastslå, at der forelå grov uagtsomhed ved den manglende reaktion fra klagers side jf. princippet i den tidligere skattekontrollovs § 1 A og den nuværende skattekontrollovs § 82, stk. 2. Henset til, at det forkerte fradrag for bidrag til livsvarig livrente tilsvarende skyldtes en forkert indberetning fra pensionsselskabet, at der var tale om et mindre beløb og til sammenhængen mellem pensionsordningerne, fandt Landsskatteretten heller ikke, at der ved dette fradrag var grundlag for at fastslå, at der forelå grov uagtsomhed på grund af den manglende reaktion.
Landsskatteretten fandt heller ikke, at bestemmelsen i § 27, stk. 1, nr. 1 kunne finde anvendelse, henset til at der var tale om en fejlindberetning og ikke om en retlig ændring. Betingelserne for fristgennembrud, for så vidt angår indkomstårene 2012-2014 i SFL § 27, var således ikke opfyldt, hvorfor forhøjelserne for disse år ikke er sket rettidigt.
Det følger af bekendtgørelse 1305 af 14. november 2018 § 1, stk. 1, nr. 2, at når den skattepligtige selv anmoder om genoptagelse af sin skatteansættelse, jf. SFL § 26, stk. 2, så gælder fristen i SFLs § 26, stk. 1, 1. pkt., for de ændringer af ansættelsen, der er en følge af genoptagelsesanmodningen.
Det følger endvidere af bekendtgørelsens § 1, stk. 1, nr. 4, at når en ændring af en skatteansættelse er begrundet i et forhold, og et helt tilsvarende forhold begrunder genoptagelse af en skatteansættelse for et tidligere indkomstår, så gælder fristen i SFL § 26, stk. 1, 1. pkt., for ændringen af skatteansættelsen for det tidligere indkomstår.
Ændringerne for indkomstårene 2015 og 2016 var begrundet i helt tilsvarende forhold som ændringen i indkomståret 2017, hvorfor den ordinære ligningsfrist i § 26 fandt anvendelse. Da ændringen var varslet den 9. november 2018 og afgørelse truffet den 22. januar 2019 og således indenfor den ordinære ligningsfrist, var forhøjelserne for disse indkomstår således sket rettidigt, hvorfor det var med rette, at Skattestyrelsen har genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2015 og 2016. Se SKM2019.468.LSR.
xI SKM2019.468.LSR vurderede LSR, at der ud fra en konkret vurdering ikke var grundlag for fristgennembrud, jf. tidligere gældende SKL § 1 A. Der ville dog efter en konkret vurdering være mulighed for fristgennembrud i situationer, hvis det er åbenbart, at der var tale om en fejl i skatteansættelsen. x
Uberettiget fratrukket moms mindst groft uagtsomt, uanset det var revisor, der på virksomhedens vegne havde angivet. Se SKM2015.107.BR.
Reaktionsfristen går. ud på, at en ansættelse, der foretages på Skatteforvaltningens initiativ efter udløbet af den ordinære ansættelsesfrist, skal varsles over for den skattepligtige senest 6 måneder efter, at Skatteforvaltningen er kommet til kundskab om de relevante oplysninger. Se SFL § 27, stk. 2.
Højesteret fandt, at ægteparret ved at have indrettet sig som fastslået af landsretten og ved at have indgivet selvangivelse som begrænsede skattepligtige groft uagtsomt havde bevirket, at SKAT havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. At ægteparret havde indhentet advokatrådgivning vedrørende den planlagte fraflytning kunne ikke føre til at andet resultat. Endvidere fandt Højesteret, at varslingsfristerne var overholdt. Som følge heraf kunne ægteparrets skatteansættelser genoptages ekstraordinært.
Højesteret stadfæstede byrettens dom.
Tidligere instanser SKM2017.357.ØLR og SKM2016.212.BR
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet og skatteyderen. De to beløb måtte anses for løn og dermed skattepligtig indkomst. Højesteret fandt endvidere, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således opfyldt.
Money Transfer-projekt. Tidligere instans SKM2017.478.VLR.
SKM20192.571.VLR
Sagen angik en forhøjelse på i alt ca. 5,4 mio. kr. af en hovedanpartshavers indkomstopgørelse for indkomstårene 2007-2011 som følge af en lang række kontanthævninger på skatteyderens selskabs bankkonti. Forhøjelsen skyldtes, at det ikke nærmere var dokumenteret, at de hævede midler var anvendt til betaling af selskabets udgifter eller i øvrigt i selskabets interesse. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde bevist, at de skete hævninger ikke var tilgået hende som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Vedrørende SKATs genoptagelse af skatteansættelserne bemærkede retten, at der var tale om kontrollerede transaktioner, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 2. Den forlængede ligningsfrist i SFL § 26, stk. 5, fandt derfor anvendelse på skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010, hvorfor ligningsfristen var overholdt for disse indkomstårs vedkommende. For så vidt angik indkomstårene 2007 og 2008 gav retten Skatteministeriet medhold i, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Retten fandt, at reaktionsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., skulle regnes fra det tidspunkt, da politiet, som havde straffeefterforsket sagen, oversendte sagen til SKAT med besked om, at der ikke ville blive foretaget yderligere fra politiets side. Reaktionsfristen var dermed overholdt.
Tidligere SKM2019.61.BR
xSKM2019.511.VLRx
xSagen angik, hvorvidt backgammon-gevinster vundet i 2006-2011 - det vil sige før spillelovens ikrafttræden den 1. januar 2012 - var skattepligtige. Efter administrativ praksis anses alene spil, der overvejende beror på tilfældighed, for omfattet af den dagældende tips- og lottolov med den følge, at gevinsterne er skattefrie. Landsretten fandt ikke, at denne praksis var i strid med loven. Landsretten fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af - og praksis om - at backgammon overvejende beror på færdigheder. Backgammon er derfor ikke omfattet af den dagældende tips- og lottolov, og appellanternes backgammon-gevinster var derfor skattepligtige.
Landsretten tillod ikke, at appellanterne fremsatte et nyt anbringende under hovedforhandlingen. Landsretten stadfæstede byrettens frifindende dom med den ændring, at skatteansættelserne for 2006-2008 blev hjemvist til fornyet behandling. Se SKM2019.511.VLRx
SKM2019.388.VLR
Sagen drejede sig om, hvorvidt 41 indbetalinger i perioden 2008-2010 på godt 1,2 mio. kr. fra tre forskellige selskaber hjemmehørende i Liechtenstein, De Britiske Jomfruøer og Belize var skattepligtig indkomst eller udbetalte lånebeløb, og - for så vidt angår indkomstårene 2008 og 2009 - hvorvidt ændringen af den skattepligtiges indkomst var i overensstemmelse med fristreglerne.
Tidligere SKM2017.530.BR
I SKM2018.429.BR fandt byretten, at da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, var skatteyderens fulde skattepligt til Danmark genindtrådt fra den 1. januar 2005. Retten fandt endvidere, at da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, skulle opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Landsretten stadfæstede byrettens dom.
stadfæster SKM2018.429.BR.
Da skatteyderen heller ikke for landsretten havde dokumenteret, at han havde selvangivet og betalt skat i Tyskland, tiltrådte landsretten herefter af de af byretten anførte grunde, at skatteyderen ved at have indrettet sig som fastslået og samtidig undladt at selvangive sin udenlandske indtægt i indkomstårene 2006-2009, i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelsen for disse indkomstår på et ufuldstændigt grundlag. Betingelserne for genoptagelse af skatteansættelsen for disse indkomstår var herefter opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
Stadfæster SKM2018.290.BR.
SKM2019.172.ØLR
Skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke at selvangive sin indkomst i udlandet, og skattemyndighederne var derfor berettiget til at genoptage skatteansættelserne. Det oplyste om den rådgivning, som skatteyderen fik af revisoren, kunne ikke føre til et andet resultat, jf. herved også U2018.3845H.
Tidligere instans SKM2017.613.BR
Med henvisning til værdierne og karakteren af de omhandlede aktiver, som anpartshaveren ikke i noget tilfælde selvangav var stillet til hans rådighed, og tillige til omstændighederne ved erhvervelsen af aktiverne, fandt landsretten, at anpartshaveren i hvert fald havde handlet groft uagtsomt, og derved havde bevirket, at hans skatteansættelser blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, jf. herved SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
Stadfæster SKM2018.187.BR.
SKM2018.597.ØLR
Sagen angik spørgsmålet, om skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt, så SKAT havde været berettiget til at genoptage skatteyderens skatteansættelse for indkomstårene 2006, 2007 og 2008 ekstraordinært, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
Landsretten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at skatteyderen ved henvendelsen til kommunen var blevet vejledt om, at han ikke skulle indgive selvangivelse. Herefter stadfæstede Landsretten byrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2018.306.BR) i henhold til de af byretten anførte grunde.
Tidligere instans SKM2018.306.BR
Under henvisning til byrettens begrundelse tiltrådte landsretten, at skatteyderen havde bopæl i Danmark i 2007 og dermed var fuldt skattepligtig til Danmark, og at han i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Y5-land måtte anses for hjemmehørende i Danmark i 2007, da han havde de stærkeste personlige og økonomiske forbindelser til Danmark, således at midtpunktet for hans livsinteresser i 2007 var i Danmark.
Tidligere instans SKM2017.44.BR
SKM2018.230.ØLR
Landsretten fandt med henvisning til det skattemæssige sigte med appellantens erhvervsmæssige deltagelse i kommanditselskabet, at der har påhvilet ham en særlig forpligtelse til selv at sikre sig, at grundlaget for fradrag var til stede, og at han dermed ikke kunne forlade sig på oplysninger fra administrator og revisor.
På den baggrund fandt landsretten samlet set, at appellanten i hvert fald groft uagtsomt havde bevirket, at SKATs ansættelse for indkomstårene 2007 og 2008 blev foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Da det var ubestridt, at de øvrige betingelser for genoptagelse var opfyldt, stadfæstede landsretten byrettens dom (SKM2016.519.BR) om frifindelse af ministeriet.
Tidligere instans SKM2016.519.BR
Landsretten stadfæstede byrettens dom, hvor retten fandt, at direktøren ved sin manglende selvangivelse af indtægterne fra England havde handlet groft uagtsomt. Retten havde i den sammenhæng lagt vægt på, at direktøren de forudgående år havde selvangivet sin indtægt i Danmark, og at han således var bekendt med reglerne, samt at han måtte have indset, at han ikke ville flytte til England på det tidspunkt, hvor han havde pligt til at selvangive sine indtægter for 2007-2008.
Tidligere instans SKM2017.234.BR
Byretten havde udtalt, at skatteyderen via sin stilling burde have vidst, at købet ville udløse en avancebeskatning og ved ikke at selvangive avancen, havde han udvist en sådan grad af uagtsomhed, at der kunne fortages en ekstraordinær ændring af skatteansættelsen, jf. SFL § 27, stk. 5.
Tidligere instans SKM2017.178.BR
SKM2018.46.VLR
Landsretten henviste til de omstændigheder, som lånet var indgået og udbetalt under, herunder at kun én af overførslerne var modtaget fra den påståede långiver, og at flere af indbetalinger efter deres benævnelse fremtrådte som en indtægt. Endvidere bemærkede landsretten, at lånet ikke var blevet indfriet i overensstemmelse med de aftalte vilkår, samt at skatteyderen efter forklaringerne var blevet ydet henstand, selv om det var usikkert, om og i hvilket omfang han ville kunne tilbagebetale lånet.
Herefter og af de grunde som byretten i øvrigt havde anført, var der heller ikke efter bevisførelsen for landsretten grundlag for at tilsidesætte forhøjelsen af skatteyderens indkomst. Skatteyderen havde endvidere handlet i hvert fald groft uagtsomt, hvorfor betingelserne for ekstraordinær ansættelse var opfyldt, jf. SFL § 27, stk. 5..BR
Tidligere instans SKM2017.280.BR
Tidligere instans SKM2016.570.BR
Tidligere instans SKM2016.252.BR.
SKM2019.591.BR
Sagen angik, om indsætninger på 2 mio. kr. på skatteyderens bankkonto udgjorde lån eller skattepligtige gaver. Herudover angik sagen, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt, samt om en partshøringsfejl kunne medføre ugyldighed. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at indsætningerne udgjorde lån, og at skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved at undlade at selvangive indsætningerne, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Partshøringsfejlen kunne ikke føre til ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet.
Se lignende sag SKM2019.490.BR
SKM2019.508.BR
SKM2019.505.BR
Sagen angik, om betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, var opfyldt. Skatteyderen, der selv var ansvarlig for at indberette sine lønforhold, forklarede, at han havde overladt udarbejdelsen af sine selvangivelser til sin revisor, og at han hverken havde kontrolleret selvangivelserne eller årsopgørelserne.
Retten fandt på denne baggrund, at skatteyderen havde handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have indberettet det korrekte lønbeløb, værdien af fri bil og værdien af fri telefon. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
SKM2019.464.BR
SKM2019.463.BR
Retten fandt endvidere, at sagsøgeren skulle beskattes af et større beløb, som var anvendt til køb af en ejendom i et indkomstår, hvor sagsøgerens selvangivne indkomst ikke gav mulighed for en sådan betaling, og at beskatningen skulle ske i det indkomstår, hvor betaling af beløbet faldt. Skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne.
SKM2019.439.BR
Sagen angik beskatning af pengeoverførsler på i alt 413.000 kr. til skatteyderens bankkonto. Retten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at beløbene ikke tilkom skatteyderen eller i øvrigt var skattefrie. Beskatning var derfor sket med rette. Idet retten ligeledes fandt, at skattemyndighederne havde overholdt fristerne for ekstraordinær genoptagelse, og at SKAT ikke havde tilsidesat nogen partshøringsforpligtelse eller forpligtelse til at begrunde resultatet af afgørelsen, blev Skatteministeriet frifundet.
SKM2019.423.BR
Sagerne vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne med rette var blevet beskattet som løn af flere kontante hævninger og afholdte udgifter af privatlignende karakter, som et selskab, hvori sagsøgerne var ansat som hhv. direktør og bogholder, havde afholdt. Sagerne vedrørte i den forbindelse også spørgsmålet, om skattemyndighederne havde været berettiget til at genoptage sagsøgernes skatteansættelser for årene 2003-2007 ekstraordinært som følge af mindst grov uagtsomhed, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og om skattemyndighederne havde overholdt 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2.
Skatteministeriet fik derfor medhold i de nedlagte påstande.
SKM2019.351.BR
Sagen omhandlede en skatteyder, der havde fået overført 1 mio. kr. i 2007. Skatteyderen gjorde gældende, at overførslen udgjorde et lån, og at han derfor ikke skulle beskattes af det overførte beløb.
Retten fandt, at skatteyderen ikke alene ved sin egen forklaring og forklaringen fra sin far havde godtgjort, at beløbet blev overført til ham som lån. Retten fandt herudover, at skatteyderen ved at have modtaget beløbet uden at indberette det som skattepligtig indtægt og uden at sikre sig, at der var dokumentation for, at beløbet ikke var skattepligtigt, havde handlet groft uagtsomt. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, var derfor opfyldt.
Endelig fandt retten, at en partshøringsfejl begået af SKAT ud fra en konkret væsentlighedsvurdering ikke førte til, at SKATs afgørelse var ugyldig. Skatteministeriet blev på den baggrund frifundet.
Retten fandt det ikke bevist, at der var tale om et låneforhold, eller at overførslerne var tilbagebetaling af lån. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke forelå lånedokumenter eller andre oplysninger om lånevilkår, regnskabsoplysninger fra det spanske .BRskab eller objektive forhold i øvrigt, der kunne understøtte sagsøgerens synspunkt.
Under hensyn til indbetalingernes størrelse, at sagsøgeren selv havde foretaget overførslerne og i hvert fald for en del betegnede dem som "salario", fandt retten endvidere, at det måtte tilregnes sagsøgeren som groft uagtsomt, at skatteansættelsen var sket på urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse var således til stede.
SKM2019.101.BR
Retten fandt, at det både af beskrivelsen af skatteyderen som "employee" i skatteyderens ansættelseskontrakt med den tyske virksomhed og af de materielle vilkår i kontrakten fremgik tydeligt, at skatteyderen var lønmodtager, hvorfor det var groft uagtsomt, at hun alligevel havde selvangivet sig som selvstændig erhvervsdrivende. Herudover fandt retten anledning til at bemærke, at selvom det ikke var afgørende, om det var skatteyderen eller hendes revisor, der besluttede, at hun skulle selvangive som selvstændig erhvervsdrivende, var det ikke godtgjort, at der var ydet fejlagtig rådgivning til skatteyderen.
Projekt Money Transfer.
Da skatteyderen havde haft bopæl i Danmark og et samlet ophold på 230 dage, fandt retten, at skatteyderens fulde skattepligt til Danmark var genindtrådt fra den 1. januar 2005. Da skatteyderen og dennes ægtefælle måtte anses for at have været samlevende fra den 1. januar 2005, fandt retten endvidere, at opgørelsen af ægtefællens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005-2011 skulle ske efter reglerne om ægtefællebeskatning i KSL § 4, stk. 2. Endelig fandt retten, at både skatteyderens og skatteyderens ægtefælles skatteansættelser for 2005-2008 kunne genoptages efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
SKM2018.420.BR
Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde bevist, at indsætningerne udgjorde refusion for udgifter afholdt i arbejdsgiverens interesse. Retten bemærkede, at det forhold, at Landsskatteretten ikke havde stillet spørgsmålstegn ved de fremlagte bilag, ikke kunne føre til, at retten ved den bevismæssige vurdering af sagens oplysninger skulle lægge til grund, at skatteyderen havde bevist, at de beløb, der var tilgået hans bankkonto, udgjorde skattefrie beløb betalt af hans arbejdsgiver som refusion for udgifter.
Retten fandt heller ikke, at skatteyderen havde dokumenteret, at han havde krav på kost- og logigodtgørelse.
Endelig fandt retten, at skatteyderen i hvert fald ved grov uagtsomhed havde bevirket, at skattemyndighederne havde foretaget skatteansættelserne på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag. Retten fandt det dermed berettiget, at skattemyndighederne havde foretaget ekstraordinær ansættelse af skatteyderens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005 til 2007.
For indkomstårene 2006-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5. For så vidt angår gevinster fra en specifik spilleside, som - ifølge et ikke-offentliggjort bindende svar fra SKAT til en anden skatteyder - var en skattepligtig spilleside, fandt retten ikke, at skatteyderen havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at selvangive gevinsterne. Retten lagde vægt på en korrespondance, som skatteyderen havde haft med den pågældende spilleside forud for opstarten af spilleaktiviteterne på siden og på, at SKAT i sin afgørelse selv anførte, at spillesiden var skattefri. Det var derimod mindst groft uagtsomt, at skatteyderen ikke havde selvangivet sine øvrige skattepligtige gevinster.
SKM2018.389.BR
Retten fandt, herunder henset til baggrunden for de meget usædvanlige overførsler, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at de indsatte beløb ikke tilhørte ham, eller at de var hans indkomstopgørelse uvedkommende. Retten lagde bl.a. vægt på, at der ikke var ført bevis for en direkte sammenhæng mellem de indsatte beløb, udgifternes art og størrelse samt udbetalingerne fra skatteyderens konti. Herudover lagde retten bl.a. vægt på, at der var tale om store beløb som blev indsat uden angivelse af, hvad de skulle bruges til, og at beløbene ikke blev holdt adskilt fra skatteyderens øvrige formue eller økonomi.
Retten tiltrådte endvidere, at skattemyndighederne havde været berettigede til at genoptage skatteyderens skatteansættelser for indkomstårene 2006-2008 efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, idet skatteyderen havde handlet groft uagtsomt ved ikke fuldt ud at selvangive sine spilleindtægter (backgammon) for de pågældende år.
SKM2019.468.LSR
For så vidt angår indkomstårene 2012-2014 var spørgsmålet, om der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Anvendelse af reglen forudsætter, at Skatteforvaltningen har foretaget en forkert ansættelse, og at dette skyldes den skattepligtig eller nogens på denne vegnes forsætlige eller groft uagtsomme adfærd. Begreberne forsæt og grov uagtsomhed i SFL § 27, stk. 1, nr. 5, er identiske med de tilsvarende begreber i skattekontrollovens afsnit 3. Dette betyder dog ikke, at gennemførelse af ansættelsessagen er betinget af, at der fastslås strafansvar, eller at en gennemført straffesag resulterer i en fastsættelse af straf. Det er altid en konkret vurdering ud fra de konkrete omstændigheder i den konkrete sag, om en skattepligtig eller nogen på dennes vegne har handlet mindst groft uagtsomt, og Skatteforvaltningen dermed kan ændre ansættelse i medfør af bestemmelsen.
Ændringerne for indkomstårene 2015 og 2016 var begrundet i helt tilsvarende forhold som ændringen i indkomståret 2017, hvorfor den ordinære ligningsfrist i § 26 fandt anvendelse. Da ændringen var varslet den 9. november 2018 og afgørelse truffet den 22. januar 2019 og således indenfor den ordinære ligningsfrist, var forhøjelserne for disse indkomstår således sket rettidigt, hvorfor det var med rette, at Skattestyrelsen har genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2015 og 2016.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Medarbejdere i tidsbegrænset ansættelser havde ikke krav på godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse, idet disse ikke varetog samme arbejdsopgaver som fastansatte medarbejderne. Dette var på trods af, at medarbejderne var omfattet af samme overenskomst, og i øvrigt arbejdede sammen med nogle af de fastansatte.
I den konkrete sag [1] havde Styrelsen for Dataforsyning og Effektivisering ansat 4 måleassistenter i tidsbegrænsede stillinger. Måleassistenterne skulle i samarbejde med faglærte måleteknikere udføre opmålinger af høj præcision og nøjagtighed af blandt andet højdeforskelle i Danmark.
Løn og ansættelsesvilkår for måleassistenterne var fastsat af fællesoverenskomsten mellem Finansministeriet og Offentligt Ansattes Organisationer og i organisationsaftale for rengøringsassistenter, specialarbejdere og visse erhvervsuddannede med flere. Dette medførte blandt andet, at måleassistenterne skulle aflønnes som timelønnede, ligesom måleassistenterne i øvrigt var ansat på mindre gunstige vilkår end måleteknikerne.
Højesteret skulle i den konkrete sag tage stilling til, om måleassistenterne på bagrund af de dårligere ansættelsesforhold blev forskelsbehandlet i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse i forhold til måleteknikerne, og om de i så fald havde ret til en godtgørelse herfor.
Ifølge lov om tidsbegrænset ansættelse § 4, stk. 1, må ansættelsesvilkårene for en tidsbegrænset ansat ikke være mindre gunstige end de vilkår, der gælder for en sammenlignelig fastansat, hvis forskelsbehandlingen udelukkende er begrundet i ansættelsesforholdets tidsbegrænsede varighed og ikke i objektive forhold.
Det følger endvidere af lov om tidsbegrænset ansættelse § 3, stk. 4, at der ved vurderingen af ansættelsesvilkårene skal sammenlignes med en fastansat i samme virksomhed, der er ansat i en tidsubegrænset stilling, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde med hensyn til både kvalifikationer og færdigheder.
Højesteret bemærkede i denne sammenhæng, at det således er afgørende, om måleassistenterne udførte samme eller tilsvarende arbejde som fastansatte i styrelsen.
Højesteret udtalte, at uanset at måleassistenterne var omfattet af samme overenskomst, som måleteknikerne (og andre fastansatte i virksomheden) betyder det ikke, at måleassistenterne per definition udfører samme eller tilsvarende arbejde.
Højesteret bemærkede i øvrigt, at 3F ikke i første række havde gjort gældende, at måleassistenterne udførte samme arbejde som måleteknikerne, men alene gjort gældende, at de udførte specialarbejde, som skulle siddestilles med fastansatte specialarbejdere i styrelsen.
Da specialarbejderne i styrelsen var beskæftiget med blandt andet at omdele post, rydde sne m.m. og da måleassistenterne ikke var beskæftiget med dette, udførte de ikke samme eller tilsvarende arbejde som specialarbejderne.
I anden række gjorde 3F gældende, at måleassistenterne udførte samme eller tilsvarende arbejde som de fastansatte måleteknikere. Dette var Højesteret uenig i, idet retten bemærkede, at måleteknikerne havde særlige uddannelses- og kvalifikationsmæssige kompetencer, som måleassistenterne ikke besad.
Af disse årsager havde måleassistenterne som var ansat i tidsbegrænsede ansættelser således ikke krav på samme vilkår, som medarbejderne i tidsubegrænset ansættelse. Højesteret statuerede således, at der ikke var tale om forskelsbehandling, og måleassistenterne havde dermed heller ikke krav på godtgørelse.
Dommen fastslår først og fremmest, at det ikke kan forudsættes, at medarbejdere omfattet af samme overenskomst udfører samme eller tilsvarende arbejde.
Der må således i hvert enkelt tilfælde foretages en konkret vurdering af medarbejdernes kvalifikationer, uddannelsesniveau og ansættelsens karakter i øvrigt. Uanset at medarbejderne udfører nogle af de samme arbejdsopgaver, og i øvrigt arbejder tæt sammen, som tilfældet var i den konkrete sag, kan der være uddannelses- og/eller kvalifikationsmæssige forskelle, som kan begrunde forskellige ansættelsesvilkår.
Når man som arbejdsgiver både beskæftiger fastansatte og ansatte i tidsbegrænset stilling, og er ansættelsesvilkårene for disse grupper forskellige, er det således væsentligt at overveje, om forskellen kan begrundes i medarbejdernes kvalifikations-, uddannelsesniveau eller stillingens karakter.
[1] Dom af 17. december 2019. Sagsnummer: BS-39382/2018-HJR, http://domstol.fe1.tangora.com/Domsoversigt-(H%C3%B8jesteretten).31478.aspx?recordid31478=1849
15 timer siden 3/31/2020
16 timer siden 3/31/2020

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Akupunktør - indtægtskonti i Gibraltar - kursus - alternative behandlere - konsuletydelser fra England
16 Oct 2006 09:43
06 Sep 2006 14:49
1. afdeling, 339/2005 og 340/2005
Akupunktør, kursus, erhvervelsesmoms, konsulentydelser
Højesteret lagde til grund, at et af appellanten afholdt kursus primært måtte anses for rettet mod personer, der praktiserede akupunktur erhvervsmæssigt og afholdt med gevinst for øje. Det fulgte derfor allerede af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., at kurset ikke var fritaget for moms, hvorfor Højesteret - i modsætning til landsretten - ikke tog stilling til, om kurset var omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
I øvrigt stadfæstede Højesteret landsrettens dom om, at der for så vidt angår nogle konsulentydelser, som appellanten havde modtaget fra England, ikke var tale om videnskab, hvorfor ydelserne ikke var omfattet af fritagelsesreglen i momslovens § 17, stk. 1, nr. 1.
Endelig stadfæstede Højesteret landsrettens dom om, at det påhvilede appellanten at sandsynliggøre, at en række indbetalinger på appellantens bankkonti på Gibraltar var sket med beskattede midler, og at denne bevisbyrde ikke var løftet.
Momsloven (dagældende) § 17, stk. 1, nr. 1, nugældende 18, stk. 1, nr. 1
Momsloven (dagældende) § 18, stk. 1, nr. 3, nugældende 15, stk. 2, nr. 3
Ligningsvejledningen 2006-4 E.B.1
Momsvejledningen 2006-4 D.11.3.1
Momsvejledningen 2006-4 E.3.4.1
Momsvejledningen 2006-4 E.3.1.3
Momsvejledningen 2006-4 L.1.2.3
Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam og Jens Peter Christensen
l tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 24. juni 2005.
Sagerne er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
I sag 339/2005 har H1 ApS nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afgiftstilsvar for 1998 nedsættes med 84.055 kr.
I sag 340/2005 har A gentaget sine påstande.
Skatteministeriet har i begge sager påstået stadfæstelse.
H1 har frafaldet anbringendet om, at videoen er momsfritaget.
A har i sin sag frafaldet anbringendet om, at Skatteministeriet ikke har dokumenteret, at der er overført beløb til konti i Gibraltar.
Som anført af landsretten må kurset afholdt i efteråret 1998 på G1 Kro primært anses for rettet mod personer, der praktiserede akupunktur erhvervsmæssigt, og afholdt med gevinst for øje. Uanset om kurset måtte være omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., er det derfor ikke fritaget for moms, jf. bestemmelsens 2. pkt.
Herefter og af de grunde, der i øvrigt er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen i begge sager.
Landsrettens dom stadfæstes i begge sager.
H1 ApS skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.
A skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.
Sagsomkostningsbeløbene for Højesteret forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Undskyldende omstændigheder ved direkte forskelsbehandling — Jurainfo.dk
Undskyldende omstændigheder ved direkte forskelsbehandling
Seks ældre SAS-piloter fik nedsat godtgørelse efter opsigelser. Højesteret nedsatte godtgørelsen for ubestridt, direkte forskelsbehandling over for ældre piloter (60+) med særlig henvisning til, at udvælgelsen var sket efter aftale med fagforeningen for at spare yngre piloter.
Højesteret skulle tage stilling til godtgørelsesniveauet for opsigelser af seks ældre SAS-piloter i strid med forskelsbehandlingsloven. Det var ubestridt, at udvælgelseskriteriet (ret til alderspension) var direkte knyttet til pilotens alder (60 år), og at der derfor var tale om direkte forskelsbehandling.
Ligebehandlingsnævnet og Københavns Byret havde tilkendt alle piloterne godtgørelser svarende til 9 måneders løn, mens Østre Landsret havde reduceret kravene til 3 måneders løn. For Højesteret havde SAS påstået stadfæstelse, mens piloterne derimod havde forhøjet påstanden til 12 måneder, baseret på praksis i sager efter ligebehandlingsloven, idet det bemærkes, at piloterne havde mellem 18 og 35 års anciennitet.
Godtgørelsen skulle reduceres
Højesteret vurderede, at godtgørelsen skulle reduceres i forhold til normal praksis pga. følgende undskyldende omstændigheder:
At der var tale om nødvendige afskedigelser som følge af arbejdsmangel.
At udvælgelseskriterierne i den konkrete afskedigelsesrunde var aftalt med fagforeningen og havde udmøntet sig i en kollektiv aftale.
At det valgte kriterium – ret til pension – var udtryk for et ønske om at tage sociale hensyn til yngre piloter med forsørgelsesforpligtelser, og som ikke havde større pensioner.
At de ældre piloter frem til 2005 havde indrettet sig på at skulle fratræde ved det fyldte 60. år.
Herefter valgte et flertal på tre dommere at tilkende piloterne godtgørelser på fire måneder, mens mindretallet på to dommere ville tilkende beløb på seks måneder.
Opsigelser som led i afskedigelsesrunde
Det er nyt, at kriteriet om, at opsigelserne var led i en større afskedigelsesrunde, blev tillagt vægt ved udmålingen af godtgørelse. I tidligere praksis er dette kriterium alene indgået ved vurderingen af, om der overhovedet var tale om en krænkelse.
Højesteret fremhæver sidst i præmisserne særligt, at ”udvælgelseskriteriet var tænkt som objektivt begrundet i sociale hensyn”. Da der således lægges særlig vægt på det konkrete udvælgelseskriterium, kan der næppe lægges større selvstændig vægt på, at kriteriet havde været forhandlet med fagforeningen.
Det bemærkes, at Højesteret – i modsætning til landsretten – ikke fandt, at retsusikkerhed var en undskyldende omstændighed.
Se landsrettens dom her.
Direkte: +45 72 30 74 94
Mobil: +45 25 10 05 09
kah@kammeradvokaten.dk
33 15 20 10
mail@poulschmith.dk


text:
Advokaten 1 - Når man får kappe på, kan man pludselig føle sig lidt vigtig
Selv hos modparten, der var en erfaren højesteretsprocedør, var der en anelse nervøsitet at spore, så jeg tænkte, at jeg burde være mere nervøs, end jeg følte mig. Men da jeg skulle til at procedere, satte nervøsiteten ind. Jeg blev virkelig tør i munden, og det føltes, som om jeg havde en sandkasse i munden.
Kom i god tid, sådan at du kan finde en kappe i den rigtige størrelse. Brug dine kolleger, når du øver dig i proceduren. Regn med, at du bliver tør i munden, første gang du skal procedere i Højesteret – men regn også med, at det hurtigt går over.
Mød Marie Rud Hansen, der netop har fået møderet for landsret, Sanne H. Christensen, der har procederet sin anden sag i Højesteret og Eigil Lego Andersen, der er formand for Højesteretsskranken og som har mange års erfaring i at møde for både landsret og Højesteret.
Det er en stor anerkendelse
Marie Rud Hansen har netop fået møderet for landsretten. Hun har speciale i familie- og arveret, og det betydet meget, at hun nu kan følge sagerne helt til dørs. Men at få et L på visitkortet var ikke en let proces.
Inden for det familieretlige område er der mange sager, der bliver anket til landsretten. Med speciale i familie- og arveret betyder det derfor meget for Marie Rud Hansen, at hun kan følge sagerne videre fra byretten. Det er grunden til, at det har været vigtigt for hende hurtigt at få et L på sit visitkort.
- Sagerne handler blandt andet om børn, og som familieretsadvokat opbygger man særlige bånd til sine klienter. Det betyder meget, at jeg kan fortsætte med at hjælpe dem, for de stoler på mig. Desuden følte jeg mig ikke helt færdig med min uddannelse, før jeg fik møderet for landsretten. Det er en stor anerkendelse at få den, siger Marie Rud Hansen, som blev advokat i april 2015 og fik møderet for landsretten i september 2016.
Familie- og arveretten har været omdrejningspunktet i de seneste tre et halvt år. Tidligere har hun arbejdet i Civilstyrelsen under Justitsministeriet, hvor hun arbejdede med fondsret og værgemål. Det var lærerigt, og erfaringen herfra har hun brugt i sit arbejde som advokat.
Svært at finde prøvesager
Adgangsbilletten til landsretten har været to prøvesager, der begge skulle bestås.
Marie Rud Hansen har selv fundet sagerne, men inden for familieretten er det ikke nogen nem opgave at finde retssager, der er egnede som prøvesager og lever op til kravene om, at både forelæggelse og bevisførelse skal have et vist omfang, ligesom proceduren skal vedrøre et juridisk spørgsmål af en vis sværhedsgrad og kompleksitet. Det lykkedes dog at finde en sag inden for dødsboskifteret og en sag om ægtefællers formueforhold.
- Selve forelæggelsen er noget anderledes end i byretten. Her ligger der allerede en beskrivelse af sagsfremstillingen i byretsdommen. Nu er det anden instans, og man skal kun i begrænset omfang referere til sagens bilag og i stedet fortælle historien, forklarer hun.
Den første prøvesag havde hun i september 2015 og den anden et år senere. Hun kan kun se det som en fordel at tage de to prøvesager forholdsvis hurtigt efter hinanden, fordi man har fokus på kravene.
Marie Rud Hansen oplevede prøveforløbet som en speciel og meget krævende proces. Det er hårdt og tidskrævende at forberede en prøvesag. Og det ligger i baghovedet, at chancerne for at opnå møderet for landsretten er få.
- Det kan godt virke lidt skræmmende, at der er risiko for aldrig at få møderetten, hvis man dumper. For at få det ned på et niveau, hvor det hører hjemme, må man sige til sig selv, at der er andre ting, der er vigtigere. Det er ikke liv eller død. Ellers bliver ens nervøsitet for voldsom. En god måde at håndtere nervøsiteten på er ved at være 100 procent inde i sin sag, så man ikke kan blive overrasket. Det er vigtigt, at man får startet godt ud med forelæggelsen, så dommerne kan høre, at man har styr på det, siger hun.
Kollegerne på advokatkontoret var en stor hjælp i forberedelsen. Hun brugte dem til at øve sig i at forelægge og procedere. Det gav en vigtig respons.
Gode råd om kapper
Der er helt praktiske ting, som Marie Rud Hansen gerne ville have haft kendskab til, inden hun første gang skulle i landsretten.
Det gælder eksempelvis, at advokaten tager sin kappe af, når retslokalet forlades i pausen. Desuden er det også godt at vide, at man hverken har kappe på i foyeren eller for den sags skyld på toilettet. Hun kunne også godt have brugt rådet om at komme i god tid – for det kan tage tid at finde en kappe i den rigtige størrelse.
- Når man får kappe på, kan man pludselig føle sig lidt vigtig og lidt Batman-agtig. Men det går ikke, hvis den er alt for stor. Kapperne er ret store i det, så man kan i stedet nemt komme til at føle sig som en pingvin Og så føler man sig altså meget lidt vigtig, siger hun.
Et andet praktisk råd, som hun gerne giver videre, er, at det er en god idé på forhånd at tjekke, hvordan vidnerne ser ud – så man ikke skal rundt og lede efter dem. Derved undgår man at blive nervøs for, om de er mødt op.
Formelle former
For Marie Rud Hansen er den største forskel på at arbejde i byretten og i landsretten den bordeauxrøde kappe og de formelle former.
- I landsretten træder man ind i en anden verden. Her sidder der tre landsdommere, og stemningen er lidt mere formel, ophøjet og højtidelig end i byretten. Det afspejler en dyb respekt for juraen og indgyder ærefrygt, mener hun.
Marie Rud Hansen føler det som en lettelse at få møderetten, og fagligt er det en stor hjælp.
- Når man står i byretten over for en erfaren advokat, kan man normalt føle sig lidt usikker på sig selv, men når man har fået møderet for landsretten, føler man sig mere sikker og begynder at blive mere fri i det. Det giver en faglig tilfredsstillelse. Og det er ret specielt at komme i landsretten efterfølgende, for man føler, at der er meget at leve op til, siger Marie Rud Hansen, der ikke ville have noget imod en dag også at opnå møderet for Højesteret.
Advokat hos Brockstedt-Kaalund.
Min erfaring kommer mig til gode
For Sanne H. Christensen var der en særlig følelse af både stolthed og ydmyghed forbundet med at få møderet for Højesteret, for en sag her sætter retningen for andre sager, og resultatet er endegyldigt.
Man føler sig lille, når man træder op ad den store trappe til Højesteret og går ind gennem den høje indgangsdør. Da Sanne H. Christensen, der er senioradvokat hos Kammeradvokaten, havde fået møderet for Højesteret og for første gang skulle give møde for Højesteret, var det med en særlig følelse af både ydmyghed og stolthed over at få muligheden for at procedere for rigets øverste domstol.
- Det er en ære. Den første gang var det enormt udfordrende at stå over for landets skarpeste hjerner, for var det, som man havde med hjemmefra, godt nok til, at de ikke pillede det fra hinanden. Det er et af de øjeblikke, som jeg aldrig vil glemme. De storslåede fysiske rammer og den højtidelige stemning er med til at indgyde respekt. En sag her er noget helt særligt, og den skal tages meget seriøst, siger hun.
Sanne H. Christensen bistår statslige myndigheder i retssager om offentlige erstatnings- og forsikringsordninger. Som procesadvokat er det et must for hende, at hun også kan møde i Højesteret, så hun kan følge sagerne hele vejen. Hun havde haft møderet for landsretten i fem år og ført over ti landsretssager, da hun søgte om at få møderet for Højesteret og fik det i marts 2014. Siden har hun procederet et par sager her.
I sin første mundtligt behandlede sag i Højesteret repræsenterede Sanne H. Christensen Ankestyrelsen. Hun fik medhold.
Sagen handlede om, hvordan en deltidsansats årsløn skulle fastsættes i forbindelse med udbetaling af arbejdsskadeerstatning. Spørgsmålet var, om erstatningen skulle fastsættes efter det, som kvinden faktisk havde tjent, eller efter en løn, der skønsmæssigt svarede til en fuldtidsansættelse. Højesteret afgjorde, at det ikke var godtgjort, at deltidsansættelsen var af midlertidig karakter, samt at Ankestyrelsens afgørelse ikke var i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af køn, ligesom Højesteret ikke fandt grundlag for at fastslå, at Ankestyrelsen havde undladt at foretage et pligtmæssigt skøn.
- At stå i Højesteret kræver rigtig meget forberedelse. Man skal være sikker på, at hver en sten er vendt. Det er også vigtigt at have tid til at reflektere over, hvilke konsekvenser sagen får, hvis det bliver det ene henholdsvis det andet udfald. Man skal op i helikopteren og have den dimension med, fordi udfaldet får betydning for lignende sager fremover, siger Sanne H. Christensen.
I Højesteret gøres der en del mere ud af at perspektivere sagen og beskrive sagens principielle betydning. Hun oplever, at den største forskel på at møde i landsretten og i Højesteret er bevidstheden om sagens karakter og betydning for klienten. I forbindelse med selve hovedforhandlingen er der ikke nogen bevisførelse i form af parts- eller vidneforklaringer. Sagen starter på den måde et helt andet sted.
Nervøsiteten spillede ind
Sanne H. Christensen er ikke en høj person, og da hun første gang stod ved skranken i Højesteret, havde hun fornemmelsen af, at skranken var enormt høj. Anden gang føltes skranken pudsigt nok ikke nær så høj. Her var det et helt andet billede, hun havde af situationen. Hun er ikke i tvivl om, at det måtte være nervøsiteten, der spillede ind.
- Første gang blev jeg i starten positivt overrasket over, hvor lidt nervøs jeg var. Jeg havde jo hørt om folk, der var faldet om. Selv hos modparten, der var en erfaren højesteretsprocedør, var der en anelse nervøsitet at spore, så jeg tænkte, at jeg burde være mere nervøs, end jeg følte mig. Men da jeg skulle til at procedere, satte nervøsiteten ind. Det føltes, som om jeg havde en sandkasse i munden. Men så er det, at ens erfaring fra landsretten kommer en til gode og bærer en igennem. Da jeg først kom i gang, gik det fint, fortæller hun.
Råd fra erfarne procedører
Forud for sit første møde i Højesteret havde hun gjort meget ud af at spørge erfarne procedører til råds om det rent praktiske, og hvad hun skulle være opmærksom på. Det tog en stor del af nervøsiteten.
Hun vidste på forhånd, at det er en god idé at møde op i god tid, da man, før sagen går i gang, får lov til at komme ind i retssalen og lægge sine papirer klar. Overtøj og taske har man i advokatværelset, hvor man også ifører sig kappen. Når sagen går i gang, bliver man ført ind i retssalen, hvor dommerne allerede sidder klar.
- Det er en rigtig god idé at følges med en anden advokat, der skal i Højesteret, for det kan afmystificere det. Oplevelsen første gang bliver ikke så overrumplende, når man har været der og selv stiftet bekendtskab med det på forhånd. Har man ikke selv kolleger, der har prøvet at møde for Højesteret, skal man ikke være tilbageholdende med at tage kontakt til modpartens advokat. Selvom vi repræsenterer hver sin side, vil de fleste være behjælpelige med at svare på praktiske spørgsmål, siger hun.
Advokat hos Kammeradvokaten.
Skriv et virkelig godt påstandsdokument
Når argumenterne skal fremføres i Højesteret, påskønner retten, at sagens bredere perspektiver for samfund, erhvervsliv og borgere trækkes op. Formanden for Højesteretsskranken giver gerne sine bedste råd til, hvordan advokaten håndterer sit første møde ved landets øverste domstol.
Hvad er de tre bedste råd, du vil give til advokater, der skal møde i Højesteret?
Når der kun er tre, må man prioritere hårdt. For det første skal man skrive et virkelig godt og ikke for langt påstandsdokument. Det er vigtigere end proceduren.
I Højesteret starter voteringen, så snart advokaterne har talt færdig. Hver enkelt dommer redegør mundtligt efter tur – den yngste først – over for sine kolleger for, hvordan sagen bør afgøres. Den førstevoterende dommer siger derfor i praksis, hvilket udfald sagen efter hans eller hendes opfattelse skal have, inden der er gået fem minutter, efter at sidste advokat har afsluttet sit sidste indlæg.
Selvom dommerne er særdeles dygtige, er dette reelt kun muligt, hvis de har besluttet sig allerede før, advokaterne procederer. Med andre ord skal man have overbevist den første voterende, allerede inden man får ordet – altså på grundlag af påstandsdokumentet, som man sender 14 dage før.
Man har lidt bedre mulighed for, at det mundtlige indlæg kan påvirke de ældre dommere, der typisk kan nå at sove på deres votum. Ikke mindre end 90 procent af alle sager får det udfald, som den yngste dommer, der voterer først, mener, at de skal have. Så det er helt afgørende at skrive et påstandsdokument, der kan overbevise den pågældende.
Derudover skal man optræde troværdigt, hvilket især indebærer realisme, etik og fravær af dårlige argumenter.
Som det tredje skal man sørge for, at der er en klar forbindelse mellem sin procedure og den indankede dom. Det giver anledning til en række underpunkter. Har landsretten opfattet faktum korrekt? Er der kommet nye beviser af vægt? Har landsretten identificeret de relevante retskilder og håndteret dem korrekt? Og har den subsummeret og skønnet korrekt?
Hvad er den største forskel på at tage springet fra landsretten til Højesteret?
Hele bevisførelsen i form af afhøringer er væk. Det er ellers i sig selv noget af det sværeste, og det kan endvidere gøre det nødvendigt med improvisation i proceduren. Så sådan set er det nemmere at procedere i Højesteret, men man skylder samfundet og sig selv at lægge sagsforberedelse og procedure – herunder retskildehåndteringen – på et højt niveau, som er passende for rigets øverste domstol, der skal afsige præjudikater.
Når argumenterne skal fremføres i Højesteret, påskønner retten, at sagens bredere perspektiver for samfund, erhvervsliv og borgere etc. trækkes op. Der er ingen tvivl om, at man kan score et point, hvis man kan påvise, at det udfald, som man kæmper for, ikke alene er formelt juridisk det rigtige, men også vil være en lykke for landet.
Hvilken funktion har Højesteretsskranken for gruppen af advokater med møderet for Højesteret?
Modsat andre advokatorganisationer har Højesteretsskranken kun et eneste formål nemlig at bidrage til, at retsplejen ved Højesteret sker på den for publikum og retten bedste måde.
Højesteretsskranken blev stiftet tilbage i 1879. For at blive medlem skal man have ført tre domssager i Højesteret heraf mindst to med mundtlig forhandling.
Højesteretsskranken fremmer formålet gennem arrangementer og kurser og som samtalepartner for Højesteret, når Højesteret indbyder til drøftelse. Som medlem får man adgang til disse tilbud, og man får medlemsdemokratisk indflydelse på Højesteretsskranken som et talerør for de advokater, for hvem højesteretsprocedure er noget særligt.
Hertil kommer, at det er et vigtigt netværk for medlemmerne. Der er god tilgang af nye medlemmer, efter at vi mere aktivt er begyndt at holde øje med, hvornår kolleger når de krævede tre sager for Højesteret.
Advokat (H) hos Nielsen Nørager Advokatpartnerselskab, adjungeret professor, dr.jur., er formand for foreningen Højesteretsskranken. Han er aktuel med artiklen ‘Af møderettens og Højesteretsskrankens historie’ i festskriftet til højesteretsdommer Jens Peter Christensen, der netop er udkommet. Eigil Lego Andersen, der er født i 1950 og blev jurist fra Københavns Universitet i 1975, har en betydelig procedureerfaring, som han deler ud af her.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Afgørelse fra Højesteret om udgift til renovation, nyt fra Focus Advokater P/S, Odense, Kolding, København og Hamborg
Afgørelse om udgift til renovation
Nyt fra Focus Advokater P/S, den 5.10.2017
Højesteret afsagde den 21.9.2017 dom i en sag vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en udlejer var berettiget til i lejekontrakten at aftale, at renovation skulle betales særskilt af lejer.
Højesteret har tidligere ved dom af 30.6.2009 fastslået, at det kræver lovhjemmel, hvis udlejer skal have adgang til at udskille dele af lejen til særskilt betaling ved refusion. Retspraksis har siden da udviklet sig således, at det nu antages, at udlejer ikke kan kræve sine driftsudgifter til f.eks. PBS-gebyr, trappevask eller lignende refunderet hos lejer i form af en særskilt betaling ud over lejen, da der ikke er lovhjemmel hertil.
Indtil videre har det dog været uafklaret, om dette forbud mod betalinger ud over lejen tillige gælder for beboelseslejemål, som er beliggende i en ejendom, der er taget i brug efter den 31.12.1991. Baggrunden er, at det for disse beboelseslejemål gælder, at der er lovhjemmel til, at der kan aftales en leje, som er højere end det lejedes værdi og uafhængig af reglerne om den omkostningsbestemte husleje. Den aftalte leje er kun begrænset af reglen i aftalelovens § 36 om tilsidesættelse af urimelige aftalevilkår.
I den sag, som Højesteret afsagde dom i den 21.9.2017, var der imidlertid netop tale om et sådant lejemål. Udlejer havde i lejeaftalen benyttet sig af muligheden for at fravige de almindelige regler for lejens størrelse og anvendte en aftalt leje i stedet. Desuden havde udlejer i lejekontraktens § 11 anført, at lejer skulle betale renovation ud over lejen, hvilket lejer fremsatte indsigelser imod.
I sagen for Højesteret gjorde udlejer gældende, at lovbestemmelserne om fravigelighed måtte forstås således, at udlejer ud over en aftalt leje også var berettiget til at aftale, at renovation skulle betales særskilt ud over lejen.
Højesteret fandt, at bestemmelserne i lejelovgivningen om, at der kan aftales en højere leje, ikke angik hvilke driftsudgifter, der skal indgå i huslejen, og hvilke der kan kræves særskilt refunderet som tillæg til huslejen. På den baggrund fandt Højesteret, at der ikke var den fornødne lovhjemmel, og at udlejer således ikke gyldigt kunne aftale, at der skulle ske særskilt betaling for renovation som et tillæg til huslejen.
Retspraksis er derfor nu, at også i de nyere ejendomme, hvor udlejer og lejer har fraveget lovgivningens lejebegrænsningsregler, og lejen er fastsat frit efter aftale, kan udlejer ikke ud over lejen kræve, at lejer ved særskilt betaling refunderer udlejers driftsudgifter til renovation.
Af: Advokat Sanne Alrik Sørensen, den 5.10.2017
Advokat (L) Læs mere
+45 63 14 20 98
+45 27 10 52 27
sas@focus-advokater.dk
Højesteretsafgørelse om udgift til renovation
Advokatfirmaet Henning Moritzen i Svendborg fusionerer med Focus Advokater P/S