text:
Skat.dk: Beskatning - fri bolig - indflydelse egen aflønningsform - skatteproces - domstolene - myndighed inddrog nye spørgsmål
07 Apr 2011 12:51
17 Mar 2011 11:58
SKM2011.242.HR
1. afdeling, 312/2009
Direktør, bryllupsfest, afvisning, påstand
Selv om A ikke var direktør for arbejdsgiverselskabet, var det bevist, at han i realiteten havde en sådan position og indflydelse på selskabets dispositioner samt indflydelse på egen aflønningsform, at han var omfattet af "direktørreglen" i LL § 16, stk. 9, om beskatning af fri bolig.
Skatteproces - skærpelse af beskatning
En af Skatteministeriet nedlagt påstand om skærpelse af beskatningen blev taget til følge. Påstanden angik beskatning af værdien af en bryllupsfest, som arbejdsgiverselskabet havde betalt.
At Landsskatteretten ikke havde taget stilling til spørgsmålet om beskatning af bryllupsfesten, var ikke til hinder for, at Skatteministeriet kunne nedlægge påstand herom i retssagen. Skærpelsespåstanden var ikke nedlagt for sent.
Ligningsloven § 16, stk. 9
Skatteforvaltningsloven § 48
Ligningsvejledningen 2011-1 A.B.1.9.5
Den juridiske vejledning 2011-1 A.A.10.3.4
(advokat Martin Simonsen)
Børge Dahl, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Jytte Scharling og Marianne Højgaard Pedersen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 17. november 2009.
Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at det ved ansættelsen af den skattepligtige værdi af hans fri bolig m.v. i indkomstårene 2000 og 2001 skal lægges til grund, at han ikke er omfattet af personkredsen i ligningslovens § 16, stk. 9.
Over for Skatteministeriets påstand til selvstændig dom for indkomståret 2000 har A påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
Til støtte for påstanden om afvisning af Skatteministeriets påstand til selvstændig dom har A yderligere henvist til, at regelgrundlaget er afgørende ændret i forhold til det regelgrundlag, der gjaldt, da Højesteret traf afgørelse i sagen gengivet i UfR 1996.1021. Tidligere havde skattemyndighederne en lovbestemt hjemmel i statsskattelovens § 42 til at opkræve skat uden foretagelse af en egentlig skatteansættelse. § 42 blev imidlertid ophævet ved lov nr. 410 af 2. juni 2003 om ændring af skattestyrelsesloven og andre love. Herefter består hjemmelsgrundlaget for pålæg af skat udelukkende af gældende skatteprocessuel lov. Dette indebærer, at spørgsmålet om nova nu udtømmende er reguleret i skatteforvaltningslovens § 48. Der er i kraft af ophævelsen af lovhjemmelen for pålæg af skat opnået en ligestilling mellem en skattesags to parter i overensstemmelse med det almindelige retsplejemæssige ligestillingsprincip.
Da skatteforvaltningsloven blev indført i 2005, blev det lovfæstet, at skatteministeren ikke kan afgøre, hvordan en borger skal ansættes i skat, jf. lovens § 1, hvorefter kompetencen til skatteansættelse tilkommer told- og skatteforvaltningen. Af samme lovs § 14, stk. 1, nr. 1, fremgår tillige, at skatteministeren ikke har kompetence til at træffe afgørelse om ansættelse af skat mv. Skatteministerens sædvanlige ministerbeføjelser er således blevet væsentligt indskrænket. Selv om skatteministeren fortsat er procespart i skattesagerne ved domstolene, kan kompetencereglerne ikke forenes med en fortolkning af skatteforvaltningslovens § 48, hvorefter skatteministeren har en ubegrænset adgang til at inddrage nye skattespørgsmål i skattesagerne.
Ved fortolkningen af skatteministerens muligheder for at reagere på en afgørelse fra et skatteankenævn, som Skatteministeriet mener er forkert, må endvidere indgå, at muligheden for revisionsmæssig ændring heraf er væsentligt indskrænket.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at den selvstændige påstand nok indebærer en skærpelse af beskatningen i forhold til resultatet af Landsskatterettens kendelse, men skærpelsen angår skatteansættelsen vedrørende det indkomstår, som den verserende retssag drejer sig om. Der er tilmed tale om et skattespørgsmål, som Landsskatteretten har taget stilling til i arbejdsgiverselskabets skattesag. Der er hverken civilprocessuelt eller skatteprocessuelt noget til hinder for, at Skatteministeriet nedlægger en påstand om skærpelse af beskatningen, selv om der er tale om et skattespørgsmål, som ikke har været omfattet af Landsskatterettens prøvelse i As egen skattesag. Dette gælder i hvert fald under de foreliggende omstændigheder, hvor det pågældende forhold er omfattet af den forhøjelse af hans skatteansættelse, som skatteforvaltningen rettidigt gennemførte for det pågældende indkomstår.
Skatteforvaltningslovens § 48 angår ligesom den tidligere gældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 31 ikke Skatteministeriets muligheder for at indbringe skattespørgsmål for domstolene. Her gælder alene § 49, som ikke indeholder krav om udnyttelse af administrativ rekurs. Ophævelsen af statsskattelovens § 42 har ikke medført, at Skatteministeriet er afskåret fra at få prøvet spørgsmål, der ikke har været påkendt af Landsskatteretten. Der er da heller intet i lovforarbejderne, der støtter et sådant synspunkt.
Reglerne om revision af afgørelser fra et skatteankenævn er uden betydning, når der er tale om en sag, der er indbragt for domstolene. Her optræder Skatteministeriet som part i sagen og er ikke bundet af skatteankenævnets afgørelse.
Retsgrundlag om formaliteten
Af skatteforvaltningslovens § 1 fremgår, at Told- og Skatteforvaltningen udøver forvaltningen af lovgivning om skatter og lov om vurdering af landets faste ejendomme. I lovens § 14, stk. 1, nr. 1, hedder det, at skatteministeren ikke kan træffe afgørelse om en ansættelse af skat eller om en vurdering af fast ejendom, herunder om de med sådanne ansættelser forbundne bevillinger eller dispensationer. Det fremgår af forarbejderne til disse bestemmelser (Forslag til Skatteforvaltningsloven, lovforslag nr. 110, Folketingstidende 2004-2005 (2. samling), tillæg A, side 4267 og side 4271), at det herved lovfæstes, at skatteministeren ikke kan træffe afgørelse om en ansættelse af skat eller om skattepligt.
Der er ved skatteforvaltningslovens § 48 og § 49 fastsat regler om domstolsprøvelse af administrative afgørelser:
§ 48. Medmindre andet er bestemt efter anden lovgivning, kan en afgørelse truffet af en skattemyndighed først indbringes for domstolene, når afgørelsen er blevet prøvet eller afvist af den øverste administrative klageinstans på området. Retten kan dog tillade, at et nyt spørgsmål inddrages under retssagen, hvis det har en klar sammenhæng med det spørgsmål, som har givet grundlag for retssagen, og det må anses for undskyldeligt, at spørgsmålet ikke har været inddraget tidligere, eller der er grund til at antage, at en nægtelse af tilladelse vil medføre et uforholdsmæssigt retstab for parten.
Stk. 2. Er der forløbet mere end 6 måneder efter den påklagede afgørelses indbringelse for den endelige administrative instans, kan afgørelsen dog indbringes for domstolene, selv om den endelige administrative instans endnu ikke har truffet en afgørelse.
Stk. 3. En endelig administrativ afgørelse kan ikke indbringes for domstolene senere end 3 måneder efter, at afgørelsen er truffet. Har den endelige administrative instans afvist at behandle sagen, kan afvisningen ikke indbringes for domstolene senere end 3 måneder efter, at afvisningen er sket.
§ 49. Spørgsmål, som er afgjort af Landsskatteretten, kan skatteministeren indbringe for domstolene senest 3 måneder efter, at Landsskatteretten har truffet afgørelse.
Det fremgår af bemærkningerne til skatteforvaltningslovens § 48 og § 49 (Forslag til Skatteforvaltningsloven, lovforslag nr. 110, Folketingstidende 2004-2005 (2. samling), tillæg A, side 4280), at bestemmelserne er videreførelser af skattestyrelseslovens § 31 og § 32.
I Forslag til Lov om ændring al forskellige skattelove (lovforslag nr. 95, Folketingstidende 1997-1998 (2. samling), tillæg A, side 2309f.) hedder det om bestemmelsen i skattestyrelseslovens § 31 om adgang til at inddrage nye spørgsmål i sagen:
Ved lov nr. 1098 af 29. december 1998 om en ændret klagestruktur er der bl.a. givet regler for fremsættelse af nye påstande og anbringender for domstolene i skatte-, told- og afgiftssager, jf. skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 2. pkt. Herefter kan en borger inden for de almindelige rammer, der efter retsplejeloven gælder for anke af borgerlige sager, fremføre nye påstande og anbringender for domstolene.
Baggrunden for reglen var et ønske om at tilnærme de processuelle muligheder, der gælder for borgerne, til de processuelle muligheder, der gælder for Skatteministeriet.
Det følger af reglen i § 31, stk. 1, 1. pkt., at rekursudnyttelse er en procesforudsætning. Det betyder eksempelvis, at borgeren ikke har mulighed for domstolsprøvelse af spørgsmål af den art, som Landsskatteretten kan tage stilling til, forinden spørgsmålet har været forelagt Landsskatteretten til afgørelse.
Reglen betyder endvidere, at selvom en borger har foretaget sædvanlig rekursudnyttelse, og selvom der foreligger en kendelse fra Landsskatteretten i borgerens sag, kan der alligevel ske afvisning ved domstolene, for så vidt borgeren under retssagen inddrager spørgsmål, som ikke var omfattet af klagen til Landsskatteretten, jf. således t.eks. TfS 1994, 408 V og TfS 1994, 461 Ø. Den gældende ordning giver ikke mulighed for dispensation, hvilket efter omstændighederne kan forekomme urimeligt, især under hensyn til at der ikke gælder tilsvarende begrænsninger for myndighederne, jf. skattestyrelseslovens § 32.
Reguleringen i skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 2. pkt., om adgangen til at fremsætte nye påstande og anbringender har ikke løst problemet. Det foreslås derfor, at reglen ændres, således at borgernes mulighed for at inddrage andre spørgsmål for domstolen end de, der har foreligget til prøvelse i det administrative klagesystem, afpasses efter de regler, der efter retsplejelovens § 383 gælder for fremlæggelse af nye anbringender under anke af borgerlige retssager til landsret.
Forslagets gennemførelse indebærer, at en borger, mod Skatteministeriets protest, kun kan inddrage nye spørgsmål under domstolsprøvelsen med rettens tilladelse. Retten kan give en sådan tilladelse, hvis det må anses for undskyldeligt, at spørgsmålet ikke har været inddraget under sagsbehandlingen i det administrative system, eller der er grund til at antage, at en nægtelse af at give en tilladelse vil medføre et uforholdsmæssigt retstab for parten. Endvidere vil tilladelse kunne gives, hvis Skatteministeriet har tilstrækkelig mulighed for at varetage sine interesser.
Selvom Skatteministeriet ikke protesterer, vil retten derimod kunne afvise nye spørgsmål inddraget, hvis spørgsmålet ikke har været gjort gældende under forberedelsen af retssagen, og retten skønner, at dette burde have været sket.
Bestemmelsen angiver adgangen til at inddrage nye spørgsmål under retssagen. Der gælder ingen særlige begrænsninger for at fremsætte nye påstande og anbringender med hensyn til spørgsmål, som har været inddraget i den administrative klagebehandling.
Højesteret fastslog i dommen gengivet i UfR 1986.477/3, at bestemmelsen i skattestyrelseslovens § 29, stk. 1 (der senere videreførtes i skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, 1. pkt.), efter sin placering i lovens afsnit om "Påklage til landsskatteretten" og efter sit formål kun tog sigte på en skatteyders adgang til at indbringe en sag for domstolene. Der var derfor ikke grundlag for at afvise en af skattemyndighederne anlagt sag om betaling af nogle skattebeløb, selv om der for Landsskatteretten verserede en sag om skatteyderens ansættelse for samme skatteår.
I dommen gengivet i UfR 1996.1021 fastslog Højesteret, at skattestyrelseslovens § 31, stk. 1, efter sit formål og forarbejderne i lighed med den tidligere bestemmelse måtte antages alene at finde anvendelse på skatteyderens indbringelse af sagen for domstolene. Der var derfor ikke grundlag for at afvise skattemyndighedernes påstand om, at en række pengeoverførsler i årene 1973 til 1981 fra en far til sin datter skulle betragtes som gaver og ikke - som anført af datteren - som lån, selv om påstanden først blev fremsat efter, at datteren havde indbragt Landsskatterettens afgørelse om værdiansættelsen i anledning af, at overførslerne var blevet gældseftergivet.
§ 42 i statsskatteloven (lov nr. 149 af 10. april 1922) var affattet således:
§ 42. Foruden at ifalde Bødeansvar er den, der kendes skyldig i et Forhold, der falder ind under § 41, forpligtet til at efterbetale den for lidet erlagte Skat.
Lignende Forpligtelse til at efterbetale for lidet erlagt Skat - eventuelt med dennes dobbelte Beløb, jfr. herved § 40, 2det Stykke, Nr. 5, - paahviler enhver, om hvem det oplyses, at han ikke har været beskattet af sin fulde Indkomst eller Formue uden Hensyn til, om den paagældende har indgivet Selvangivelse eller ikke. Størrelsen af det Skattebeløb, der skal efterbetales, bliver i Mangel af mindelig Overenskomst at fastsætte ved Domstolene.
Ved lov nr. 410 af 2. juni 2003 blev statsskattelovens § 42 ophævet. I forarbejderne til loven (lovforslag nr. 175, Folketingstidende 2002-2003, tillæg A, side 4588ff.) anførtes i de almindelige bemærkninger følgende:
2.4. Ophævelse af statsskattelovens 42 og indsættelse af hjemmel i skattekontrolloven til indtalelse af skattekrav under en straffesag, jf. lovforslagets § 4 og 5.
Efter den gældende bestemmelse i statsskattelovens § 42 er den, der har betalt for lidt skat, forpligtet til at efterbetale den for lidt erlagte skat. Størrelsen af det skattebeløb, der skal efterbetales, fastsættes i mangel af mindelig overenskomst af domstolene. Beløbet kan endvidere inddrives ved udpantning.
I praksis gennemføres efterbeskatningskrav i forbindelse med skattestraffesager som hovedregel i form af en skatteansættelse, jf. TSS-cirk. 1998-2, pkt. I.A.1. Skattekravet medtages imidlertid under straffesagen, når der er tale om unddragelse af selskabsskatter, hvis der findes grundlag for at rejse tiltale mod den, der ejer eller behersker selskabet, og det er tvivlsomt, om selskabet kan betale skatten. I de tilfælde anmodes politimesteren om at nedlægge påstand om, at den tiltalte pålægges solidarisk hæftelse med selskabet for den unddragne skat. Ligeledes anmodes politimesteren om at nedlægge påstand om solidarisk hæftelse i tilfælde, hvor ægtefæller eller samlevere sammen har drevet en virksomhed, og tiltalen rettes mod den af parterne, der ikke er registreret. Endelig nedlægges påstand om efterbetaling af de unddragne skatter, hvis der i tilslutning til en tiltale for en berigelsesforbrydelse efter straffelovens kapitel 28 rejses subsidiær tiltale efter skattekontrollovens § 13, 15 eller 16.
Den med bestemmelsen i statsskatteloven hjemlede adgang til at gennemføre efterbeskatning ved overenskomst eller i forbindelse med civile retssager anvendes ikke længere i praksis.
Det foreslås, at statsskattelovens § 42 ophæves, og at hjemlen til at indtale skattekravet under straffesagen indføjes i skattekontrolloven. Forslaget indebærer, at hjemlen til at gennemføre efterbetaling efter overenskomst og i forbindelse med retssager udenfor straffesagerne bortfalder. Herved videreføres bestemmelsen i det omfang, den i praksis finder anvendelse. Der er således ikke med forslaget tilsigtet en ændring af den nugældende praksis, hvorefter skattekravet som hovedregel gennemføres i form af en skatteansættelse, men i de i TSS-cirkulære 1998-2, jf. pkt. I.A.1.a og b, angivne tilfælde kan indtales under straffesagen.
I lovforslagets specielle bemærkninger anførtes følgende (Folketingstidende 2002-2003, tillæg A, side 4615):
Det foreslås, at bestemmelsen i statsskattelovens § 42 ophæves, og hjemlen til at indtale skattekravet under straffesagen overflyttes til skattekontrolloven.
Forslaget indebærer, at hjemlen til at gennemføre efterbetaling efter overenskomst og i forbindelse med retssager udenfor straffesagerne bortfalder. Vedrørende skattestraffesager er der ikke med forslaget tilsigtet en ændring i den nugældende praksis, hvorefter skattekravet som hovedregel gennemføres i form af en skatteansættelse, men i særlige tilfælde, jf. de i TSS-cirk. 1998-2, jf. pkt. I.A.1.a og b, angivne tilfælde kan indtales under straffesagen.
Værdi af fri bolig
Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A havde en sådan position og indflydelse på selskabets dispositioner, at han havde væsentlig indflydelse på egen aflønningsform. Højesteret tiltræder derfor, at værdien af hans fri bolig skal ansættes efter ligningslovens § 16, stk. 9.
Skatteministeriets selvstændige påstand om forhøjelse
Den selvstændige påstand om, at As skattepligtige indkomst for 2000 skulle forhøjes med værdien af arrangementet på ...1 Slot, blev nedlagt under sagens behandling for landsretten i Skatteministeriets processkrift af 18. november 2007. På dette tidspunkt havde Skatteministeriet trods anmodninger herom ikke modtaget dokumentation for, at arrangementet - som hævdet af A og H1 A/S - var af erhvervsmæssig karakter. Arrangementsplanen, som viste, at det var As private bryllup, fremkom først efterfølgende.
Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene om den korrekte ansættelse af en persons skat beror som udgangspunkt på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper. Denne adgang for Skatteministeriet er ikke omfattet af de begrænsninger, som følger af skatteforvaltningslovens § 48. Ved dommen gengivet i UfR 1996.1021 fastslog Højesteret, at § 31 i den tidligere gældende skattestyrelseslov alene gjaldt for skatteyderens indbringelse af en sag for domstolene og dermed ikke for Skatteministeriet. Skatteforvaltningslovens § 48 viderefører uændret denne bestemmelse, og der er ikke grundlag for at antage, at bestemmelsen blev udvidet til tillige at gælde for Skatteministeriet.
Den dagældende statsskattelovs § 42 blev ophævet i 2003. Der er ikke holdepunkter for at antage, at der herved skete ændringer i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande under verserende retssager.
Skatteministeriet er procespart i sager om domstolsprøvelse af administrative afgørelser i skattesager, der indbringes for domstolene i medfør af skatteforvaltningslovens § 48 eller § 49. Der er ikke grundlag for at fastslå, at skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, indeholder begrænsninger i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande for domstolene.
Skatteministeriet følger efter det oplyste den praksis kun at nedlægge nye skærpede påstande under en retssag, hvis principielle grunde taler derfor, eller særlige grunde i øvrigt tilsiger det. Højesteret tiltræder, at Skatteministeriet ikke har handlet i strid med egen praksis.
Denne sag vedrørte oprindelig spørgsmålet, om A i 2000 havde modtaget yderligere løn fra H1 i form af fri bolig. Under disse omstændigheder finder Højesteret, at spørgsmålet, om hans lønindkomst i samme år skulle forhøjes som følge af, at selskabet havde betalt hans bryllupsfest, kunne inddrages.
Det bemærkes desuden, at Skatteministeriet efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, ville have haft mulighed for at ændre As skattepligtige indkomst inden for fristen i stk. 2, når henses til, at arrangementsplanen, som viste arrangementets karakter, først kom til skattemyndighedernes kundskab efter nedlæggelsen af påstanden.
På denne baggrund tiltræder Højesteret, at hverken As påstand om afvisning eller frifindelse er taget til følge.
Højesteret stadfæster dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 70.000 kr. til Skatteministeriet.
De idømte sagsomkostningsbeløb, skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: Transfer Pricing - transfer pricing-dokumentation – rettidig - markedsføringsaktiviteter
SKM2019.136.HR
Selskab, armslængde-honorering, markedsføringsaktiviteter, koncernintern, kontrakt, mangelfuld, skønsmæssig, dokumentation
Sagen angik, om et dansk selskab i indkomstårene 2004-07 havde modtaget en armslængde-honorering for de markedsføringsaktiviteter, som selskabet havde påtaget sig og udført i henhold til en koncernintern aftale med et irsk selskab.
Højesteret fandt, at der ikke er holdepunkter for en forståelse, hvorefter det tidspunkt, hvor der kan foretages skønsmæssig ansættelse af indkomsten, hvis transfer pricing-dokumentationen ikke foreligger, er et andet end ansættelsestidspunktet.
Endvidere fandt Højesteret, at en transfer pricing-dokumentation, der i så væsentligt omfang er mangelfuld, at den ikke giver skattemyndighederne et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere, om armslængdeprincippet er overholdt, må sidestilles med manglende dokumentation.
Skattemyndighederne havde modtaget selskabets transfer pricing-dokumentation på tidspunktet for ansættelsen, og Højesteret fandt, at denne dokumentation ikke var mangelfuld i et sådant omfang, at den kunne sidestilles med manglende dokumentation.
Selskabets indkomst kunne derfor ikke ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), jf. § 5, stk. 3.
Spørgsmålet var herefter, om Skatteministeriet havde godtgjort, at honoreringen af selskabets markedsføringsaktiviteter ikke skete på armslængdevilkår. Dette fandt Højesterets flertal ikke godtgjort.
Skattekontrollovens § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5)
Den Juridiske Vejledning 2019-1, C.D.11.13
Tidligere instans: Landsrettens dom, SKM2018.416.ØLR
(v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sværke og adv. Per Lunde Nielsen)
Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 1. afdeling den 28. marts 2018 (SKM2018.416.ØLR).
Appellanten, Skatteministeriet, har endvidere nedlagt påstand om, at H1 skal betale 1,5 mio. kr. med procesrente fra den 25. april 2018, som Skatteministeriet har betalt til opfyldelse af landsrettens omkostningsafgørelse.
H1 har påstået frifindelse for påstanden om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
Skatteministeriet har for Højesteret fremlagt en række annoncer og artikler fra computermagasiner hovedsageligt fra 2007, som indeholder markedsføring af programmer, herunder navnlig styresystemet X-styresystem.
Der er bl.a. fremlagt Magasinet ”Blad 1” fra marts 2007, der er udgivet af H1 og omdelt til 400.000 husstande. Magasinet indeholder bl.a. en omtale af X-styresystem, hvoraf fremgår bl.a.:
””Blad 1” nok til hele familien
X-styresystem er her – mere avanceret, mere kraftfuldt og endnu smukkere.
Med flere og bedre muligheder for at få glæde af film og musik, spil og fotos, tv, og internet. (For ikke at nævne hjemmearbejde og privatøkonomi). …”
Endvidere er fremlagt hæftet ”product – Få et overblik over det nye og forbedrede i produkt”. Det er efter det oplyste udgivet i 2005 og målrettet beslutningstagerne hos erhvervskunder. Hæftet indeholder bl.a. en sammenligning af de forskellige versioner af software-pakker, herunder i form af både pakkelicenser og OEM-licenser (Original Equipment Manufacturer-licenser).
Der er også fremlagt flere annoncer fra multinationale computerproducenter, herunder G29, hvori produkter anbefales. Ifølge samarbejdsaftale af 1. august 2003 mellem G4 og G29 fik G29 rabat ved køb af produkter, hvis selskabet anbefalede produkterne i forbindelse med selskabets markedsføring.
Endelig er der fremlagt korrespondance mellem SKAT, H1 og dets revisionsselskab, R1, fra årene 2006-2010, der indeholder SKATs anmodninger om, herunder rykkere for, transfer pricing-dokumentation og om supplerende oplysninger til vurdering af H1s prisfastsættelse og overholdelse af armslængdeprincippet.
Skatteministeriet har supplerende anført bl.a., at landsrettens fortolkning af Market Development Agreement (MDA-aftalen) mellem H1 og G1 ltd er forkert. Det er således forkert, når landsretten fortolker henvisningen til ”software Products” i MDA-aftalens artikel 3 som de produkter, G1 LTD har ret til at sælge eller pligt til at markedsføre, idet en sådan fortolkning forudsætter, at der er tale om en aftale indgået mellem uafhængige parter. Dette er ikke tilfældet. koncernen har selvsagt interesse i, at der på det danske marked ikke blot sælges de licenser, som G1 LTD måtte have rettighederne til, men også andre OEM-licenser (Original Equipment Manufacturer-licenser). Landsretten har ved sin fortolkning af MDA-aftalens artikel 3 set bort fra definitionen i aftalens artikel 1, hvorefter der med ”software Products” menes alle produkter, der distribueres fra koncernen.
Det forhold, at koncernen alene havde ét markedsføringsselskab i Danmark, nemlig H1, understøtter, at dette selskab havde til opgave at varetage markedsføringen af samtlige produkter i Danmark. H1’s faktiske markedsføringsaktiviteter har, som det fremgår af det fremlagte markedsføringsmateriale, da også været rettet mod og haft effekt på det samlede salg af produkter på det danske marked.
Det er uden betydning for den foretagne beskatning, om H1 har arbejdet for det irske selskab G1 LTD eller et eller flere andre selskaber i koncernen. Hvis arbejdet er udført for andre selskaber end G1 LTD, skal H1 også have forøget sin indkomst efter ligningslovens § 2. Det er derfor unødvendigt at tage stilling til, om det er G1 LTD, der har rettighederne til salg af OEM-licenser til multinationale computerproducenter (MNA OEM).
En meget betydelig del af de slutbrugere, som selskabet direkte eller indirekte reklamerede overfor, havde en computer, der ikke var i stand til af afvikle den nye version af (X-styresystem), som markedsføringen vedrørte. Hvis slutbrugerne på baggrund af selskabets markedsføringsindsats blev ”fristet” af en ny styre-version, forudsatte købet heraf dermed også et køb af en ny computer, herunder en computer, hvorpå styre-versionen var præinstalleret af en af de multinationale computerproducenter, f.eks. G29. Det må i lyset af de foreliggende omstændigheder påhvile H1 at påvise, at selskabets generelle markedsføringsaktiviteter nøje kan afgrænses, sådan at markedsføringsaktiviteterne ikke har haft en effekt på OEM-licenssalget via de multinationale computerproducenter. Selskabet har ikke ført bevis, der afkræfter formodningen om, at markedsføringen har haft denne effekt.
H1s transfer pricing-dokumentation forelå ikke på selvangivelsestidspunktet og er derfor udarbejdet for sent. Retsvirkningen af en for sent udarbejdet eller mangelfuld transfer pricing-dokumentation er, at skattemyndighederne kan foretage skatteansættelsen skønsmæssigt, jf. skattekontrollovens § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), jf. § 5, stk. 3. Der er ikke grundlag for, som landsretten har gjort, at opstille yderligere betingelser om, at skattemyndighederne skal have rykket for dokumentationen, varslet tvangsbøder eller udstedt bødeforelæg, før skatteansættelsen kan fastsættes skønsmæssigt. Det er i øvrigt faktuelt forkert, når landsretten anfører, at skattemyndighederne ikke anmodede om (rykkede for) den pågældende dokumentation. Skattemyndighederne havde heller ikke – som ellers anført af landsretten – adgang til at varsle tvangsbøder efter skattekontrollovens § 5, stk. 2, eller grundlag for at udstede bødeforelæg efter lovens § 17, stk. 3, idet denne bestemmelse ikke fandt anvendelse for indkomståret 2004-2006, og idet H1 indsendte transfer pricing-dokumentationen for 2007 inden for den frist, som skattemyndighederne fastsatte. Hertil kommer, at der først med virkning fra 1. januar 2009 blev indført en hjemmel i skattekontrolloven (§ 18) til at straffe juridiske personer, jf. lov nr. 1344 af 19. december 2008.
H1s transfer pricing-dokumentation er – selv hvis den var udarbejdet rettidigt – så mangelfuld, at den ikke sætter skattemyndighederne i stand til at vurdere, om priser og vilkår er fastsat i overensstemmelse med armslængdeprincippet, hvorfor dokumentationskravet i skattekontrollovens § 3 B også af denne grund ikke er opfyldt. Skatteansættelsen kan derfor fastsættes skønsmæssigt. Det er faktuelt forkert, når landsretten anfører, at skattemyndighederne i løbet af skattekontrollen ikke havde anmodet om supplerende oplysninger eller materiale fra H1.
H1 har supplerende anført bl.a., at landsrettens fortolkning af MDA-aftalen er korrekt, idet H1 ikke efter aftalen er kontraktligt forpligtet til at markedsføre MNA OEM-licenser over for multinationale computerproducenter. Aftalens parter har da heller aldrig fortolket aftalen på en måde, der svarer til den, som Skatteministeriet gør gældende.
Skatteministeriet har ikke dokumenteret, at H1s faktiske markedsføring – på grund af en afledt markedsføringseffekt – kan begrunde en skønsmæssig forhøjelse af selskabets skatteansættelse, og ministeriet har ikke nærmere redegjort for, hvordan de fremlagte annoncer og magasiner støtter ministeriets synspunkt.
Det bestrides, at H1’s transfer pricing-dokumentation er udarbejdet for sent. Selv hvis dette var tilfældet, ville der ikke være grundlag for en skønsmæssig skatteansættelse. SKAT havde ingen indsigelser over for kvaliteten af H1s transfer pricingdokumentation, da SKAT traf afgørelse i sagen – bortset fra nogle indsigelser over for de frivilligt tilvejebragte databaseundersøgelser, som R1 havde udarbejdet for selskabet. SKATs indsigelser mod databaseundersøgelserne blev allerede tilbagevist under sagens behandling for Landsskatteretten, og de har i øvrigt ingen selvstændig betydning, idet den beregningsnøgle for honorering af H1, der følger af MDA-aftalen, ubestridt er på armslængdevilkår.
Det bestrides, at H1s transfer pricing-dokumentation er mangelfuld. Det følger i øvrigt af forarbejderne til skattekontrollovens § 3 B, at selv hvis dette var tilfældet, ville SKAT ikke uden videre kunne fastsætte skatteansættelsen skønsmæssigt. I tilfælde, hvor SKAT mener, at den modtagne dokumentation er mangelfuld, er SKAT forpligtet til at rette henvendelse til skatteyderen, og først herefter kan SKAT, hvis dokumentationen fortsat er mangelfuld, være nødsaget til at skønne. Der skal således foreligge kvalificeret dokumentationsnød, før SKAT kan fastsætte skatteansættelsen skønsmæssigt. En sådan dokumentationsnød har ikke foreligget.
Bekendtgørelse nr. 42 af 24. januar 2006 om dokumentation af prisfastsættelsen af kontrollerede transaktioner trådte i kraft den 4. februar 2006, og der er enighed mellem parterne om, at bekendtgørelsen alene finder anvendelse for indkomståret 2007. Forud for bekendtgørelsens ikrafttræden var minimumskravet, at selskabet efter selvangivelse på begæring skulle kunne redegøre for, hvorledes priser og vilkår for kontrollerede transaktioner var fastsat, jf. den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 4, og forarbejderne hertil. Det var – som det fremgår af forarbejderne – som udgangspunkt overladt til den skattepligtige at vurdere, hvilken dokumentation der var nødvendig. H1 har som dokumenteret udfærdiget og opbevaret skriftlig dokumentation for priser og vilkår for koncerninterne transaktioner (markedsføring), og selskabet har allerede ved MDA-aftalen opfyldt det minimumskrav for dokumentation, der var gældende for indkomstårene 2004-2006. H1 har i tillæg til den påkrævede dokumentation endvidere bl.a. udarbejdet meget udførlig transfer pricing-dokumentation for 2004-2006, herunder via R1 tilkøbt sig adgang til databaser med sammenlignelige data. Selskabet har således i meget betydeligt omfang overopfyldt de dagældende dokumentationskrav.
H1 har under sagens behandling ved skattemyndighederne besvaret SKATs supplerende spørgsmål og anmodninger om dokumentation. De eneste oplysninger, som SKAT har efterspurgt under revisionen, som H1 ikke har været i stand til at dokumentere, vedrører multinationale computerproducenter, f.eks. G29’s, salg i Danmark til danske slutbrugere. Dette salg er imidlertid ikke omfattet af skattekontrollovens § 3 B, der angår ”kontrollerede transaktioner”. SKAT kan selvsagt ikke stille krav om, at H1 skal kunne dokumentere tredjemands salg til slutbrugere i Danmark.
H1 har overholdt de tidsmæssige krav til udarbejdelse af transfer pricing-dokumentation, idet MDA-aftalen regulerede, hvordan selskabets honorering skulle udmåles, idet der er enighed mellem parterne om, at honorarbestemmelsen er på armslængdevilkår, og idet der var udarbejdet halvårlige beregninger i henhold til MDA-aftalens artikel 6.2. H1 har overholdt den 60-dages frist for indlevering af dokumentation, der i medfør af § 2, stk. 4, i bekendtgørelse nr. 42 af 24. januar 2006 var gældende for indkomståret 2007.
SKAT har på intet tidspunkt under SKATs revision problematiseret, at selskabets transfer pricing-dokumentation ikke var dateret, ligesom dette heller ikke blev tillagt betydning i SKATs afgørelser. Dokumenternes datering er i øvrigt uden betydning for skattemyndighedernes mulighed for at efterprøve de vilkår og den pris, der er fastsat i MDA-aftalen. Skatteministeriets synspunkt om, at dokumenternes manglende datering medfører, at skatteansættelsen kan fastsættes skønsmæssigt, er i strid med vejledning af 6. februar 2006 om transfer pricing, kontrollerede transaktioner og dokumentationspligt, idet det følger heraf, at dokumentationen kan sammenskrives i et dokument, der løbende opdateres, eller at oplysningerne kan sammenskrives i forbindelse med SKATs anmodning.
De tidsmæssige og indholdsmæssige krav til transfer pricing-dokumentation (dagældende skattekontrollovs § 3 B)
Den dagældende bestemmelse i skattekontrollovens § 3 B blev indført ved lov nr. 131 af 25. februar 1998 om ændring af skattekontrolloven og skattestyrelsesloven. Af det lovforslag, der lå til grund for lovændringen, fremgår bl.a. følgende af de specielle bemærkninger til bestemmelsen (Folketingstidende 1997-1998 (1. samling), tillæg A, lovforslag nr. L 84, s.1907):
”Beregning af de interne afregningspriser vil formentlig allerede i dag ikke afvige nævneværdigt fra de angivne retningslinjer. I fremtiden skal beregningen således blot nedskrives. Det er – som udgangspunkt – ikke nødvendigt for virksomhederne at udarbejde en større analyse eller købe sig adgang til databaser med sammenlignelige data. Virksomhederne bør selv være i stand til at udforme den tilstrækkelige dokumentation, idet der ikke kræves en dokumentation af samme omfang som der eksempelvis kræves af skattemyndighederne i U.S.A.”
Bekendtgørelse nr. 42 af 24. januar 2006 om dokumentation af prisfastsættelsen af kontrollerede transaktioner indeholder, ud over de bestemmelser der er citeret i landsrettens dom, i §§ 4-8 følgende bestemmelser:
”§ 4. Dokumentationen skal indeholde en beskrivelse, som giver told- og skatteforvaltningen et overblik over koncernen og de forretningsmæssige aktiviteter.
En beskrivelse af koncernens juridiske struktur, herunder angivelse af koncernenhedernes geografiske placering.
En beskrivelse af den organisatoriske struktur, herunder angivelse af den primære forretningsmæssige aktivitet for den skattepligtige og for de forbundne parter, som den skattepligtige har haft kontrollerede transaktioner med.
En oversigt der viser de seneste 3 års omsætning og resultat af den primære drift for den skattepligtige og for de forbundne parter, som den skattepligtige har haft kontrollerede transaktioner med.
En kort historisk beskrivelse af koncernen og virksomheden, en beskrivelse af eventuelle omstruktureringer og skift i væsentlige funktioner og risici, samt en forklaring på eventuelle underskud.
En kort beskrivelse af branchemæssige forhold for koncernen, herunder angivelse af de væsentligste konkurrencemæssige parametre.
Produkters (varer, tjenesteydelser, aktiver, immaterielle aktiver mv.) egenskaber.
En funktionsanalyse (funktioner, aktiver og risici )
Kontraktsvilkår.
Økonomiske omstændigheder.
Stk. 2. Dokumentationen skal endvidere indeholde kopi af eventuelle skriftlige aftaler, som den skattepligtige eller forbundne parter har indgået med myndigheder i andre lande vedrørende kontrollerede transaktioner. Dette gælder både aftaler med bagudrettet og fremadrettet virkning. 1. og 2. pkt. finder ikke anvendelse for skriftlige aftaler som de danske skattemyndigheder er part i.”
Af SKATs vejledning af 6. februar 2006 om transfer pricing, kontrollerede transaktioner og dokumentationspligt fremgår bl.a. følgende:
”9. Ajourføring og opbevaring af dokumentationsmaterialet
SKAT kan i princippet påbegynde en skattekontrol af et indkomstår, når selvangivelsesfristen for dette indkomstår udløber, og materialet for det pågældende indkomstår skal således foreligge i en sådan form, at det kan sammenstykkes til en egentlig sammenhængende dokumentationspakke, der kan indsendes inden 60 dage.”
Adgangen til skønsmæssig ansættelse af indkomsten (dagældende skattekontrollovs § 5, stk. 3)
Den dagældende bestemmelse i skattekontrollovens § 5, stk. 3, der blev indført ved lov nr. 1104 af 20. december 1995, lyder således:
”Stk. 3. Foreligger en selvangivelse ikke på ansættelsestidspunktet, kan den skattepligtige indkomst og formue ansættes skønsmæssigt.”
Af det lovforslag, der lå til grund for lovændringen, fremgår bl.a. følgende (Folketingstidende 1995-96, tillæg A, lovforslag nr. L 104, s. 2573 og 2576):
”Foreligger det skattemæssige årsregnskab m.v. ikke på ansættelsestidspunktet, kan den skattepligtige indkomst og formue efter gældende ret – ligesom i tilfælde af manglende selvangivelse – opgøres skønsmæssigt. Denne sanktion fastholdes efter forslaget, jf. forslaget under § 1, nr. 2, til § 5, stk. 3, i skattekontrolloven.
Til § 5, stk. 3:
Det foreslås, at skattemyndighederne – ligesom efter gældende ret – skal kunne skatteansætte en skattepligtig af en skønsmæssigt opgjort skattepligtig indkomst eller formue, hvis den skattepligtige ikke har selvangivet indkomsten eller formuen på ansættelsestidspunktet, eller en bogførings- eller regnskabspligtig ikke har indgivet årsregnskab på dette tidspunkt.
Dette gælder også tilfælde, hvor ”en selvangivelse eller et skattemæssigt årsregnskab” er så mangelfuldt, at de ikke kan sidestilles med henholdsvis en selvangivelse eller et skattemæssigt årsregnskab, jf. § 1 og 3.
Efter de almindelige principper for bevisførelse påhviler det i sådanne tilfælde som udgangspunkt skattemyndigheden at sandsynliggøre, at den skønnede opgørelse ikke er mindre sandsynlig end andre opgørelser – set i lyset af de oplysninger, som skattemyndighederne er i besiddelse af.”
Denne sag angår, om den honorering, som H1 modtog for sit arbejde med at markedsføre produkter i Danmark i henhold til en aftale med det koncernforbundne selskab G1 ltd i Irland, var i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter (armslængdeprincippet), jf. ligningslovens § 2.
I henhold til Market Development Agreement (MDA-aftalen) indgået mellem H1 og G1 LTD med virkning fra den 1. juli 2003 modtog H1 i indkomstårene 2004-2007 som vederlag for sin markedsføringsindsats det største beløb af enten en kommission på 25 %, 20 % eller 18 % afhængig af omfanget af det salg, som G1 LTD havde faktureret i Danmark, eller de omkostninger H1 havde ved markedsføringen med tillæg af 15 %.
Det salg, som H1 modtog kommission af i henhold til aftalen, var dels G1 LTD’s salg af programpakker (pakkelicenser) til slutbrugere i Danmark, dels G1 LTD’s salg af OEM-licenser (Original Equipment Manufacturer-licenser) til små og mellemstore computerproducenter i Danmark. Skatteministeriet har ikke anfægtet de satser, hvormed kommissionen blev beregnet i henhold til aftalen. Det er Skatteministeriets opfattelse, at kommissionen ikke udgjorde en honorering på armslængdevilkår, fordi H1’s kommission ikke tog højde for det salg af produkter, der skete gennem multinationale computerproducenters salg af computere med præinstalleret software til slutbrugere i Danmark.
H1’s transfer pricing-dokumentation
Højesteret finder på den anførte baggrund, at H1’s indkomst ikke kunne ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), jf. § 5, stk. 3.
Honoreringen af H1’s markedsføringsindsats
Spørgsmålet er herefter, om Skatteministeriet har godtgjort, at honoreringen af H1’s markedsføringsaktiviteter ikke skete på armslængdevilkår.
Tre dommere – Henrik Waaben, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann – udtaler:
Ved afgørelsen af, om H1’s betaling for selskabets markedsføringsindsats var på armslængdevilkår, finder vi det ikke afgørende, om denne markedsføringsindsats var til gavn for G1 LTD eller for andre selskaber i koncernen. Vi har derfor ikke anledning til at tage stilling til, om og i givet fald i hvilket omfang rettighederne til MNA OEM-licenser var overdraget til G1 LTD.
MDA-aftalen omfatter efter sin ordlyd en forpligtelse til at maksimere markedet for alle produkter, jf. herved aftalens pkt. 3.2.1. I lyset af det geografiske område, som aftalen dækkede, og i sammenhæng med honoreringsbestemmelsen, hvorefter H1 modtog betaling ud fra det salg, som G1 LTD fakturerede i Danmark, finder vi som landsretten, at aftalen må forstås sådan, at H1 skulle markedsføre de produkter, hvor salget skete direkte i Danmark, dvs. pakkelicenser og salg af OEM-licenser til danske computerproducenter. Denne forståelse er ikke i strid med MDA-aftalens ordlyd. Vi finder derfor, at aftalen ikke indebar en forpligtelse til at markedsføre salg af computere med præinstalleret software, hvor salget af OEM-licenser til multinationale computerproducenter blev foretaget af selskaber i USA og andre lande uden for Danmark, og hvor andre selskaber ydede tilskud til disse computerproducenters markedsføring af programmer over for slutbrugerne.
Skatteministeriets forhøjelser af H1s indkomst bygger på den antagelse, at H1s markedsføring har haft betydning for efterspørgslen i Danmark af computere med præinstallerede programmer, hvilket har medført en øget efterspørgsel af OEM-licenser fra de multinationale computerproducenter i bl.a. USA, hvilket er kommet andre selskaber i koncernen til gode. Efter Skatteministeriets opfattelse ville en uafhængig tredjepart ikke acceptere en honoreringsaftale, hvor denne del af markedsføringsindsatsen ikke blev vederlagt.
Vi finder ikke at kunne afvise, at H1s markedsføring kan have haft en vis afledet effekt navnlig i perioden omkring lanceringen i 2007 af styresystemet X-styresystem, som stillede højere krav til computerne. På den anden side må det antages, at også de anbefalinger af produkter, som de multinationale computerproducenter foretog i henhold til aftaler mellem bl.a. G29 og H1s amerikanske moderselskab, der som modydelse gav rabatter til computerproducenterne, kan have haft en effekt på bl.a. salget af pakkelicenser i Danmark, hvorved H1 ved sin honorering fik gavn af denne markedsføringsindsats. Den nærmere betydning af de forskellige selskabers markedsføringsindsats og samspillet imellem dem er ikke belyst under sagen, og vi finder det ikke sandsynliggjort, at H1s markedsføring havde en effekt på salget af MNA OEM-licenser i USA og andre lande uden for Danmark, som oversteg den betydning, som computerproducenternes markedsføring havde for salg af bl.a. pakkelicenser, som indgik i grundlaget for honoreringen af H1.
Ved at fastsætte honoreringen af H1 ud fra det salg, som skete i Danmark, har parterne i MDA-aftalen valgt en honoreringsmetode, hvor betalingerne til H1 på en enkel måde kunne opgøres. Den valgte honoreringsmetode, hvorefter H1 mindst var berettiget til at få dækket markedsføringsomkostningerne med tillæg af 15 %, sikrede, at det danske selskab fik en fortjeneste ved denne aktivitet samtidig med, at selskabet ikke bar risikoen ved salget, som G1 LTD stod for.
Vi bemærker endvidere, at det må anses for usandsynligt, at et uafhængigt markedsføringsselskab, som forudsat i de beregninger, Skatteministeriet har foretaget, og som danner grundlag for forhøjelserne af indkomsten, ville kunne opnå vederlag ikke kun for salg af OEM-licenser til danske computerproducenter, som det danske selskab formidlede, men også for salg af OEM-licenser til multinationale computerproducenter i USA og andre lande uden for Danmark, hvor salget skete uden det danske selskabs medvirken.
På den anførte baggrund finder vi det ikke godtgjort, at H1’s honorering for selskabets markedsføringsindsats ikke var i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Dommerne Marianne Højgaard Pedersen og Poul Dahl Jensen udtaler:
Som anført ovenfor har H1 ikke fået honorar af salg af OEM-licenser, der er sket til slutbrugere i Danmark, når de har købt en computer fra en multinational computerproducent, der har præinstalleret produkter på computeren (MNA OEM).
Hovedspørgsmålet i sagen er, om H1 for så vidt angår dette salg af OEM-licenser har ydet en markedsføringsindsats, som ville være blevet honoreret, hvis der havde været tale om transaktioner mellem uafhængige parter.
En OEM-licens indebærer, at den pågældende computerproducent i henhold til aftale med et selskab har ret til at installere det pågældende produkt på computeren og overdrage det til den slutbruger, der køber computeren. Ved en OEM-licens sælges det pågældende produkt (f.eks. styresystemet X og Z) således til slutbrugeren i præinstalleret form gennem producenten af computeren som mellemmand.
H1’s markedsføring af produkter er i den relevante periode sket i henhold til en ændret og tilpasset markedsudviklingsaftale (MDA-aftalen) med det irske selskab G1 ltd.
Efter punkt 3.1 i MDA-aftalen får H1 en ikke-eksklusiv ret til at markedsføre produkter i Danmark. Ved produkter forstås ”alle produkter, der generelt stilles til rådighed af G50 [det amerikanske moderselskab] eller associerede selskaber til distribution over hele verden, herunder men ikke begrænset til Detailsalg, Online, Nye forretningsområder, Marketing-programmer og OEM”, jf. punkt 1. Efter aftalens punkt 3.2 skal H1 efter bedste evne fremme G1 LTD’s interesser og maksimere markederne for produkter i Danmark.
Vi finder, at aftalen i overensstemmelse med dens ordlyd må forstås således, at den for så vidt angår OEM-licenser ikke er begrænset til OEM-licenser, der sælges af G1 LTD til små og mellemstore computerproducenter her i landet, men at den også omfatter OEM-licenser, der ved køb af computere med præinstallerede produkter erhverves af slutbrugere her i landet. Denne forståelse støttes også af, at H1 er koncernens eneste markedsføringsselskab i Danmark. Et produkt ophører således ikke med at være et produkt i MDA-aftalens forstand ved at blive præinstalleret og videresolgt til slutbrugeren gennem den pågældende computerproducent som mellemmand.
Den anførte forståelse indebærer, at H1’s pligt til efter bedste evne at maksimere markederne for produkter i Danmark bl.a. omfatter en pligt til at fremme salget i Danmark af produkter, der er præinstalleret i computere fra multinationale computerproducenter.
Det markedsføringsmateriale, der er fremlagt under sagen, viser efter vores opfattelse, at H1 også rent faktisk har udført markedsføringsaktiviteter i overensstemmelse med den angivne forståelse af aftalen. Når H1 f.eks. reklamerer for styresystemet X-styresystem, gælder omtalen af fordelene ved selve produktet uafhængigt af, om produktet erhverves i form af en pakkelicens, hvor slutbrugeren selv installerer produktet, eller om det erhverves ved købet af en computer i form af en OEM-licens, hvor produktet er præinstalleret på computeren. Det er grundlæggende det samme produkt, der reklameres for, uanset om slutbrugeren erhverver det gennem en computerproducent (OEM-licens) eller direkte fra et selskab (pakkelicens). Det er kun installationsmåden, der er forskellig. Der er da også markedsføringsmateriale fra H1, hvor de præinstallerede versioner af produktet omtales side om side med pakkeversionerne.
På den baggrund finder vi det godtgjort, at H1 har udført markedsføringsaktiviteter, som også omfatter præinstallerede produkter, der erhverves af slutbrugeren i form af en OEM-licens.
Salget i Danmark af disse OEM-licenser indgår ikke i grundlaget for beregningen af selskabets vederlag efter MDA-aftalens punkt 6.2.1, og vi finder, at der ved en aftale mellem uafhængige parter ville være tillagt det samlede salg af produkter her i landet betydning, uanset om produkterne sælges i form af pakkelicenser eller som OEM-licenser.
Aflønningen af H1 for dets markedsføring af produkter i Danmark er herefter ikke sket i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. ligningslovens § 2.
SKAT har forhøjet selskabets skattepligtige indkomst for årene 2004-2007 med henholdsvis ca. 36 mio. kr., 66 mio. kr., 113 mio. kr. og 91 mio. kr. Om grundlaget for forhøjelserne skal vi bemærke følgende:
Det fremgår bl.a., at størrelsen af salget af OEM-licenser til danske slutbrugere er fastsat skønsmæssigt, idet H1 ikke har bidraget til at belyse, hvor mange OEM-licenser der er videresolgt til danske slutbrugere. Vi finder ikke grundlag for at tilsidesætte skønnet over størrelsen af salget.
SKAT har herefter opgjort størrelsen af selskabets merhonorar i overensstemmelse med MDA-aftalens punkt 6.2.1. SKAT har således forudsat, at uafhængige parter ville have aftalt samme honorar for markedsføring af produkterne ved salg gennem computerproducenterne (OEM-licenser) som for markedsføring af produkterne ved salg direkte til slutbrugeren (pakkelicenser).
Efter vores opfattelse kan en sådan forudsætning ikke lægges til grund. Den tager bl.a. ikke højde for den markedsføring, som computerproducenten har udført over for slutbrugeren, og som også må tillægges betydning for slutbrugerens beslutning om at købe den pågældende computer med medfølgende OEM-licens.
På den baggrund stemmer vi for, at ansættelsen af H1s skattepligtige indkomst for indkomstårene 2004, 2005, 2006 og 2007 hjemvises til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
Højesteret stadfæster herefter dommen. Som følge af sagens udfald frifindes H1 for Skatteministeriets påstand om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
H1 frifindes for påstanden om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Skatteministeriet betale 1,5 mio. kr. til H1. Beløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret har ved dom af 30. april 2019 fastslået, at Civilstyrelsen ikke havde hjemmel til at pålægge en fond at foretage ligelig uddeling til ligestillede uddelingsformål
Civilstyrelsen havde truffet afgørelse over for en familiefond om, at fondens to aktuelle uddelingsformål - udbetaling af årlige ydelser til efterkommere efter fondens stifter og støtte til almennyttige formål - skulle anses for indbyrdes ligestillet, og at der over tid skulle ske ligelig uddeling til de to formål.
Sagen angik i første række, om Civilstyrelsens afgørelse skulle annulleres, fordi der ikke er hjemmel i fondsloven til at stille krav om, at der over tid skal uddeles ligeligt til ligestillede uddelingsformål. I anden række angik sagen om en fortolkning af fondens fundats fører til, at slægtsformålet og det almennyttige formål skal tilgodeses ligeligt.
Højesteret fandt, at der ikke er hjemmel til at pålægge en fond, hvis fundats ikke regulerer spørgsmålet, over tid at foretage uddeling med lige store beløb til fondens forskellige formål. Højesteret udtalte, at der ikke - medmindre fundatsen bestemmer andet - må ske en ensidig begunstigelse af et eller flere af en fonds formål frem for andre. Der ligger heri, at der som udgangspunkt skal være en vis rimelig balance i uddelingerne til de forskellige uddelingsformål over en årrække. Fondsbestyrelsen skal således sagligt og loyalt tilgodese de formål, der er opregnet i fundatsen, og en eventuel uddeling af forskellige beløb til disse formål set over en årrække - uden at der er fastsat en prioritering eller en fordelingsnøgle i fundatsen - skal være rimelig og sagligt begrundet.
Højesteret fandt, at det ikke på baggrund af fundatsens ordlyd eller sammenhængen i de enkelte bestemmelser kunne udledes, at slægtsformålet var fortrinsberettiget frem for det almennyttige formål. Højesteret bemærkede, at det er et grundlæggende fondsretligt princip, at stifter uigenkaldeligt har udskilt fondens midler fra sin egen formue, hvilket indebærer, at fondsstifters ønsker med fonden må komme til udtryk i forbindelse med affattelsen af fundatsen eller dokumenter, der knytter sig hertil. Det kunne således bl.a. ikke tillægges nogen betydning, at fondens uddelinger i alt væsentligt var gået til slægtsformålet i den periode, hvor fondsstifteren var formand for fondens bestyrelse.
Højesteret annullerede herefter Civilstyrelsens afgørelse. Højesteret kom dermed til samme resultat som landsretten, men med en anden begrundelse.
Østre Landsrets dom kan læses her
Civilstyrelsen har ændret sin praksis i relation til håndhævelsen af fondslovens § 29 i overensstemmelse med dommen.
Ved fremtidige stikprøvekontroller af fondsregnskaber vil styrelen anmode bestyrelserne om at indsende en fortegnelse over legatmodtagernes navne med angivelse af de enkelte legaters størrelse, hvis dette ikke i forvejen fremgår af regnskabet. Fortegnelsen skal opdeles, således det fremgår, hvilket af fondens eventuelle flere formål den enkelte uddeling hører under.
I de tilfælde, hvor en fond får tilladelse til opløsning, vil styrelsen oplyse bestyrelsen om, at der i tilfælde af, at fonden har flere formål ikke må ske en ensidig begunstigelse af et eller flere formål frem for andre, medmindre vedtægten bestemmer andet. Styrelsen vil videre oplyse, at der heri ligger, at der som udgangspunkt skal være en vis rimelig balance i uddelingerne til de forskellige uddelingsformål over en årrække. Fondsbestyrelsen skal således sagligt og loyalt tilgodese de formål, der er opregnet i vedtægten, og en eventuel uddeling af forskellige beløb til disse formål set over en årrække - uden at der er fastsat en prioritering eller en fordelingsnøgle i vedtægten - skal være rimelig og sagligt begrundet. Endelig vil styrelsen tilkendegive, at beslutningen om at uddele forskellige beløb til ligestillede formål bør tilføres referatet fra det bestyrelsesmøde, hvor beslutningen er truffet.


text:
Retspraksis vidensbank, domme - Side 20 - K10 - Flexjob & Førtidspension
Retspraksis vidensbank, domme
Side 20 af 21 « Første < 10 18 19 20 21 >
25-08-2019, 20:39 #191
Indlæg: 9.809
Borgere står svagt i retssager mod det offentlige
https://www.djoefbladet.dk/artikler/...E8tLnmOb9s6TBo
Domstolene er danske borgeres sidste chance, hvis de ikke kan trænge igennem over for myndighederne, men vi er i dag ikke gode nok til at behandle retssager om myndighedsudøvelse, siger Frederik Waage.
Flere og flere danskere føler sig så dårligt behandlet af en offentlig myndighed, at de lægger sag an mod staten, deres kommune eller deres region.
Men så snart sagen er anlagt, træder myndigheden i baggrunden, og et privat advokatfirma med titel af kammeradvokat – som fører langt hovedparten af det offentlige Danmarks søgsmål og vinder 85 pct. af dem – indtager scenen.
Nu begynder en retssag, som udkæm*pes efter reglerne i privatretlige konflikter, hvor forhandlingsprincippet er centralt. Men denne måde at løse konflikter mellem samfund og borger på adskiller Danmark fra de lande, vi normalt sammenligner os med. Det har den konsekvens, at sager om fx menneskerettigheder og sociale ydelser behandles efter de samme privatretlige procesregler som en sag om salg af en bil.
Det er et af hovedtemaerne i den første juridiske doktordisputats herhjemme siden 2013, som adjunkt i offentlig ret, Frederik Waage, netop har forsvaret ved Syddansk Universitet.
”Som borgere har vi en forventning om, at vores myndigheder optræder sagligt og objektivt, og at de under*søger en sag fra både borgerens og myndighedens synsvinkel,” siger Frederik Waage.
”Men når en tvist mellem borger og samfund overgår til retssystemet, kolliderer disse forvaltningsmæssige principper med det privatretlige forhandlingsprincip, hvor advokater for de to parter kan forhandle og tinges om at nå frem til et forlig, og hvor dommeren til sidst afgør sagen, hvis parterne ikke kan blive enige.”
”Det giver god mening i privatretlige tvister om fx formueforhold, men ikke i offentligretlige sager om men*neskerettighedskrænkelser eller lignende, men vi gør det alligevel i mangel af bedre. Vi bruger de privat*retlige procesregler, fordi vi aldrig fik oprettet et forvaltningsprocessuelt system i Danmark,” siger Frederik Waage.
Hans undersøgelse har vist, at Dan**mark står temmelig alene i den ves*tlige retstradition med vores måde at be*handle sager om myndighedsudøvelse på.
23-09-2019, 16:39 #192
Kend dine venner, stol på dig selv, og aldrig på hverken kommunen....
.... eller forsikringsselvskaber.
https://elmer-adv.dk/nyheder/udkast-...XQ1SgbgTxgi9tg
UDKAST TIL KLAGESKRIFT SIKREDE DÆKNING PÅ 1 MIO. KR. TIL EFTERLADTE
I 2018 blev en mand fundet død med hovedet nede i en brønd. Politiet konkluderede, at der var tale om en ulykke.
I lidt over et år forsøgte afdødes efterladte at få udbetalt dækning fra afdødes ulykkesforsikring, men blev afvist, da selskabet ikke mente det var dokumenteret, at der var tale om en ulykke.
Men efter at have sendt selskabet et udkast til klageskrift, som skulle indbringes for Ankenævnet for Forsikring, har selskabet valgt at acceptere de efterladtes krav og har nu udbetalt dækning på godt 1 mio. kr. inklusive renter.
30-09-2019, 13:37 #193
Forsikringsselskab anerkender i Højesteret ved forlig årsagssammenhæng i whiplash-sag
https://elmer-adv.dk/nyheder/forsikr...-i-erstatning/
Forsikringsselskab anerkender i Højesteret ved forlig årsagssammenhæng i whiplash-sag og betaler 5 mio. i erstatning
Et forsikringsselskab har ved forlig indgået i Højesteret anerkendt, at der var årsagssammenhæng mellem skadelidtes trafikulykke og hans varige gener. Højesteret afviste i dagens dom, at skadelidte derudover havde krav på tabt arbejdsfortjeneste for perioden efter, at han i 2013 anlagde retssag og til hans erhvervsevnetab i 2017 blev vurderet til 60 %. Da han ved retssagens anlæg selv havde krævet erstatning for 60 %, og da der den gang var grundlag for dette, bragte det retten til tabt arbejdsfortjeneste til ophør.
Højesteretsdom.
http://www.hoejesteret.dk/hoejestere...rtjeneste.aspx
07-11-2019, 15:59 #194
Patientskade skal anerkendes trods stor usikkerhed om, hvorvidt en fejl var årsag til
Højesteret: Patientskade skal anerkendes trods stor usikkerhed om, hvorvidt en fejl var årsag til udvikling af kræftsygdom
https://elmer-adv.dk/nyheder/hoejest...qx-8TIzIsWckI4
Højesteret har i går – i sag ført af advokat Karsten Høj – afgjort, at en nu afdød kvinde allerede i 2008 ville have fået diagnosticeret begyndende lungekræft, hvis der ikke var begået en radiologisk fejl. Fejlen betød, at hun i 2008 ikke blev udredt for kræft, og da hun – 4 år senere – i 2012 fik konstateret lungekræft, var den uhelbredelig.
Dommen viser, at krav til patientens bevis for årsagssammenhæng mellem fejl og skade kan lempes, hvis fejlen – som her – anses for at være ansvarspådragende efter de almindelige erstatningsregler.
Dommene i sagen
Kvinden fik i byretten medhold, men landsretten ændrede det resultat, da de var enige med ankenævnet i, at det ikke med overvejende sandsynlighed var bevist, at yderligere udredning i 2008 ville have påvist lungekræft, og at den begåede fejl derfor ikke var årsag til udviklingen af kræftlidelsen.
Da sagen af Procesbevillingsnævnet blev anset for at indeholde spørgsmål af principiel karakter, fik kvinden tilladelse til at anke landsrettens dom til Højesteret.
Ved dom af 27. august 2019 har Højesteret nu afgjort, at det er tilstrækkeligt sandsynliggjort, at kvinden ville være diagnosticeret med begyndende lungekræft i 2008, hvis den radiologiske fejl ikke var begået. Da ankenævnet ikke har taget stilling til, om fejlen er årsag til, at kræften blev uhelbredelig, har Højesteret hjemvist sagen til ny afgørelse om det.
Du kan læse Højesterets dom her:
http://www.hoejesteret.dk/hoejestere...nts/204-18.pdf
13-11-2019, 15:29 #195
myndighederne ikke kan finde ud af at vurdere årsagssammenhæng i psykiske arbejdsskad
Ehmer Pramming Advokater
Ankestyrelsen dømt i Landsretten – Fejlvurderinger i PTSD-sager.
I går fik vi dom fra Østre Landsret i Lene Clausens sag (der løbende har været omtalt i Berlingske Tidende).
Med dommen blev det slået fast, at Ankestyrelsen havde været helt gal på den, da de vurderede, at Lene kunne passe et fuldtidsarbejde – uanset, at hun havde PTSD efter krigstraumer og uanset at hun var førtidspensioneret af kommunen. Sagen blev ført af vores dygtige advokatfuldmægtig Helle Maribo Larsen og med støtte fra Soldaterlegatet.
For knap 2 måneder siden vandt vi en anden og tilsvarende sag i Østre Landsret. I den sag havde Ankestyrelsen (ligesom i Lenes sag) vurderet, at en sikkerhedsvagt, der havde fået PTSD af en voldsom episode på arbejdet, ikke skulle have erstatning - uanset, at han havde meget voldsomme psykiske problemer bagefter.
Den sag blev ført af advokat Mads Pramming.
Med to domme fra Østre Landsret indenfor kort tid – og på baggrund af professor Ehlers skarpe kritik af Ankestyrelsen i Soldaterlegatets rapport fra sidste måned, er vi nu endnu mere bestyrkede i det vi hele tiden har sagt; nemlig, at myndighederne ikke kan finde ud af at vurdere årsagssammenhæng i psykiske arbejdsskadesager – hverken hos AES eller i Ankestyrelsen.
Soldaterlegatets rapport kan læses her:
https://soldaterlegatet.dk/retssikke...aWuW9wtRe7EFts
https://www.facebook.com/ehmerprammi...type=3&theater
Sidst redigeret af phhmw; 13-11-2019 kl. 15:32.
18-11-2019, 09:28 #196
Højesteret slår fast: Ulovligt da kommune trak sygemeldte Karin i løn
https://www.a4arbejdsliv.dk/artikel/...ewsletter&nb=1
Det var ulovligt, da Vordingborg Kommune trak den sygemeldte socialpædagog Karin Borup Aagaard i løn, fordi hun ikke havde udfyldt et sygedagpengeskema korrekt. Det fastslår Højesteret i en principiel dom. Formand for socialpædagoger mener, at afgørelsen vil få betydning for alle ansatte på det danske arbejdsmarked.
En arbejdsgiver må ikke trække en syg medarbejder i løn. Det står klart, efter at Højesteret i oktober afsagde en principiel dom.
Sagen handler om, at Vordingborg Kommune i efteråret 2015 trak en af sine egne ansatte i løn, fordi hun ikke havde udfyldt et sygedagpengeskema i sin e-boks korrekt og rettidigt.
27-11-2019, 18:23 #197
Højesteretsdom Deltid
Erstatning for tab af erhvervsevne for en deltidsansat skal ske med udgangspunkt i, at skadelidte før skaden har en fuld erhvervsevne.
https://elmer-adv.dk/nyheder/hoejest...-deltidsansat/
Efter et færdselsuheld i 2011, der medførte ikke ubetydelige ryggener (anerkendt mén på 12 %), måtte en sygeplejerske, der inden ulykken arbejdede på deltid i fast nattevagt, omplaceres til lettere og mere skånsomt arbejde med en uændret arbejdstid på deltid. Lønnen var efter skaden i det væsentlige den samme som forud for skaden.
Sygeplejersken gjorde gældende, at hun, der inden skaden ubestridt havde fuld erhvervsevne, pga. skadens følger ikke længere havde mulighed for at arbejde på fuld tid, og at hun dermed havde ret til erstatning for 15 % erhvervsevnetab efter EAL § 5. Inden skaden havde hun i mange år arbejdet på fuld tid, men i 4 år forud for skaden arbejdet svarende til ca. 85 % af en fuldtidsstilling i fast nattevagt. Dermed udgjorde den forringede evne til arbejde efter skaden 15 %. Da sygeplejersken på tidspunktet for skadens indtræden ikke havde dokumenterbare planer om igen at arbejde svarende til fuld tid, var kravet om erstatning for erhvervsevnetab beregnet på baggrund af en årsløn opgjort efter hendes deltidsindtægt; dvs. efter EAL § 7, stk. 1 (og ikke til, hvad den ville have været ved fuldtidsarbejde). Domstolene skulle således alene tage stilling til erhvervsevnetabsprocenten og ikke årslønnen.
Det ansvarlige forsikringsselskab gjorde omvendt gældende, at der ikke var realiseret et erstatningsberettigende erhvervsevnetab på minimum 15 %, da der efter skaden ikke kunne konstateres nogen væsentlig indtægtsnedgang, og da sygeplejersken arbejdede et uændret antal timer med stort set samme type arbejdsopgaver som før skaden. Selskabet lagde også vægt på, at der ikke havde fundet nogen arbejdsafklaring sted hverken i kommunalt eller privat regi, og at der heller ikke var forsøgt arbejde på en anden afdeling eller afprøvet, om hun kunne at gå op på fuld tid efter skaden.
http://www.hoejesteret.dk/hoejestere...dom-anonym.pdf
05-12-2019, 10:57 #198
Kommunen nægtede ham nyt seniorjob: Nu får Hans 400.000 kroner i erstatning
https://fagbladet3f.dk/node/51097?fb...KkOVTzCeIWG640
I mere end halvandet år har Hans Regner Mogensen kæmpet mod Gladsaxe Kommune om retten til et nyt seniorjob. Den kamp har han nu vundet og får mere end 400.000 kroner udbetalt i erstatning.
05-12-2019, 12:17 #199
Region Midtjylland dømt for ydmygende behandling af psykiatrisk patient:
https://www.tvmidtvest.dk/viborg/reg...Zxv8GMcMEduQTU
Det er ikke rar læsning
Højesteret har dømt Region Midtjylland til at betale erstatning til en psykiatrisk patient i Viborg.
10-01-2020, 14:35 #200
Må forsikringsselskaber internt udveksle oplysninger i erstatningssager?
https://elmer-adv.dk/nyheder/maa-for...tatningssager/
Datatilsynet har i afgørelse offentliggjort den 20. november 2019 fundet et forsikringsselskab berettiget til at udveksle oplysninger mellem selskabets afdeling for arbejdsskadeforsikring og selskabets afdeling for ansvarsforsikring.
Datatilsynets afgørelse er baseret på både databeskyttelsesforordningen og lov om finansiel virksomhed.
Vores bemærkninger
Man skal være opmærksom på, at afgørelsen konkret retter sig mod de situationer,
hvor samme selskab behandler et krav efter henholdsvis arbejdsskadesikringsloven og erstatningsansvarsloven, og
hvor der derfor udelukkende er tale om intern udveksling, samt
hvor kravet efter de to love udspringer af samme skade
Afgørelsen er desuden konkret baseret på bestemmelsen om fortrolighed i § 117 i lov om finansiel virksomhed, og Finanstilsynet udtalte til Datatilsynet, at der skal meget til for at fravige udgangspunktet om, at udnyttelse/videregivelse af oplysninger forudsætter kundens udtrykkelige samtykke.
Alt tidssætning er GMT +2. Klokken er nu 10:17.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Besøg i Højesteret
Højesteret Besøg
Her ses de forskellige muligheder for besøg i Højesteret
Der er offentlig adgang til de fleste hovedforhandlinger uden forudgående aftale, men derudover modtager Højesteret besøg af grupper med rundvisning og foredrag om Højesterets virke, organisation og funktion i samfundet. Af ressourcemæssige årsager kan ikke alle anmodninger imødekommes, og nogle henvises derfor til at besøge Højesteret på Kulturnatten. Se herom nedenfor.
For skoleklasser, der skal gøres fortrolige med det danske retssystem, vil det på grund af Højesterets særlige arbejdsform være mere udbytterigt at besøge en byret eller en landsret. Endvidere kan der hentes materiale til brug for skoleklasser på Domstol.dk under Kend din ret www.kenddinret.dk.
Højesteret deltager med åbent hus i Kulturnatten i oktober måned. Der er denne aften fra kl. 18.00 og frem til kl. 23 mulighed for at få en rundvisning i Højesteret med foredrag om Højesterets arbejde og funktion i samfundet. Deltagere har adgang efter først til mølle princippet, og da der normalt er stor søgning til arrangementet, er det hensigtsmæssigt at møde op tidligt.
Henvendelse om besøg kan ske på Post@Hoejesteret.dk. med emneangivelsen Besøg i Højesteret.
Praktiske oplysningerHer kan du læse om adgang til Højesteret, kontakt, email mv.
Sidst opdateret: 9/19/2017