text:
Højesteret Dom i ”Løgstør-sagen”
Dom i ”Løgstør-sagen”
Sag 170/2010
M og Boet efter A
Dom i en sag vedrørende en ung mands død i politiets varetægt efter en anholdelse. Hændelsen har i pressen været omtalt som ”Løgstør-sagen”.
To betjente havde om aftenen den 14. juni 2002 anholdt en 21-årig mand, A, og givet ham håndjern på. På vej til stationen i Aalborg tilkaldte de to betjente forstærkning fra Aalborg Politi, da den anholdte var så urolig på bagsædet, at betjenten, der sad ved siden af, ikke kunne holde ham i ro. Betjentene blev derfor af den vagthavende beordret til at holde ind til siden, og de kørte ind på en rasteplads. Her blev den unge mand taget ud af bilen og bl.a. lagt ned på maven i et såkaldt bugleje. Han blev også – forgæves – forsøgt lagt i benlås. Pludselig blev han livløs, og betjentene, der mente at have konstateret livstegn, fjernede håndjernene og lagde ham i låst sideleje og fik rekvireret en ambulance. To betjente fra Aalborg Politi ankom til rastepladsen kort før ambulancens ankomst. Falckredderne kunne ikke konstatere livstegn og forsøgte forgæves genoplivning. Ved ankomsten til hospitalet blev den unge mand erklæret for død.
Appellanterne, As mor, M, og dødsboet efter A, havde bl.a. nedlagt påstand om, at Nordjyllands Politi og Justitsministeriet, skulle betale godtgørelse for ikke-økonomisk skade m.v. som følge af deres ansvar eller medansvar for As død. Det blev bl.a. gjort gældende, at politimæssige pligter var blevet tilsidesat, og at der var sket krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 2 (retten til livet). Nordjyllands Politi og Justitsministeriet påstod frifindelse.
Højesterets flertal på tre dommere udtalte, at hvis en person, der er ved godt helbred, anholdes af politiet og efterfølgende afgår ved døden, mens vedkommende er i politiets varetægt, har staten pligt til at fremkomme med en plausibel forklaring på de begivenheder, der førte frem til dødsfaldet. I denne sag, hvor det alene var myndighederne, der var vidner til dødsfaldet, må det endvidere kræves, at forklaringen er tilfredsstillende og overbevisende. Dommerne fandt, at myndighedernes forklaring på begivenhederne var tilfredsstillende og overbevisende, og at de fire betjente ikke havde handlet ansvarspådragende eller overtrådt EMRK artikel 2.
Et mindretal på to dommere fandt derimod ikke, at myndighedernes forklaring om forløbet på restepladsen var tilfredsstillende og overbevisende i forhold til, at A var afgået ved døden.
Landsretten var nået til samme resultat som flertallet.
afsagt torsdag den 9. juni 2011
(advokat Tyge Trier for begge)
Nordjyllands Politi og
(kammeradvokaten ved advokat Henrik Nedergaard Thomsen for begge)
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 3. afdeling den 22. april 2010.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Per Walsøe, Poul Søgaard, Niels Grubbe, Henrik Waaben og Oliver Talevski.
Appellanten M har gentaget sine påstande 1-5 således:
1) De indstævnte, Nordjyllands Politi og Justitsministeriet, skal anerkende at være ansvarlige for, at A afgik ved døden den 14. juni 2002 i tidsrummet mellem kl. 23.00 og kl. 23.15.
2) Nordjyllands Politi og Justitsministeriet skal anerkende at være medansvarlige for, at A afgik ved døden den 14. juni 2002 i tidsrummet mellem kl. 23.00 og kl. 23.15.
3) Nordjyllands Politi og Justitsministeriet skal anerkende, at politimæssige pligter blev tilsidesat ved håndteringen af A.
4) Nordjyllands Politi og Justitsministeriet skal anerkende, at den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 2 er blevet overtrådt.
5) Nordjyllands Politi og Justitsministeriet skal betale 50.000 kr. for ikke-økonomisk skade m.v. til M eller et mindre beløb efter rettens skøn.
De indstævnte, Nordjyllands Politi og Justitsministeriet, har over for påstand 1-4 principalt påstået stadfæstelse, subsidiært frifindelse.
Nordjyllands Politi har over for påstand 5 principalt påstået afvisning, subsidiært stadfæstelse, mere subsidiært betaling af et mindre beløb.
Justitsministeriet har over for påstand 5 principalt påstået stadfæstelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
Appellanten Boet efter A har påstået, at Nordjyllands Politi skal betale en godtgørelse på 50.000 kr. for ikke-økonomisk skade til boet eller et mindre beløb efter rettens skøn.
Nordjyllands Politi har heroverfor principalt påstået stadfæstelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
Der er for Højesteret fremlagt uddrag af bogen ”Hævet over mistanke” af Michael Klint og Christian Andersen, manuskript til Danmarks Radios dokumentarudsendelse ”Under anklage” fra serien ”Magtens billeder” og manuskript til Danmarks Radios udsendelse ”Hævet over mistanke”. Endvidere er fremlagt en e-mail af 12. januar 2011 fra professor, dr. med. Jørgen Lange Thomsen til advokat Tyge Trier.
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af B samt supplerende forklaring af C og D.
B har forklaret bl.a., at han og A er barndomskammerater fra Løgstør. De var således meget sammen, indtil A blev 15-16 år. Som helt unge var de lidt af nogle ballademagere. Han husker, at de blev taget for tyveri af nogle knallerter, og at det var C, der havde med sagen at gøre hos politiet. Han mener ikke, at D havde med den sag at gøre, men han vidste, hvem D var. Han var ligesom A til stede ved Løgstør Hallen den 14. juni 2002. Han så, at der kom to betjente til stede, og at de efter et stykke tid gik hen i retning af A. B sagde til A, at nu måtte han hellere tage derfra, for ellers ville han blive taget. Årsagen til, at han sagde sådan, var, at de havde retning direkte mod A. Han hørte den ene af betjentene, C, sige: "A, vi skal tale med dig". Herefter gik betjentene sammen med A op imod deres bil, der stod ca. 50 meter væk.
Han og flere andre, herunder hans kæreste og en person, der hedder E, fulgte med op imod politibilen. Ved politibilen opstod der noget tumult mellem A og betjentene. Herefter forsøgte betjentene at få håndjern på A, og hele situationen eskalerede. A ville ikke gå med til, at han skulle have håndjern på, og ville ikke tage med betjentene. Han oplevede, at betjentene var brutale over for A, idet de tog hårdt fat i ham og vred hans arm voldsomt rundt, hvorefter de fik ham ned at ligge på maven. Han var lige ved at træde til for at hjælpe A, men hans kæreste sagde til ham, at han skulle lade være. Han vil anslå, at hele episoden – fra politiet henvendte sig til A, til de kørte derfra med ham – tog ca. 5 minutter. Han husker ikke at have hørt A råbe skældsord efter betjentene, men nok, at han ”s'gu” ikke ville med dem. A forsøgte at komme væk derfra. Han har ikke set A slå ud efter eller slå betjentene, men han har set ham svinge med armene, idet betjentene forsøgte at få fat i dem. Anledningen til, at politiet kom til stede, var, så vidt han opfattede det, at der havde været noget tumult tidligere under byfesten. Da de gik op imod politibilen, gik han et par meter bag ved betjentene og A. Han kunne ikke høre en eventuel samtale imellem dem. Ved bilen stod han 4-5 meter fra A og betjentene. Han undrer sig over, at han ikke tidligere er blevet afhørt til brug for sagen.
C har forklaret bl.a., at han 5-6 år før 2002 ved Løgstør Politi havde haft en knallertsag mod A. Han genkendte ikke A til at begynde med, da de henvendte sig til ham ved Løgstør Hallen.
Han præsenterede sig som A X, og C kendte ham alene som A. Han kunne desuden ikke genkende ham, idet han havde ændret sig siden knallertsagen. Han blev på et tidspunkt under forløbet ved Løgstør Hallen klar over, at der var tale om den samme A. Når vagthavende i Løgstør, F, i anmeldelsesrapport af 15. juni 2002 har skrevet: "anholdtes ID er ikke fastlagt, men muligt A X" er der alene tale om, at F skrev de oplysninger, han havde fået over radioen fra dem. Det er ikke sikkert, at de på det tidspunkt havde meddelt til F, at de var blevet klar over, at rette identitet var A X.
På rastepladsen lagde de ham i aflåst sideleje, da han ikke længere gjorde modstand. Da A holdt op med at gøre modstand og blev slap, snakkede og råbte de til ham. Han tror, at de begge råbte til ham, men husker ikke i dag, hvad der skete i detaljer. Der var også en af dem, som vred hans øre eller næse, men han husker ikke hvem. Der var ingen reaktion, og de lagde ham som nævnt i aflåst sideleje. De var i tvivl om, hvorvidt han simulerede, og bange for, at han eventuelt ville gå til angreb igen. De rekvirerede en ambulance, fordi han virkede til at være livløs eller bevidstløs. Han husker ikke, om de havde en nærmere dialog om at tilkalde en ambulance, men det kan de meget vel have haft. De mente, at de kunne mærke puls, og de kunne se brystkassen hæve og sænke sig. På den baggrund skønnede de det ikke aktuelt at give kunstigt åndedræt eller anden førstehjælp. Efter at de havde lagt ham i aflåst sideleje, opholdt de sig begge lige ved siden af ham, mens de afventede, at ambulancen skulle komme.
Han har i tjenesten været på førstehjælpskurser, men han husker ikke nærmere, hvornår det var. Han kan godt have været med på et førstehjælpskursus, der blev afholdt af Falck i Aalborg i Rørdal i 2000. Når der i kursusmateriale fra Nordjyllands Amt/Falck Aalborg er anført "nødbehandlerens 5 hovedpunkter", er det ikke noget, han i dag har en klar erindring om. Han var klar over, at hvis en person ligger ubevægelig, er det et alarmerende signal, og at man bør undersøge personen ved at tale højt til den pågældende og påføre ham smerte. Han har i forbindelse med førstehjælpskurser i tjenesten lært kunstigt åndedræt og også prøvet dette i praksis med en dukke. Mens de afventede, at ambulancen skulle komme, og A lå i aflåst sideleje, holdt de øje med åndedræt og puls. Det var efter hans opfattelse ikke nødvendigt at undersøge As svælg, idet han lå i aflåst sideleje. Hvis han havde kastet op, ville opkast og slim have kunnet løbe ud af munden på ham. Han husker ikke, om han har undersøgt As luftveje. I hele perioden fra de havde ringet efter ambulancen, til den kom til stede, sad de ved siden af A.
Han har ikke hørt en af redderne sige, at anholdte var død. Han og D var til møde hos advokat Peder Fihl i Aalborg, umiddelbart inden de blev afhørt hos statsadvokaten. Han husker ikke i dag, hvad de talte om under mødet, som, så vidt han husker, varede en halv til en hel time.
Advokaten havde de fået stillet til rådighed af Politiforbundet, idet han skulle følge dem til afhøringen ved statsadvokaten.
D har forklaret bl.a., at han, forinden mødet med advokat Peder Fihl, blev afhentet på sin bopæl af C. Han bor i Hasseris, hvor også advokat Fihl har kontor, så køreturen sammen med C tog kun kort tid. Han husker ikke i dag, hvad de talte om, men de har formentlig snakket om deres oplevelse på rastepladsen dagen forinden. Efter mødet med Peder Fihl kørte de direkte til statsadvokaten, hvor også Peder Fihl var til stede under afhøringen. Mødet med advokaten var ganske uformelt. Der fandt en samtale sted, som de alle deltog i. Han mener også, at deres tillidsmand var til stede, men er ikke sikker på det. Der var ikke tale om, at de enkeltvis og i enrum havde en samtale med advokaten.
På rastepladsen kunne han mærke puls på anholdtes håndled. Årsagen til, at de tilkaldte ambulancen, var, at anholdte først havde været vild og efterfølgende blev helt rolig. De tilkaldte ambulancen for en sikkerheds skyld. Han husker ikke i dag, om han tog pulsen på anholdtes venstre eller højre håndled. Han har løbende været på kurser i førstehjælp. Han husker ikke, om han har været på kursus i Rørdal i 2000, men det kan han godt have været. I forbindelse med de løbende kurser i førstehjælp har han også lært nærmere om kunstigt åndedræt og udført dette i praksis på en dukke. Dette er sket flere gange. Forevist kursusmateriale fra "kursus i nødbehandling/førstehjælp" fra Nordjyllands Amt/Falck Aalborg mener han at have fået den pågældende undervisning. Når han har været på kursus i førstehjælp, har der været tale om holdundervisning. I perioden fra de rekvirerede ambulancen, til den kom til stede, var de hos A på pladsen og observerede ham. De var i perioden i tvivl om, hvorvidt han simulerede eller ej.
Spørgsmålet om afvisning af Ms påstand 5
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at Nordjyllands Politis påstand om afvisning af Ms betalingspåstand 5 ikke er taget til følge.
Spørgsmålet om afvisning af Ms påstand 4
Højesteret finder, at Ms anerkendelsespåstand 4 er så generelt formuleret, at den er uegnet til at blive taget under pådømmelse som selvstændig påstand, og det tiltrædes, at påstanden er blevet afvist. Det bemærkes herved, at påstanden vil blive prøvet som et anbringende for påstand 5 (betalingspåstanden).
Spørgsmålet om afvisning af Ms påstande 1-3
Højesteret finder, at en afgørelse af Ms anerkendelsespåstande 1-3 over for Nordjyllands Politi og Justitsministeriet ikke har betydning for hendes retsstilling i andre henseender end vedrørende påstand 5. Højesteret tiltræder derfor, at anerkendelsespåstandene 1-3 er blevet afvist.
Det bemærkes herved, at anerkendelsespåstandene vil blive prøvet som anbringender for påstand 5. Spørgsmålet, om Justitsministeriet er rette sagsøgte i forhold til Ms påstand 5
Såvel Nordjyllands Politi som statsadvokaten og Rigsadvokaten er statslige myndigheder under Justitsministeriet, og det er statskassen, som den økonomiske forpligtelse vil påhvile, hvis M får medhold i sin betalingspåstand. Højesteret frifinder herefter ikke Justitsministeriet med den begrundelse, at ministeriet ikke er rette sagsøgte.
Tre dommere – Poul Søgaard, Henrik Waaben og Oliver Talevski – udtaler herefter:
Målestokken for bedømmelsen af begivenhedsforløbet
Hvis en person, der er ved godt helbred, anholdes af politiet og efterfølgende afgår ved døden, mens vedkommende er i politiets varetægt, har staten pligt til at fremkomme med en plausibel forklaring på de begivenheder, der førte frem til dødsfaldet, jf. herved bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 13. september 2002 i sag nr. 38361/97, Anguelova mod Bulgarien, præmis 110.
Som anført af landsretten må bevisbyrden i tilfælde af dødsfald i politiets varetægt, hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der er sket, hvile på myndighederne, i den forstand at de må komme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på indtrådte skader og dødsfald, jf. herved bl.a. dom af 4. august 2001 i sag nr. 24746/94, Hugh Jordan mod Storbritannien, præmis 103.
Vi finder, at begivenhedsforløbet i denne sag, der førte til As dødsfald i politiets varetægt, skal vurderes i lyset af det anførte. Vi tiltræder herved, at myndighederne er forpligtet til at komme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på forløbet under kørslen og på rastepladsen, der resulterede i As dødsfald, og hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der er sket.
Landsretten har lagt til grund, at anholdelsen af A blev iværksat, da denne havde slået ud efter D, at A gjorde modstand under anholdelsen, og at det derfor var nødvendigt at udøve magt for at gennemføre anholdelsen. Bevisførelsen for Højesteret, herunder Bs forklaring, giver efter vores opfattelse ikke grundlag for en anden vurdering.
Vi finder herefter, at anholdelsen af A var lovlig, og at betjentene ikke anvendte fysisk magt ud over, hvad der var absolut nødvendigt for at anholde A.
Forløbet under kørslen
Bevisførelsen for Højesteret giver efter vores opfattelse ikke grundlag for at tilsidesætte den bevisvurdering om forløbet under kørslen, som landsretten har foretaget.
Vi finder herefter, at betjentene under kørslen ikke anvendte fysisk magt over for A i videre omfang end absolut nødvendigt med henblik på at bringe ham til detentionen i Aalborg.
Forløbet på rastepladsen, inden A mistede bevidstheden
Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder vi, at det ikke var en fejl at tage A ud af bilen.
Vi tiltræder endvidere, at det var absolut nødvendigt med magt at lægge ham ned på jorden i et såkaldt bugleje for at pacificere ham. Det gælder, selv om han stadig havde hænderne fastgjort med håndjern på ryggen. Vi tiltræder også, at han kun ganske kortvarigt var lejret i bugleje, inden han mistede bevidstheden, og at det ikke kan lægges til grund, at C har udøvet et tryk i videre omfang end forklaret af ham. Vi lægger heller ikke til grund, at de fundne hudafskrabninger i panden på A viser, at der under den kortvarige buglejring af ham blev anvendt magt i videre omfang end absolut nødvendigt. Vi finder, at det ikke gik ud over, hvad der var absolut nødvendigt, at D efter sin egen forklaring slog A med en knippel én gang på låret og forsøgte at iværksætte en benlås på ham. Det tiltrædes, at det ikke kan lægges til grund, at en benlås faktisk blev etableret. Endelig tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at dødsfaldet indtrådte alene på grund af iltmangel som følge af buglejring og fastholdelse af A, men at det ikke kan udelukkes, at iltmangel har været en medvirkende årsag til udløsning af hjertestoppet.
Vi finder herefter, at myndighederne har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på begivenhedsforløbet. Dette gælder, selv om det ikke har været muligt for Retslægerådet at fastlægge den endelige dødsårsag.
Sammenfattende er vi enige med landsretten i, at der ikke er grundlag for at fastslå, at politiet på rastepladsen, inden A mistede bevidstheden, har handlet ansvarspådragende eller krænket artikel 2 i den europæiske menneskerettighedskonvention, herunder ved at anvende magt overfor A i videre omfang end absolut nødvendigt.
Forløbet på rastepladsen, efter at A mistede bevidstheden
Efter EKG-udskriften blev der første gang givet strømstød kl. 23.19.54, og udskriften viste da manglende elektrisk aktivitet (hjertestop). Retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 1 udtalt, at rådet ikke har lægeligt materiale til at kunne sige noget om varigheden af hjertestoppet forud for optagelsen af EKG. Det fremgår af falckredder Bernt Holsts forklaring, at han – da A lå på båren – så, at han var blåfarvet på overkroppen og hovedet. Det var første gang, at blåfarvning blev observeret. Dette skal sammenholdes med, at ambulancen ankom til rastepladsen ca. kl. 23.13, og at Bernt Holst efter sin forklaring – før A blev lagt på båren – indledte med en klinisk undersøgelse af A, men ikke kunne mærke puls eller se tegn på vejrtrækning, hvorefter han gav førstehjælp. Det fremgår endvidere af forklaringerne fra Retslægerådets repræsentanter overlæge Stig Haunsø og professor Torsten Toftegaard Nielsen, at blå farvning kommer 5-6 minutter efter hjertestop. Herefter og efter bevisførelsen i øvrigt tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, hvornår hjertestoppet indtrådte, herunder om A havde fået hjertestop allerede omkring kl. 23.06, da D og C tilkaldte en ambulance. Der er efter vores opfattelse heller ikke grundlag for at fastslå, at hjertestoppet var indtrådt før ambulancens ankomst, eller at det var indtrådt på et sådant tidspunkt før ambulancens ankomst, at det var muligt for betjentene at konstatere hjertestoppet og iværksætte yderligere førstehjælp.
Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, finder vi, at D og C ikke handlede ansvarspådragende ved ikke at iværksætte yderligere førstehjælp efter at have løsnet håndjernene, etableret aflåst sideleje og tilkaldt en ambulance. Heller ikke bevisførelsen for Højesteret giver således grundlag for at forkaste betjentenes forklaringer om, at de mærkede puls og iagttog livstegn hos A, samt at de, mens de ventede på ambulancen, nøje observerede A ved at opholde sig tæt ved ham på jorden. Det kan efter vores opfattelse ikke føre til et andet resultat, at ingen af betjentene i den foreliggende situation lyttede til As mund og næse for at undersøge åndedrættet.
Vi tiltræder endvidere, at der ikke er grundlag for at fastslå, at betjentene G og H har udvist en adfærd, der er ansvarspådragende.
Efter det anførte har vi heller ikke grundlag for at fastslå, at en eller flere af de fire betjente har handlet i strid med europæiske menneskerettighedskonventions artikel 2. Det bemærkes herved, at myndighederne efter vores opfattelse har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på forløbet på rastepladsen, efter at A mistede bevidstheden. Dette gælder, selv om tidspunktet for hjertestoppets indtræden ikke kan fastlægges præcist.
Vi er enige med landsretten i, at det er egnet til at svække offentlighedens tillid til statsadvokatens første undersøgelse, at D og C havde mulighed for at samstemme deres forklaringer, inden de blev afhørt af statsadvokaten dagen efter dødsfaldet, og at vurderingen af forklaringerne derfor må ske i lyset heraf. Af de grunde, landsretten har anført, har vi imidlertid efter en samlet vurdering ikke grundlag for at fastslå, at statsadvokatens undersøgelse som følge heraf har været uegnet til at afdække spørgsmålet om at indlede strafferetlig forfølgning mod de involverede betjente, herunder bedømme, om der havde fundet magtanvendelse sted i strid med artikel 2.
Herefter og af de grunde, som landsretten i øvrigt har anført, tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at der i relation til undersøgelserne af omstændighederne ved dødsfaldet er sket krænkelse af artikel 2.
Vi tiltræder, at spørgsmålet om, hvorvidt artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention om rettergang inden for rimelig tid er krænket, skal vurderes i lyset af tidsforløbet fra sagernes anlæg henholdsvis den 5. september 2006 og den 7. august 2007.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder vi, at der ikke er grundlag for at fastslå, at sagerne under landsrettens behandling har haft et forløb, der indebærer krænkelse af appellanternes ret til rettergang inden for rimelig tid.
Vi finder heller ikke, at forløbet under Højesterets behandling af sagen indebærer en krænkelse af appellanternes ret til rettergang inden for rimelig tid.
På denne baggrund, og da det, som appellanterne i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, stemmer vi for at stadfæste dommen.
Dommerne Per Walsøe og Niels Grubbe udtaler:
Vi er enige i det, der er anført af flertallet om målestokken for bedømmelsen, om anholdelsen og forløbet under kørslen samt om undersøgelsen og sagsbehandlingstiden.
I tilfælde hvor myndighederne lovligt og ved en i øvrigt forsvarlig optræden anvender en fremgangsmåde eller skaber en tilstand, der rummer betydelige risici for skadeforvoldelse, må myndighederne foretage det fornødne for at forebygge, at fremgangsmåden eller tilstanden udløser skade.
Vi er som anført enige i, at det er myndighederne, der skal fremkomme med en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på det forløb, der førte til, at A døde, mens han var i politiets varetægt efter anholdelsen, hvor alene myndighederne har kendskab til, hvad der skete. Vi finder, at kravet om, at forklaringen skal være tilfredsstillende og overbevisende, skal ses på baggrund af den nævnte strenge norm for kravene til myndighedernes handlemåde i en sådan situation.
Om forløbet på rastepladsen
Som fastslået af flertallet og landsretten i overensstemmelse med Retslægerådets svar på spørgsmål 1 a og 1 b er det ikke muligt at fastslå den endelige dødsårsag, men der er holdepunkter for at antage, at det uventede hjertestop skyldtes voldsom fysisk aktivitet sammen med indtagelse af alkohol og cannabis samt iltmangel forårsaget af hæmmet vejrtrækning, fordi A i en periode lå på maven med armene fikseret på ryggen. Retslægerådet har endvidere anført, at det ikke kan udelukkes, at iltmanglen har været medvirkende årsag til udløsning af hjertestoppet. Der er herved henvist til, at A var overvægtig og til, at den nedsatte vejrtrækning er særlig farlig for en hyperaktiv person, der har et øget iltforbrug og en udtrættet muskulatur.
Retslægerådet har endvidere i svaret på spørgsmål C anført, at der ikke foreligger nogen lægelige oplysninger om betydningen af eventuelle sygdomme forud for hjertestoppets indtræden.
Vi tillægger det væsentlig betydning, at der i forhold til Retslægerådets udsagn om de samvirkende årsager til hjertestoppet ikke af Retslægerådet eller på anden måde er påvist andre årsager.
Der foreligger ikke sikre oplysninger om, hvornår hjertestoppet indtrådte. Hverken oplysninger om EKG eller blåfarvning giver sikkert holdepunkt for, at det var indtrådt væsentligt før ambulancens ankomst til rastepladsen ca. kl. 23.13, men disse oplysninger taler på den anden side heller ikke imod, at det kan være indtrådt tidligere. Bevidstløsheden var indtrådt før kl. 23.06, hvor ambulancen blev tilkaldt. Retslægerådet har på spørgsmål 7 svaret, at bevidstløshed indtræder 5-10 sekunder efter hjertestop. Vi bemærker, at der ikke foreligger nogen oplysninger om, at bevidstløsheden havde anden årsag end hjertestoppet. Dette taler isoleret set for, at hjertestoppet var indtrådt før kl. 23.06.
Rigspolitiets daværende lærebog i politiets teknikker angav i et afsnit om benlås – som ikke blev etableret her – at et kraftigt ikke ganske kortvarigt tryk på brystkassen kan være farligt under bugleje, og at det tilrådes, at der ved enhver form for pacificering, hvor anbringelse i bugleje finder sted, foretages nøje observation af puls og vejrtrækning.
En daværende vejledning om førstehjælp udgivet af nordjysk politi og Falck til brug for politiet angiver, at bevidstløse personer hjælpes ved at skaffe frie luftveje, at undersøge mund og svælg for fremmedlegemer og at lytte ved mund og næse, om personen trækker vejret. Proceduren ved akutbehandling, der er foreskrevet i tilfælde, hvor den bevidstløse ikke trækker vejret, er angivet ved fire trin, således at man fortsætter til næste trin, hvis et trin er negativt. Første trin omfatter kontrol af bevidsthed, andet trin kontrol af åndedræt og eventuelt kunstigt åndedræt, tredje trin omfatter kontrol af puls ved undersøgelse på begge sider af halsen og fjerde trin hjertemassage og fortsat kunstigt åndedræt.
I en senere udgave af politiets lærebog er angivet, at buglejring kun bør benyttes i kort tid ad gangen. Betydningen af overvægt, fysisk aktivitet og spirituspåvirkning er i forbindelse med udsendelsen af den senere udgave understreget ved en indskærpelse af, at buglejring af overvægtige personer, der eventuelt tillige er hyperaktive og/eller påvirkede, skal være af så kort varighed som muligt.
Om forløbet på rastepladsen lægger vi til grund, at A med magt blev lagt i bugleje, og at der i den forbindelse var en betydelig fysisk aktivitet, idet han, der også forinden havde været aggressiv og sparkende og gjort voldsom modstand, modsatte sig magtanvendelsen og forsøget på at iværksætte benlås. Han blev holdt nede ved et tryk på højre skulder og fik et slag med politistav på låret. Der er ikke præcise oplysninger om, hvor længe A lå i bugleje, før han mistede bevidstheden, men vi lægger til grund, at det ikke var langvarigt.
Betjentene har forklaret, at da A lå stille, overvejede de, om han simulerede. Da han blev ved med at ligge stille og ikke reagerede, blev de klar over, at han havde mistet bevidstheden, og lagde ham i låst sideleje og fjernede håndjernene. De tog puls ved håndleddet og ifølge den ene betjent muligvis tillige på halsen, og de mente at kunne mærke puls. Retslægerådet har som svar på spørgsmål 8 oplyst, at det kan være vanskeligt at føle puls hos en person med kraftig overvægtig underarm, og at det ikke er ualmindeligt, at lægfolk forveksler deres eget pulsslag i fingrene med den undersøgtes eventuelle manglende puls. De kunne begge se As brystkasse hæve og sænke sig og den ene betjent tillige, at han bevægede hoved eller mund.
Ingen af betjentene tog imidlertid hovedet ned til hans mund og næse for at tjekke åndedrættet.
Ved bedømmelsen af forløbet må det efter vores opfattelse yderligere tages i betragtning, hvad der var baggrunden for anholdelsen, og at forholdene på rastepladsen var rolige, selv om A var stor og reagerede voldsomt, samt at betjentene ikke havde andre opgaver at tage vare på.
På baggrund af det anførte finder vi, at myndighederne – selv om betjentene gjorde, hvad de i situationen vurderede som det rigtige – ikke har givet en tilfredsstillende og overbevisende forklaring på det forløb på rastepladsen, som førte til As død.
Som følge af flertallets stemmeafgivning finder vi ikke anledning til at tage konkret stilling til de to nedlagte betalingspåstande.
Højesteret finder, at der foreligger sådanne særlige grunde, at appellanterne ikke skal betale sagsomkostninger for Højesteret til de indstævnte, jf. retsplejelovens § 312, stk. 2.
Sidst opdateret: 15-06-2011

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - sagsomkostninger
09 Aug 2005 14:56
07 Jul 2005 14:06
SKM2005.331.HR
376/04
Skønsmæssig, ansættelse, urigtig, grundlag, privatforbrug, sagsomkostninger
Skattemyndighederne havde forhøjet skatteyderens personlige indkomst for hvert af indkomstårene 1996 til 1998 med kr. 150.000,-. Skatteyderen var enig i, at myndighederne var berettiget til at tilsidesætte hans regnskabsgrundlag, men han mente, at skønnet kunne tilsidesættes.
Østre Landsret frifandt Skatteministeriet og skatteyderen indbragte sagen for Højesteret. For Højesteret fremkom skatteyderen med oplysninger, der efter Skatteministeriets opfattelse viste, at de lokale skattemyndigheders skøn var udøvet på et urigtigt grundlag. Derfor tog ministeriet bekræftende til genmæle.
Højesteret traf sagsomkostningsafgørelse. Højesteret fandt, at ministeriet efter forliget i alt væsentligt måtte anses som den tabende part. Det forhold, at det først under forberedelsen for Højesteret lykkedes skatteyderen at føre bevis for, at myndighedernes skøn var udøvet på et urigtigt grundlag, kunne ikke føre til, at den almindelige regel om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger for begge instanser, blev fraviget.
Ligningsvejledningen 2005-2 E.B.1.5
(advokat Svend Raether)
Torben Melchior, Børge Dahl og Niels Grubbe
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 25. juni 2004. Sagen er under behandlingen for Højesteret hævet som forligt, og parterne har anmodet Højesteret om at træffe afgørelse om sagsomkostninger for landsret og for Højesteret.
Appellanten, A, har påstået sig tillagt sagsomkostninger for landsret og for Højesteret.
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået, at der ikke er grundlag for at tillægge A sagsomkostninger for landsretten.
A har under anken til Højesteret gentaget sin påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at indkomstansættelsen for ham for indkomstårene 1996, 1997 og 1998 henvises til fornyet behandling ved de lokale skattemyndigheder.
Sagen er efter afgivelse af duplik for Højesteret forligt ved, at Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle.
I et brev af 2. maj 2005 fra advokat Steffen Sværke til advokat Svend Raether fremgår om forliget bl.a.:
"Baggrunden for, at ministeriet tager bekræftende til genmæle, er, at appellanten for Højesteret har bevist, at de lokale skattemyndigheders skøn er udøvet på et urigtigt grundlag. Som bekendt er skønnet udøvet på baggrund af en privatforbrugsberegning for 1994 og 1995.
Det første er, at kommunens kapitalforklaring (retssagens bilag 5) har ladet saldoen på en bankkonto indgå ved udgangen af 1993 med kr. 200.000,- hvorimod saldoen ved udgangen af 1994 kr. 40.000,- ikke indgik. Som det fremgår af Skattecentrets skrivelse af 7. april 2005 (retssagens bilag L), side 2, ad 5, har skattecentret erklæret sig enig i, at privatforbruget for 1994 skal reduceres...
Hvad angår det for 1995 opgjorte privatforbrug, indeholder forbruget udgifterne ved driften af den virksomhed, som myndighederne ikke for dette år fandt var erhvervsmæssigt drevet. Tallene for 1994 og 1996 til 1998 indeholder udgifter ved driften af denne virksomhed. Af skattecentrets skrivelse (retssagens bilag L) fremgår, side 2, ad 4, at nettoforhøjelsen var på kr. 253.843,-. Tages der højde herfor, er privatforbruget for 1995 med negativ på ca. kr. 20.000,- og ikke positiv kr. 232.528,-.
Derimod har appellanten efter ministeriets opfattelse ikke på det foreliggende grundlag godtgjort, at appellantens søn for en stor del af årene 1996 og 1997 skulle have bidraget til husholdningens økonomi."
A har for landsretten betalt 3.120 kr. i rets- og berammelsesafgift og for Højesteret 7.370 kr. i retsafgift.
A har anført, at kommunens beregninger har været baseret på et forkert grundlag, og det har været et omfattende arbejde at finde ud af, hvor kommunen har grebet forkert og lagt forkerte forudsætninger til grund for sine beregninger. Det bør ikke lastes skatteyderen, at det først er lykkedes under forberedelsen for Højesteret.
Skatteministeriet har anført, at der ikke er grundlag for at tilkende A sagsomkostninger for landsret, når ministeriet har taget bekræftende til genmæle på baggrund af de oplysninger, der først fremkom med replikken for Højesteret.
Efter indholdet af forliget må Skatteministeriet i alt væsentligt anses som tabende part.
Tvisten mellem parterne har alene drejet sig om rimeligheden af det skøn, som skattemyndighederne har udøvet, og det er først under forberedelsen for Højesteret lykkedes for skatteyderen at føre bevis for, at myndighedernes skøn er udøvet på et forkert grundlag. På denne baggrund og efter det oplyste om arten af de fejlagtige beregningsforudsætninger er der ikke grundlag for at fravige den almindelige regel om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger for begge instanser.
Sagsomkostningerne fastsættes med tillæg af de betalte retsafgifter efter de almindelige takster for proceduresalær for landsret og - da sagen er forligt for Højesteret efter skriftveksling og en betydelig forberedelse - til 2/3 heraf for Højesteret.
Højesteret fastsætter herefter det samlede sagsomkostningsbeløb til 45.000 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 45.000 kr. til A.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Tab i fremmed valuta - regresfordring
11 Mar 2002 15:39
SKM2002.146.HR
I 118/1999
Fordringstab, valutaterminsforretning, kautionsforpligtelse, regrestab
Hovedaktionærs tab på regresfordringer mod sine selskaber ikke anset for omfattet af kursgevinstlovens § 6, idet hverken pengeinstitutternes fordring mod selskaberne, som indstævntes regresfordring mod selskaberne var at anse som fordringer i fremmed valuta eller reguleret i forhold til fremmed valuta
Kursgevinstloven § 6 (dagældende)
(kammeradvokaten ved advokat H.C. Vinten)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 11. afdeling den 14. januar 1999.
Hermann, Wendler Pedersen, Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen og Jytte Scharling.
Indstævnte, A, har principalt gentaget sin påstand og har subsidiært påstået stadfæstelse.
Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at debitorselskaberne ikke var i stand til at betale As fordringer ved udgangen af 1992, samt at Salling Bank fordrede og fik forlods dækning for sit krav gennem As kaution.
Parterne er for Højesteret enige om, at spørgsmålet om, hvorvidt A ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst kan fradrage sit tab på regresfordringerne mod selskaberne H1 Finance ApS og H2 Investment ApS, skal afgøres efter § 6, stk. 1, i kursgevinstloven, således som denne bestemmelse var affattet ved lov nr. 394 af 6. juni 1991. Bestemmelsen var sålydende:
"Gevinst og tab på fordringer og gæld i fremmed valuta medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst . ... Fordringer og gæld i danske kroner betragtes som fordringer og gæld i fremmed valuta, hvis hovedstolen henholdsvis restgælden reguleres i forhold til en eller flere valutakurser."
Skatteministeriet har sammenfattende til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at hverken pengeinstitutternes fordringer mod H1 Finance ApS og H2 Investment Aps eller As regresfordringer mod selskaberne var fordringer i fremmed valuta, ligesom hverken hovedstol eller restgæld blev reguleret i forhold til en eller flere valutakurser.
A har til støtte for sin påstand om fradragsret for sine tab navnlig anført, at de er direkte afledt af udviklingen i en eller flere fremmede valutaer, jf. kursgevinstlovens § 6, stk. 1, sidste punktum.
Salling Bank A/S bekræftede ved skrivelse af 26. juli 1991 aftalen med H1 Finance ApS om en "4 års forretning DEM/ITL". Det hedder i skrivelsen bl.a.:
"Vi bekræfter hermed detaljerne vedrørende følgende 4 års forretning indgået mellem Dem og Salling Bank A/S, i overensstemmelse med det nedenforanførte juridiske dokumentationsgrundlag.
Kontraktdato: 24. juli 1991
Valuta A:
Valuta B:
Valuta A betaler:
Salling Bank A/S renter på
Valuta B betaler:
De rente på
Påbegyndelsesdato:
26. juli 1991
Valuta A beløbsstørrelse:
ITL 1.862.500.000,-
Valuta B beløbsstørrelse:
DEM 2.500.000,
Udveksling af hovedstole:
Valuta A rentesats:
12,40 % 360/360
Valuta B rentesats:
9,35 % 360/360
Betalingshyppighed:
Helårlig både på DEM og ITL
Betalingsdatoer:
270792 - 260793 - 260794 - 260795"
Der er til brug for Højesteret tilvejebragt yderligere oplysninger og afgivet supplerende forklaringer.
B har forklaret bl.a., at begge selskaber, H1 Finance ApS og H2 Investment ApS, drev samme type virksomhed, nemlig valutaterminsforretninger. Forretningerne kom typisk i stand på den måde, at selskabet eller selskaberne hos det enkelte pengeinstitut, hvoraf man havde 6 - 7 samarbejdspartnere, stillede en vis sikkerhed. Det kunne f.eks. være 1.000.000 danske kroner eller modværdien heraf i hvilken som helst valuta. For denne sikkerhed opnåede selskabet en ramme, inden for hvilken man kunne handle valuta f.eks. svarende til 10.000.000 danske kroner. Aktiviteten gik herefter ud på at låne i lavt forrentet valuta og investere den lånte kapital i højt forrentede valutaer. Denne aktivitet udgjorde skønsmæssigt omkring 95 % af selskabernes aktiviteter, idet der også i meget begrænset omfang var aktiehandel.
Statsautoriseret revisor KS har forklaret bl.a., at selskabernes aktiviteter i den periode, han fungerede som revisor for disse, var valutaspekulationsforretninger i fremmed valuta. Han har ikke nogen erindring om, at selskaberne også handlede aktier. Sammenbruddet skete i efteråret 1992 på grund af markedets drastiske ændring, og selskabsdeltagerne valgte at afhandle forretningerne med forholdsvis store tab.
De tab, som A ønsker fradrag for i medfør af § 6, stk. 1, i den dagældende kursgevinstlov, vedrører regresfordringer mod selskaberne H1 Finance ApS og H2 Investment ApS som følge af, at han har måttet indfri sine kautionsforpligtelser. Sådanne regresfordringer stiftes ved kautionistens indfrielse af kautionsforpligtelserne og er omfattet af kursgevinstloven. Fordringshaveren (kautionisten) vil derfor kunne fradrage sine tab i den skattepligtige indkomst, hvis betingelserne herfor i kursgevinstloven i øvrigt er opfyldt. Fradrag i medfør af den dagældende § 6 forudsætter, at regresfordringen er i fremmed valuta, eller at dens hovedstol eller restgæld reguleres i forhold til en eller flere valutakurser.
As regresfordring vedrørende kautionen over for Salling Bank angik en renteswapforretning indgået af H1 Finance ApS og banken i henhold til aftale af 26. juli 1991. Det lægges efter bevisførelsen til grund, at forretningen var baseret på differenceafregning. Der kunne derfor ikke opstå noget retligt krav på betaling forud for afviklingsdagen, og det må efter arrangementets karakter lægges til grund, at aftalen indebar, at kun en af aftaleparterne var forpligtet til at betale den anden part et beløb, og at dette beløb skulle betales i danske kroner. Salling Bank opgjorde da også sit krav mod selskabet og mod A som kautionist i danske kroner. Hverken bankens fordringer mod selskabet og A eller As regresfordring var således i fremmed valuta eller reguleret i forhold til fremmed valuta. Betingelserne for fradrag i kursgevinstlovens § 6, stk. 1, er således ikke opfyldt.
As regresfordring på 395.440,33 kr. vedrørende kautionen over for Jyske Bank angik en valutaterminsforretning indgået af H1 Finance ApS. Der er ikke under sagen fremlagt bilag til belysning af arrangementets nærmere indhold, men det må efter arrangementets karakter lægges til grund, at også denne forretning skulle afvikles ved differenceafregning. B har om selskabernes valutaterminsforretninger generelt forklaret, at tabene gik ind over en clearingkonto og blev betalt i danske kroner over kassekreditten. Som sagen er oplyst, finder Højesteret herefter, at arrangementet med Jyske Bank i skattemæssig henseende må betragtes på samme måde som arrangementet med Salling Bank. Heller ikke for denne fordrings vedkommende er betingelserne for fradrag i medfør af kursgevinstlovens § 6 således opfyldt.
Hafnia Erhvervsbanks fordringer mod H1 Finance ApS og H2 Investment ApS vedrørte efter det oplyste restgælden på konti, der blev ført i danske kroner. Gælden hidrørte bl.a. fra to optionspræmier, der var afregnet og opkrævet i danske kroner, ligesom bankens fordringer mod A var opgjort i danske kroner. Der er derfor heller ikke fradragsret for disse fordringer i medfør af kursgevinstlovens § 6.
Højesteret tager herefter Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal indstævnte, A, inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 125.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretssagen om Skov- og Naturstyrelsens kriminalisering af den frie færdsel på de danske kyster.
Højesteretssagen om skovriderens og Skov- og Naturstyrelsens kriminalisering af den frie færdsel på de danske kyster. Højesteretssagen om skovriderens og Skov- og Naturstyrelsens kriminalisering af den frie færdsel på de danske kyster.
SKOV- OG NATURSTYRELSENS FORSØG PÅ AT KRIMINALISERE
DEN FRIE FÆRDSEL PÅ DE DANSKE KYSTER
Er dette en kyst? Eller et åbent, udyrket areal?
Skovrideren på Bornholm, Tom Nielsen, og Skov- og naturstyrelsen var ikke i tvivl.
Det var "selvfølgelig" et åbent udyrket areal og ikke en kyststrækning !?
Loven er ellers ganske klar.
Kysten rækker op til der, hvor den sammenhængende landvegetation begynder!
Man kunne måske tro, at det kunne være ligegyldigt, men der er imidlertid en stor forskel mht., hvad man må foretage sig og, hvad Skov- og naturstyrelsen (SNS) kan blande sig i mht. de to arealtyper.
Jvf. naturbeskyttelseslovens §22 er der nemlig fri adgang til at færdes og til at opholde sig på de danske kystarealer, mens der i visse tilfælde kan stilles særlige krav for f.eks. de udyrkede arealer.
Denne kendsgerning passede imidlertid ikke Jakob Rømer, skovrideren eller SNS, og de valgte derfor at ignorere loven skabe deres egne retstilstand ved at kræve indhentning af tilladelse og betaling for at færdes og for at gøre kortvarigt ophold på kystarealerne.
Skovrideren benyttede straks denne selvskabte, mulighed, hvorved han og SNS satte sig over og uden for lov og folketing gennem en kriminalisering af den ret til fri færdsel i kystområderne, som loven ellers giver os alle.
Dermed var der selvfølgelig også lagt op til konflikt.
Allerede i slutningen af 1990'erne besluttede skovrideren på Bornholm og SNS i samarbejde med Jakob Rømer at anlægge dette synspunkt og denne praksis.
På den baggrund, indførte de både krav om tilladelse og betaling for at færdes i på kystarealerne.
Der var reelt tale om indførsel af lejeaftaler med eksklusivret til færdsel og ophold for lejeren og Skov- og naturstyrelsen gav samtidigt også lejeren mulighed for at kræve andre bortvist, hvilket de gentagne gange har forsøgt at gennemtvinge.
Således også den 11. september 2001, hvor Jakob Rømer Barfod ankom til ovenstående kystklipper for at arrangere rapelling.
Da Jakob Rømer imidlertid erfarede, at Christian Almer (CA) allerede var i området i forvejen, forlangte hans med"instruktør" Kim, at Christian Almer forsvarndt øjeblikkeligt, hvilket skete med henvisning til, at Jakob Rømer havde købt eksklusivretten til området.
Christian Almer henviste imidlertid til naturbeskyttelseslovens §22, der giver adgang for alle og enhver til at færdes og gøre kortvarigt ophold på kystarealerne og nægtede på den baggrund at forsvinde.
Jakob Rømer tilkaldte derefter SNS.
Da den tilkaldte skovfoged heller ikke lod til at kende loven og Christian Almer derfor selvfølgelig nægtede at forlade området, politianmeldte både Jakob Rømer og SNS CA for overtrædelse af naturbeskyttelseslovens §24 vedr. færdsel på åbne, udyrkede arealer.
Politiet mødte op og bortviste så CA, der siden også modtog et bødeforlæg for "overtrædelsen”.
Selv om der tydeligvis var tale om et kystareal (se ovenstående billede), og både byret, landsret og højesteret siden slog dette yderligere fast, så valgte både rapellearrangøren, Jakob Rømer, skovrideren, Tom Nielsen og SNS at se stort på dette og fastholde politianmeldelsen af CA for overtrædelse af naturbeskyttelseslovens §24, der vel at mærke alene vedrører færdsel på de åbne, udyrkede arealer.
Selv om det altså, jvf. naturbeskyttelseslovens §22, uden videre er tilladt at opholde sig og færdes på kystarealerne og, selv om det, jvf. naturbeskyttelsesloven §22, stk. 3, er strafbart at forsøge at forhindre denne frie adgang gennem f.eks. krav om tilladelser eller betaling, så valgte Skov- og naturstyrelsen at se stort på dette princip om frit ophold og fri færdsel på vore kyster, som eller går helt tilbage til i hvert fald Jyske Lov.
Ved at påstå, at der ikke var tale om en kyststrækning men derimod om et åbent, udyrket areal, mente udlejeren, Skov- og naturstyrelsen, og lejeren, Jakob Rømer Barfod, tilsyneladende, at de kunne omgå loven og dermed reelt indføre nye regler for færdsel på kystarealerne uden om folketinget.
Bødeforlægget blev selvfølgelig ikke betalt, og efter at sagen havde været i både byretten og landsretten, endte den mere end to et halvt år senere i højesteret.
Her frikendte højesteret Christian Almer, hvormed højesteret reelt også kendte Jakob Rømer Barfods, Skov- og naturstyrelsens og skovrider, Tom Nielsens praksis ulovlig.
Læs domseesumé af afgørelsen i højesteret.
Læs også en mere dybtgående redegørelse for sagen.
Allerede i byretten blev det slået fast, at der selvfølgelig ikke var tale om et åbent, udyrket areal, og siden slog både landsretten og højesteret denne kendsgerning yderligere fast.
Dermed forsvandt skovrider, Tom Niolsens og Skov- og naturstyrelsens muligheder for at kræve tilladelse og betaling for at færdes og opholde sig i området.
Tilsvarende forsvandt Jakob Rømers muligheder for at reservere klipperne til sine rapelleaktiviter.
Der er altså fortsat fri adgang til at opholde sig og færdes på vore kystarealer.
Dertil kommer så, at naturbeskyttelseslovens §22, stk. 3, tilmed gør det strafbart at forsøge at forhindre denne frie adgang.
På denne side finder du tre billeder af de klipper, som skovrideren forsøgte at henføre under reglerne om åbne udyrkede arealer. Billederne indgik i retssagen.
Læs mere om Højesterets afgørelse om, at klatring med reb og sikringsudstyr på de danske kyststrækninger er lovlig og ikke kræver hverken anmeldelse eller tilladelse og om, at det er ulovligt at forsøge at forhindre denne frie adgang til at færdes på kysterne.
Trykt i Frederiksborg Amts Avis.
Tegning: Henrik Monved. Gengivet med særlig tilladelse.
Iflg. loven går kysten op til den sammenhængende landvegetation.
Iflg. skovrideren og Skov- og naturstyrelsen var ovenstående klippekyst imidlertid ikke kyst men derimod land.
På den baggrund krævede de derfor både tilladelse og betaling for at færdes i området.
Både by-, lands- og højesteret afgjorde, at det var et kystareal, og højesteret afgjorde, at det var ulovligt at kræve tilladelse eller betaling for at færdes på kystklipperne, ligesom højesteret afgjorde, at klippeklatring med sikringer og reb er almindelig færdsel.
© Copyright. Dansk Vejlederkreds

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret


text:
Remis i årelang tvist mellem Danske Spil A/S og Ladbrokes Betting and Gaming Ltd - Moalem Weitemeyer Bendtsen
Dato 19 jan. 2012
Højesteret afsagde den 6. januar 2012 endelig dom i sagen mellem Danske Spil A/S (herefter ”Danske Spil”) og Ladbrokes Betting & Gaming Ltd. (herefter ”Ladbrokes”), og fandt, at begge parter i forbindelse med to markedsføringskampagner afviklet i 2007 og 2008 havde overskredet grænserne for, hvad der er tilladt inden for markedsføringslovens rammer.
Danske Spil, der er 80 % ejet af Den Danske Stat, og på det pågældende tidspunkt eneste selskab med bevilling til at udbyde bookmaking og puljespil i Danmark, gennemførte i andet halvår af 2007 en imagekampagne omfattende blandt andet biografreklamer, tv-reklamer og annoncer. I reklamen anførtes blandt andet:
”.. og nu hedder vi Danske Spil. Ikke filippinske spil, italienske spil eller nogen som helst andre spil.
… og det er ikke bare et navn – men en model for, hvordan mange millioner kroner hver dag kan skifte hænder, uden at havne i de forkerte lommer (…)”.
Ladbrokes, et engelsk spilleselskab, der udbyder internet bookmaking og en række øvrige spil i mere end 200 lande, gennemførte i perioden fra maj til september 2008 ligeledes en reklamekampagne i Danmark under sloganet:
”Danske spil Engelske Odds”
Ladbrokes opsatte blandt andet store skiltereklamer i København med teksten:
”Hvad er Ladbrokes?
Større gevinster/Bedre Service”.
Danske Spil nedlagde påstand om, at Ladbrokes reklame var i strid med Markedsføringslovens regler om god markedsføringsskik, udgjorde vildledende og nedsættende reklame, sammenlignende reklame og i øvrigt var en krænkelse af Danske Spils ret til forretningskendetegn og varemærke.
Ladbrokes nedlagde udover frifindelsespåstande, selvstændige påstande om, at Danske Spils reklame var i strid med Markedsføringslovens regler om god markedsføringsskik, og at reklamen var vildledende, nedsættende og sammenlignende. Der blev endvidere nedlagt påstand om, at markedsføringen var i strid med fællesskabstraktatens artikel 49 om tjenesteydelsernes frie bevægelighed, idet Danske Spil med kampagnen opfordrede forbrugerne til at købe dansk på bekostning af tjenesteydelser fra udenlandske virksomheder.
Markedsføringsloven er de erhvervsdrivendes færdselslov. Loven tilsigter at give de erhvervsdrivende retsbeskyttelse mod illoyal konkurrence og give forbrugerne et retsværn mod vildledende reklame og andre kritisable forretningsmetoder.
Markedsføringsloven indeholder et generelt forbud mod at foretage handlinger, som strider mod god markedsføringsskik (§1). Forbuddet, der benævnes generalklausulen, kan anvendes selvstændigt eller som supplement til lovens øvrige regler. Blandt disse er blandt andet et forbud mod at anvende urigtige, vildledende eller utilbørlige angivelser, der kan føre konkurrenter eller forbrugere på afveje og påvirke efterspørgslen (§3). Loven indeholder endvidere en række betingelser, der skal opfyldes, såfremt en erhvervsdrivende benytter sig af sammenlignende reklame, herunder at reklamen ikke må miskreditere konkurrenter og alene kan angå produkter med nøjagtigt samme betegnelse (§5).
Herudover indeholder Markedsføringsloven et forbud imod at benytte forretningskendetegn, der ikke tilkommer den erhvervsdrivende, eller som kan forveksles med andres forretningskendetegn (§18). Bestemmelsen supplerer beskyttelsen i henhold til Varemærkelovens § 4, idet det ikke er en betingelse for at være omfattet af Markedsføringslovens § 18, at forretningskendetegnet er beskyttet efter anden lovgivning, f.eks. Varemærkelovgivningen.
Højesteret fandt det godtgjort, at ”Danske Spil” i 2008 var indarbejdet som varemærke, uanset der ikke var sket nogen formel registrering. Højesteret fandt derimod ikke, at Ladbrokes anvendelse af ”danske spil” som en del af et slogan, udgjorde en utilbørlig udnyttelse af det renommé og den goodwill, der er knyttet til Danske Spil. Anvendelsen udgjorde derfor ikke en overtrædelse af Markedsføringslovens § 18 og Varemærkelovens § 4.
Højesteret fandt imidlertid, at en del af markedsføringskampagnen havde karakter af sammenlignende reklame. Udtryk som ”bedre service, samme tryghed, samme spil og større gevinster” er subjektive udsagn, der ikke kan verificeres. Da det endvidere ikke fandtes bevist, at Ladbrokes udbyder samme spil som Danske Spil, eller udbetaler større gevinster end Danske spil, blev Ladbrokes dømt for ikke at have iagttaget reglerne for brug af sammenlignende reklame.
For så vidt angår Danske Spils imagekampagne fandt Højesteret, at Danske Spil ved kampagnen forsøgte at give forbrugeren det indtryk, at udenlandske spiludbydere, modsat Danske Spil, snyder spillerne og anvender mafialignende metoder. Højesteret fandt derfor Danske Spils kampagne vildledende, miskrediterende og i strid med god forretningsskik.
Højesteret fandt dog ikke grundlag for at antage, at Danske Spils markedsføring skulle udgøre en overtrædelse af reglerne om fri bevægelighed for tjenesteydelser.
Højesteret fandt på baggrund af ovenstående, at ingen af parterne havde lidt et større tab end den anden part, og ingen af parterne blev derfor pålagt at betale vederlag eller erstatning til den anden part.
Afgørelsen bekræfter, at det som udgangspunkt er lovligt for virksomheder, at anvende sammenlignede reklame, så længe dette sker på objektiv og loyal vis. I det konkrete tilfælde, blev disse betingelser ikke iagttaget, idet Højesteret fandt, at begge parter havde fremført påstande, der bibragte forbrugerne forkerte indtryk om konkurrenternes forretning.
Såfremt en virksomhed ønsker at gennemføre en markedsføringskampagne, hvor produkter sammenlignes med en konkurrents, er det afgørende, at sammenligningen ikke er vildledende eller miskrediterende i forhold til konkurrenten.
Det gælder endvidere, at det alene er tilladt at sammenligne tjenesteydelser, som tjener samme formål eller opfylder samme behov. Afgørende for dette er, om produkterne er substituerbare alternativer.
Særligt for så vidt angår gaming virksomheder skal fremhæves, at Markedsføringslovens regler gælder ved siden af Spillelovens § 36. Udover at skulle iagttage de regler om markedsføring af spil, som gælder efter Spilleloven, skal gaming virksomheder derfor også følge Markedsføringslovens generelle regler.
Det anbefales, at en virksomhed, der påtænker en markedsføringskampagne, nøje gennemgår kampagnens elementer med den juridiske rådgiver, for derved at sikre, at kampagnen tilrettelægges inden for Spille- og Markedsføringslovens rammer.
Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om afgørelsen eller ønsker yderligere information om sammenlignende reklamekampagner, er du velkommen til at kontakte partner, advokat Claus Molbech Bendtsen (cmb@mwblaw.dk) eller advokat Pernille Nørkær (pno@mwblaw.dk).

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
04 Feb 2009 11:46
21 Jan 2009 10:27
SKM2009.99.HR
1. afdeling, 166/2008
Personlig indkomst + Tonnageskat
Højesteret fandt, at fartøjet ikke var et dansk skib efter søfolkskattelovens § 5, idet fartøjet ikke opfyldte kravet i samme lovs § 2, nr. 1, om udelukkende at være anvendt som bugser- og bjergningsfartøj eller til erhvervsmæssig transport af godset. Højesteret lagde bl.a. til grund, at fartøjet kun i mindre omfang anvendtes som bjergningsfartøj. Højesteret fandt videre, at bestemmelsen skulle undergives en snæver fortolkning under henvisning til ordlyden efter søfolkskattelovens § 2, nr. 1 ("udelukkende"), og lovforarbejderne.
Videre lagde Højesteret til grund, at fartøjet ikke anvendtes til formål, som ville kunne omfattes af tonnageskatteloven, hvilket også er et krav efter søfolkskattelovens § 5. Højesteret fandt ikke, at fartøjet var indrettet til at udføre transport af gods på dæk eller i lastrum eller i øvrigt til transport af gods mellem forskellige destinationer, jf. tonnageskattelovens § 6, ud over den flytning af et løftet emne i krankroge på fartøjet til et andet bestemt sted, der var en del af den løfteopgave, som fartøjet varetog. Højesteret fandt videre, at fartøjet måtte anses som en "flydekran" i den forstand udtrykket anvendes i tonnageskattelovens § 8, stk. 2. Højesteret fandt i den forbindelse, at det er uden betydning, at fartøjet var udstyret med maskineri, der kunne anvendes til fremdrift, ligesom det er uden betydning, at der foreligger en bemandingsfastsættelse for det pågældende fartøj. Højesteret lagde i denne forbindelse vægt på lovmotiverne til tonnageskattelovens § 8, stk. 2, der tilsigter en præcisering af reglerne i forhold til EU-retten.
Søfolksskattelov § 5
Tonnageskattelov § 8
Ligningsvejledningen A.B.3.1.1.1
Den juridiske vejledning 2012-1 afsnit C.A.3.4.6.3 (tidligere LV Almindelig del, afsnit D.B.3.1.1.1)
Den juridiske vejledning 2012-1 afsnit C.A.3.4.6.5 (tidligere LV Almindelig del, afsnit D.B.3.1.2.1)
(advokat Henrik Kleis)
Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling den 16. april 2008.
Appellanten, H1 A/S, har gentaget sin frifindelsespåstand.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 A/S betale 75.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Salg af vindmøller - videreførelse af virksomhed
28 Nov 2012 13:09
20 Nov 2012 10:51
12-086687
Salg af vindmøller - geninvestering - videreførelse af virksomhed - VE-anlæg
Skatterådet bekræfter, at såfremt spørger, der - enten direkte eller indirekte - ejer 100% af et K/S, umiddelbart efter salg af samtlige vindmøller i det pågældende K/S, geninvesterer i nye vindmøller og/eller vindmølleanlæg, vil vindmøllevirksomheden ikke anses som ophørt, og der vil ikke skulle ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9, stk. 1. Der vil dog være tale om en konkret vurdering, og det er ikke muligt at tidsfæste, hvor lang en periode, der kan tillades at forløbe, før virksomheden må anses for ophørt, idet det tilsvarende har betydning, hvilke bestræbelser, der udøves efter salget for at kunne fortsætte virksomheden.
Skatterådet bekræfter endvidere, at en negativ saldo, der måtte fremkomme som følge af, at salgssummen således skal fradrages i afskrivningsgrundlaget efter afskrivningslovens § 5, stk. 2, i så fald skal udlignes ved anskaffelser eller medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for det efterfølgende indkomstår, jf. afskrivningslovens § 8, stk. 1.
Skatterådet udtaler herudover, at såfremt spørger kun investerer i en andel af en vindmølle eller en andel af en vindmøllepark, må det ved en konkret vurdering afgøres, hvorvidt virksomheden må anses for at være videreført. Det er ikke muligt at fremkomme med en nøjagtig angivelse af, hvor stor en tilstrækkelig procentvis investering i den enkelte situation vil være.
Endelig bekræfter Skatterådet, at investering i andre VE-anlæg, jf. afgrænsningen i Lov om fremme af vedvarende energi § 2, stk. 2, end vindmølleanlæg, vil kunne accepteres som værende samme virksomhed, som investering i vindmøller eller vindmølleanlæg, idet anlæg omfattet af denne bestemmelse alle har det til fælles, at de er strømproducerende anlæg og som sådan leverer samme produkt. Uanset, der investeres i vindmøller eller anden form for vedvarende energianlæg, vil der være tale om strømproducerende virksomhed, og som sådan ensartet virksomhed.
Afskrivningsloven § 8
Afskrivningsloven § 9
Den juridiske Vejledning 2012-2, afsnit C.C.6.3
Kan Skatterådet bekræfte, at afhændelse af vindmøllerne i et tysk KG, som beskrevet nedenfor, ikke skal ophørsbeskattes efter afskrivningslovens § 9?
Kan Skatterådet desuden bekræfte, at afhændelsen af vindmøllerne i et tysk KG, som beskrevet nedenfor, er omfattet af afskrivningslovens § 8?
Kan Skatterådet bekræfte, at der kan investeres i en andel af en vindmølle, eller en andel af en vindmøllepark, og dermed undgå ophør af virksomhed, således at virksomheden er fortsættende i afskrivningslovens forstand?
Hvis der kan besvares bekræftende på spørgsmål 3, hvor stor en andel skal der i så fald købes af den pågældende vindmølle eller vindmøllepark - 25 %, 50% eller 75%?
Hvis der kan besvares bekræftende på spørgsmål 3, kan det så også bekræftes, at investering i andre VE-anlæg, ligeledes vil opfylde betingelsen for værende samme virksomhed og dermed omfattet af afskrivningslovens § 8?
Spørger ejer personligt 50% af A K/S, som ejer en vindmøllepark i Tyskland. De resterende 50% af A K/S ejes gennem et af spørger 100% ejet selskab. Baggrunden for dette ejerskab er, at der oprindeligt har været 2 investorer i A K/S. Spørger har i dag det fulde ejerskab - direkte og indirekte. Vindmøllerne i vindmølleparken, som er ejet af A K/S med 100% er placeret i et tysk KG - B KG.
Administrationen af vindmølleparken foretages i det daglige af et administrationsselskab.
Virksomhedsordningen anvendes på den personlige virksomhed. Herudover ejer spørger personligt andre K/S'er, der investerer i fast ejendom. Disse K/S'er er almindelige 10-mandsprojekter og dermed selvstændige aktiviteter set i forhold til A K/S m.fl.
B KG vil afhænde vindmøllerne i den nærmeste fremtid og formentligt i 2012, da der er indledt en proces omkring salget heraf.
I forbindelse med det forventede salg af vindmøllerne vil der ikke ske opløsning af A K/S m.fl., som fortsat vil være et K/S, der har til hensigt at foretage investeringer i vindmøller - dvs. både enkeltstående vindmøller og/eller vindmølleparker.
Overvejelserne og planlægningen omkring generhvervelse af vindmøller foregår sideløbende med, at salgsprocessen er i gang, men der er ikke noget endeligt på plads endnu. Det er en forudsætning for geninvestering i A K/S m.fl. eller personligt af spørger, at der først sker afståelse af vindmølleparken i Tyskland. Derfor kan der komme en tidsmæssig forskydning mellem 2 indkomstår - eks. 2012 og 2013. Det er desuden en forudsætning for geninvestering, at der findes et interessant projekt at foretage geninvesteringen i.
Der vil i forbindelse med afhændelse af vindmølleparken i Tyskland forudsætningsvist opstå en negativ driftsmiddelkonto i B KG.
Det er repræsentantens vurdering, at spørger via A K/S m.fl. er i fortsat drift med aktiv virksomhed inden for vindmølledrift, hvis A K/S m.fl. afhænder vindmølleparken i Tyskland, og der senest i året efter afhændelsesåret sker anskaffelse af nye aktiviteter inden for vindmølledrift. Derved vil det være muligt i henhold til afskrivningslovens § 8, stk. 1 at overføre negativ driftsmiddelsaldo opstået i forbindelse med afhændelse af driftsmidler til beskatning i det efterfølgende år eller udligning ved anskaffelse af nye driftsmidler.
Baggrunden for at der er tale om en fortsættende virksomhed, jf. afskrivningslovens § 8, stk. 1 er, at A K/S m.fl. består, og der inden afhændelse af vindmølleparken i Tyskland er igangsat proces omkring geninvestering i andre vindmøller/vindmølleprojekter. Derfor er der ikke hjemmel til beskatning efter afskrivningslovens § 9, da dette er en ophørsbeskatningsregel.
Det er desuden ved vurderingen af, om A K/S m.fl. er en fortsættende virksomhed, en forudsætning, at der sker afgrænsning af rammerne for denne virksomhed. Spørger ejer personligt ejendoms K/S andele. Disse aktiviteter anses i den forbindelse ikke som en del af A K/S m.fl., hvorfor disse aktiviteter ikke vil være tilstrækkelige til, at der kan blive tale om en fortsættende virksomhed.
Det vil være en forudsætning for anvendelse af afskrivningslovens § 8, stk. 1, at det er inden for minimum samme branche, jf. SKM2010.29.SR og SKM2006.682.LSR. Derfor kan man da også have investeringer/aktiviteter inden for samme branche, der ikke vil blive anset for værende den samme virksomhed, da der er tale om henholdsvis aktiv og passiv aktivitet.
Investeringen gennem A K/S m.fl. i vindmølleparken i Tyskland er aktiv virksomhed henset til ejerskabet.
I SKM2010.29.SR afgjorde Skatterådet, at 8 stk. 100% personligt ejede vindmøller samt et 100% ejet vindmølle K/S var at betragte som en og samme virksomhed. Derimod var en ejerandel på 30 % i et andet vindmølle K/S en selvstændig aktivitet. Dette havde betydning i forhold til anvendelse af reglerne om skattefri virksomhedsomdannelse, når der skulle ske delomdannelse. Denne afgrænsning af virksomhedsaktiviteter kan efter vores opfattelse anvendes analogt på afskrivningslovens regler omhandlende fortsættende virksomhed og ophør i §§ 8 og 9.
Derimod mente Landsskatteretten i SKM2006.682.LSR ikke, at der var tale om en fortsættende virksomhed i den situation, hvor der blev afhændet en 100% ejet vindmølle, og investeret i en vindmølleandel på alene 4,7%. Den nye investering var passiv, hvorfor den afhændede vindmølle skulle ophørsbeskattes efter afskrivningslovens § 9.
I TfS1987.2.HR havde en fisker part i en fiskekutter (7/8), som blev solgt i 1979. Pga. pågældendes overvejelser omkring varslede lovændringer mm. inden for fiskeriet, blev der først i 1980 anskaffet en ny fiskekutter. Spørgsmålet var derfor, om der var tale om en fortsættende virksomhed eller en ophørende virksomhed.
Højesteret konkluderede, at der var tale om en fortsættende virksomhed.
Med ovenstående afgørelse fra Skatterådet i SKM2010.29.SR kan det desuden konkluderes, at det ikke har nogen betydning for, om hvorvidt der er tale om en eller flere virksomheder, at de ikke er geografisk placeret i nærheden af hinanden. De 100 % personligt ejede vindmøller var placeret i Danmark, hvor de var anskaffet enkeltvis, og dermed også forudsætningsvist beliggende forskellige steder. Det 100 % ejede K/S havde vindmøller beliggende i Tyskland. Disse vindmøller blev alle anset for værende en virksomhed, hvorfor den geografiske placering ikke kan tillægges afgørende betydning for, om der er tale om en fortsættende virksomhed eller en ophørende.
Derfor vil der ud fra en samlet vurdering af de faktiske omstændigheder være tale om en og samme virksomhed. Der vil desuden være tale om en fortsættende virksomhed, hvorfor der ikke skal ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9, men derimod er mulighed for at overføre en negativ driftsmiddelkonto til det efterfølgende år, hvis dette måtte blive aktuelt, jf. afskrivningslovens § 8, stk. 1. Dette gælder, uanset om det er i det tyske KG, det danske K/S eller spørger personligt, som investerer i vindmøller eller et vindmølleprojekt.
Derfor skal der besvares bekræftende på spørgsmål 1 og 2.
Med hensyn til spørgsmål 3 og 4 viser ovenstående afgørelser, at der godt kan være tale om en aktiv virksomhed uanset at man ikke ejer 100 % af aktiviteten. Det er desuden ikke en forudsætning, at man selv foretager administrationen, jf. SKM2010.29.SR. 4,7 % var for lidt, men 7/8 var tilstrækkeligt, så vores vurdering er, at den aktive virksomhed ligger et sted der imellem.
Ifølge Energistyrelsens hjemmeside samt lov nr. 1392 af 27. december 2008 om fremme af vedvarende energi § 2, stk. 2, er vindmøller vedvarende energianlæg. Derfor vil der forudsætningsvist være tale om samme virksomhed, hvis der i stedet for investering i vindmøller, investeres i solcelleanlæg, som ligeledes er et vedvarende energianlæg. Derfor bør der ligeledes kunne besvares bekræftende på spørgsmål 5.
Spørger har fremført følgende i sit høringssvar:
"Redegørelse
Det er korrekt, som det fremgår af udkastet til besvarelsen for Skatterådet, at vi har spurgt til, om vindmøllerne kan afstås af det tyske KG.
Dette er gældende for både spørgsmål 1 og 2.
I den forbindelse ønsker vi præciseret, om det har nogen skattemæssig betydning, at det er salg af KG eller vindmøllerne, når der er tale om en skattetransparent enhed.
Vi mener ikke, at dette har nogen skattemæssig betydning, da der er tale om en skattetransparent enhed, ligesom det støttes af den praksis, hvortil vi tidligere har henvist.
Herudover har vi ikke bemærkninger til det fremsendte udkast."
Det ønskes bekræftet, at afhændelsen af vindmøllerne i B KG ikke skal ophørsbeskattes efter afskrivningslovens § 9.
Afskrivningslovens § 9, stk. 1
I det indkomstår, hvori en virksomhed sælges eller i øvrigt ophører (ophørsåret), kan der ikke afskrives eller straksafskrives på driftsmidler eller skibe omfattet af dette kapitel. Fortjeneste eller tab medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for ophørsåret og opgøres som forskellen mellem på den ene side salgssummen for de i ophørsåret solgte driftsmidler og skibe, herunder salgssummen for straksafskrevne driftsmidler og skibe, og på den anden side saldoværdien ved ophørsårets begyndelse med tillæg af beløb, der i ophørsåret er anvendt til nyanskaffelser. Såfremt saldoværdien ved ophørsårets begyndelse er negativ, opgøres fortjeneste eller tab som forskellen mellem på den ene side salgssummerne med tillæg af et positivt beløb lig den negative saldo og på den anden side udgifterne til nyanskaffelser i ophørsåret.
TfS1987.2.HR
En gårdejer havde i mange år drevet fiskerivirksomhed ved siden af sit landbrug, fra 1966 til 1974 som eneejer af en kutter. Han solgte sin 7/8 part i en fiskekutter i maj 1979, på et tidspunkt hvor han ikke ejede andre skibe eller skibsandele. I september 1980 underskrev han kontrakt om køb af en kutter, der blev leveret 23/12 1980. Højesteret lagde til grund, at skatteyderen i den mellemliggende periode havde overvejet, hvilke muligheder de særlige forhold for fiskerierhvervet gav ham for at fortsætte sin virksomhed. Efter en helhedsvurdering fandt retten, at skatteyderen ikke kunne anses for at have opgivet sin virksomhed, jf. dagældende afskrivningslovs § 6.
TfS 1984.215 HD
I april 1974 solgte det partrederi, i hvilket skatteyderen havde en skibsanpart sit eneste skib, og levering fandt sted i juni 1974. I februar samme år indledte skatteyderen forhandlinger om køb af en skibsanpart i et kommanditselskab. Endelig købsaftale udfærdigedes dog først i december 1974, men fik mellem parterne virkning fra 1. januar 1974. Retten fandt, at skatteyderens rederivirksomhed måtte anses for ophørt med partrederiets skibssalg, i hvert fald ved skibets levering til køberen i juni. Den i februar 1974 indgåede aftale ansås ikke for at være bindende for skatteyderen, og købet af skibsanparten i kommanditselskabet fandtes først at have fundet sted i december 1974, hvilket skyldtes hans egne forhold. Salgsavancen vedrørende partrederiets skib var følgelig skattepligtig som almindelig indkomst, jf. dagældende afskrivningslov § 6, jf. § 15A.
Det er oplyst, at spørger personligt ejer 50 % af kommanditselskabet A K/S, som, via dattervirksomheden B KG, ejer en vindmøllepark i Tyskland. Spørger anvender virksomhedsordningen på denne personlige virksomhed.
De øvrige 50 % af kommanditselskabet ejes af et selskab, som spørger ejer 100 %.
Herudover er det oplyst, at spørger personligt ejer andre K/S'er, der investerer i fast ejendom. Disse K/S'er er almindelige 10-mandsprojekter.
Vindmøllerne i A K/S påtænkes solgt, formentlig i 2012, men hensigten er at foretage nye investeringer i vindmøller.
Efter afskrivningslovens § 9, stk. 1, skal fortjeneste eller tab på driftsmidler eller skibe medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i det indkomstår, hvori en virksomhed sælges eller i øvrigt ophører.
Hvis en virksomhed sælger samtlige driftsmidler, kan dette være udtryk for virksomhedsophør. Afgørelsen af dette beror på en konkret vurdering, jf. Den Juridiske Vejledning, afsnit C.C.6.3. Tilsvarende gælder, såfremt virksomhedens eneste driftsmiddel sælges.
Spørgsmålet er således, om spørgers virksomhed ved salget af vindmøllerne må anses for ophørt, og der derved skal ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9.
Skatteministeriet skal bemærke, at spørgers personlige andele i andre K/S'er, som investerer i fast ejendom, anses som selvstændige virksomheder i forhold til vindmøllevirksomheden.
Det lægges til grund, at K/S'et efter salget af vindmøllerne i vindmølleparken i Tyskland ikke ejer yderligere vindmøller.
Tilsvarende bemærkes det, at det ved besvarelsen er lagt til grund, at spørger ikke ejer andre vindmøller / vindmølleandele eller øvrige vedvarende energianlæg eller andele heri, jf. besvarelsen til spørgsmål 5.
Kommanditselskabet vil ved salget afhænde samtlige driftsmidler i virksomheden, og som sådan må virksomheden umiddelbart anses som ophørt ved salget af vindmøllerne.
Rådgiver har imidlertid oplyst, at der ikke vil ske opløsning af kommanditselskabet, som fortsat vil være et kommanditselskab, der har til hensigt at foretage investeringer i vindmøller - dvs. både enkeltstående vindmøller og/eller vindmølleparker og rådgiver anfører videre, at overvejelser og planlægningen omkring generhvervelsen af vindmøller foregår sideløbende med, at salgsprocessen er i gang. Der er dog ikke noget endeligt på plads endnu, og der kan komme en tidsmæssig forskydning mellem 2 indkomstår, eks. 2012 og 2013.
Den omstændighed, at investeringen i en ny vindmølle og/eller vindmøllepark endnu ikke er sket på salgstidspunktet for de eksisterende vindmøller medfører ikke nødvendigvis, at virksomheden må anses for ophørt på tidspunktet for salget af virksomhedens aktiver, idet en tidsmæssig forskydning fra salg til generhvervelse kan accepteres, når hensigten har været at fortsætte virksomheden med andre driftsmidler.
I TfS 1987.2.H. lagde Højesteret således til grund, at skattyderen i perioden fra et salg i maj 1979 og indtil generhvervelse i september 1980 overvejede, hvilke muligheder en ændret fiskerilovgivning og navnlig udøvelsen af de bemyndigelser til fastsættelse af nærmere regler, som denne lovgivning overlod fiskeriministeren, gav skatteyderen for at fortsætte denne virksomhed, og Højesteret fandt efter en helhedsvurdering, at skattyderen ikke havde opgivet sin virksomhed.
Omvendt fandt Højesteret i TfS 1984.215.H, at et salg i juni 1974 af en anpart og efterfølgende køb af ny anpart i december 1974 var for langt et tidsrum til at statuere, at en rederivirksomhed ikke var ophørt. Højesteret lagde ved dommen afgørende vægt på, at det lange tidsrum skyldtes egne forhold.
Skatteministeriet finder, at såfremt spørger geninvesterer i vindmøller og/eller vindmølleanlæg umiddelbart efter salget af vindmøllerne i B KG vil vindmøllevirksomheden ikke anses som ophørt, og der vil ikke skulle ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9, stk. 1.
Skatteministeriet skal dog samtidig bemærke, at det vil være en konkret vurdering og at det ikke er muligt at tidsfæste, hvor lang en periode, der kan tillades at forløbe, før virksomheden må anses for ophørt. Det har tilsvarende betydning, hvilke bestræbelser der udøves efter salget for at kunne fortsætte virksomheden, jf. eksempelvis SKM2002.118 LSR, hvor Landsskatteretten udtalte, at "det afgørende for beskatning af en negativ driftsmiddelkonto er, om virksomheden efter en konkret vurdering kan anses for ophørt i det pågældende indkomstår. Afgørelsen heraf afhænger bl.a. af den vægt, der skal tillægges den subjektive hensigt samt den omstændighed, at den tilbageværende bus først blev afhændet efterfølgende."
Til oplysningen om, at den tidsmæssige forskydning måske vil være over to indkomstår skal Skatteministeriet bemærke, at dette i sig selv som udgangspunkt ikke har betydning for vurderingen af, om virksomheden må anses for ophørt, jf. hertil TfS 1987.2.H. Afgørende er som nævnt det tidsmæssige forløb sammenholdt med hvilke bestræbelser, der udøves for at fortsætte virksomheden.
Det skal endelig bemærkes, at ved vurderingen af, hvorvidt virksomheden må anses for ophørt eller videreført, har det udover det tidsmæssige aspekt blandt andet også betydning, om geninvestering sker inden for samme branche.
Der henvises i den forbindelse til besvarelsen af spørgsmålene 3-5.
Bemærkninger til spørgers høringssvar
Spørger har i forbindelse med høringsproceduren anmodet om at få svaret præciseret i forhold til, om det vil have nogen skattemæssig betydning, såfremt det i stedet er tale om salg af det tyske KG, hvori vindmøllerne er placeret.
Skatteministeriet skal hertil bemærke, at da det tyske B KG er en transparent enhed har det ingen betydning for svaret, om det er vindmøllerne i det tyske KG, som sælges, eller om det er selve det tyske KG, som sælges.
Skatteministeriet indstiller, at spørgsmål 1 besvares med "Se indstilling og begrundelse".
Det ønskes bekræftet, at afhændelsen af vindmøllerne i B KG er omfattet af afskrivningslovens § 8.
Afskrivningslovens § 8, stk. 1
I det omfang en negativ saldo, der er fremkommet som følge af, at salgssummer m.v. skal fradrages i afskrivningsgrundlaget, jf. § 5, stk. 2, ikke medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for det indkomstår, hvori den er opstået, skal den udlignes ved anskaffelser eller medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for det følgende indkomstår.
I besvarelsen af spørgsmål 1 har Skatteministeriet udtalt, at det vil være en konkret vurdering, om vindmøllevirksomheden må anses for ophørt, men at hvis geninvestering i vindmøller finder sted umiddelbart efter salget, vil virksomheden, alt andet lige, kunne anses for at være fortsat, jf. nærmere besvarelsen til spørgsmål 1.
Lægges det således til grund, at virksomheden må anses for videreført, skal der ikke ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9. En negativ saldo, der måtte fremkomme som følge af, at salgssummen således skal fradrages i afskrivningsgrundlaget efter afskrivningslovens § 5, stk. 2, vil i så fald skulle udlignes ved anskaffelser eller medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for det efterfølgende indkomstår, jf. afskrivningslovens § 8, stk. 1.
Skatteministeriet indstiller, at spørgsmål 2 besvares med "Ja, se dog indstilling og begrundelse".
Det ønskes bekræftet, at der kan investeres i en andel af en vindmølle, eller en andel af en vindmøllepark, og dermed undgå ophør af virksomhed, således at virksomheden er fortsættende i afskrivningslovens forstand.
Afskrivningslovens §§ 8 og 9
I kraft af at spørger er eneejer af vindmøllevirksomheden, dels personligt og dels gennem sit 100 % ejede selskab, har spørger den fulde indflydelse og bestemmelse over virksomheden. Dette gælder uanset administrationen af virksomheden i det daglige foretages af et administrationsselskab.
Såfremt spørger kun investerer i en andel af en vindmølle eller en andel af en vindmøllepark, må det ved en konkret vurdering afgøres, hvorvidt virksomheden må anses for at være videreført.
Såfremt spørger må anses for overgået til passiv investering, må den hidtidige virksomhed anses for ophørt, og der skal ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9, stk. 1, jf. eksempelvis SKM2006.682.LSR.
Der henvises endvidere til besvarelsen af spørgsmål 4.
Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende, ønskes det oplyst, hvor stor en andel der i så fald skal købes af den pågældende vindmølle eller vindmøllepark - 25%, 50% eller 75%.
Spørger har ejet samtlige andele i A K/S, enten personligt eller gennem et 100 % ejet selskab.
Det er ikke præciseret, hvor stor en andel der påtænkes anskaffet af spørger.
Spørgsmålet om, hvor stor en andel af en vindmølle eller en vindmøllepark, der i givet fald skal købes for at den hidtidige virksomhed med vindmølledrift må anses for at ikke at være ophørt, er en konkret vurdering i den enkelte situation.
Det er herved ikke kun et spørgsmål om, hvor stor en andel, der investeres i den pågældende vindmølle eller vindmøllepark, men også et spørgsmål om størrelsen af investeringen set i forhold til den hidtidige virksomhed.
Da det imidlertid vil være en konkret vurdering i den enkelte sag, hvorvidt der ved en investering af en given størrelse vil være tale om fortsættende virksomhed, er det ikke muligt at fremkomme med en nøjagtig angivelse af, hvad en tilstrækkelig procentvis investering i den enkelte situation vil være.
Skatteministeriet indstiller, at spørgsmål 4 besvares med "Se indstilling og begrundelse".
Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende, ønskes det bekræftet, at investering i andre VE-anlæg ligeledes vil opfylde betingelse for værende samme virksomhed og dermed omfattet af afskrivningslovens § 8.
Lov om fremme af vedvarende energi § 2, stk. 2:
Ved vedvarende energikilder forstås bl.a: vindkraft, vandkraft, biogas, biomasse, solenergi, bølge- og tidevandsenergi samt geometrisk varme.
Det er Skatteministeriets opfattelse, at investering i andre VE-anlæg, jf. afgrænsningen i Lov om fremme af vedvarende energi § 2, stk. 2, end vindmølleanlæg, alt andet lige, vil kunne accepteres som værende samme virksomhed, som investering i vindmøller eller vindmølleanlæg.
Skatteministeriet har herved henset til, at anlæggene, som er omfattet af § 2, stk. 2 i Lov om fremme af vedvarende energi, alle har det til fælles, at de er strømproducerende anlæg og som sådan leverer samme produkt. Skatteministeriet finder derfor, at uanset, der investeres i vindmøller eller anden form for vedvarende energianlæg, vil der være tale om strømproducerende virksomhed, og som sådan ensartet virksomhed.
Skatteministeriet indstiller, at spørgsmål 5 besvares med "Ja".


text:
Sagsomkostninger i sager der forliges
Højesterets kendelse af 8. august 2012 om sagsomkostninger og retsplejelovens § 314
I en sag om godtgørelse for varigt mén, hvor skadelidte havde udtaget stævning mod skadevolder med krav om betaling 118.766 kr., indgik parterne et forlig om, at skadevolder skulle betale 37.600 kr., det vil sige ca. 1/3 af det oprindelige krav.
Sagen for Højesteret drejede sig om, hvorvidt skadelidte skulle tilkendes sagsomkostninger.
Parterne havde overladt det til byretten at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Byretten tilkendte skadelidte 18.750 kr. og anførte, at udtagelse af stævning havde været nødvendig. Skadelidte fik derfor omkostninger i forhold til det beløb, som han havde "vundet". Landsretten ophævede sagens omkostninger fordi skadelidte "kun" havde fået medhold for mindre end 1/3 af sin påstand. Landsretten oplyste i forbindelse med kæresagen, at afdelingen havde taget udgangspunkt i de specielle bemærkninger til § 314 i forslaget til ændring af retsplejelovens regler om sagsomkostninger. Med udtrykket "under de foreliggende omstændigheder" i landsrettens kendelse sigtedes til, at der med udtagelsen af stævning for et beløb, der langt oversteg forligsresultatet, og ved den måde, som spørgsmålet om årsagssammenhæng blev grebet an på, var påført skadevolder ikke uvæsentligt forøgede omkostninger til advokatbistand.
§ 314 er sålydende:
Når en sag hæves, kan retten pålægge en af parterne at betale fulde eller delvise sagsomkostninger til modparten eller bestemme, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til modparten.
Af forarbejderne fremgår, at rettens valg mellem de forskellige muligheder, der er nævnt i § 314, skal ske efter principperne i §§ 312 og 313, hvilket indebærer, at rettens skøn ikke er frit og at retten bundet af principperne i §§ 312-313. Heraf følger som udgangspunkt, når sagsanlæg har været nødvendigt, at den tabende part skal erstatte modparten de udgifter, retssagen har påført denne. Dette kom klart til udtryk i UfR2008.2252H, hvortil Højesteret henviser (se nedenfor) og hvor Højesteret fastslog følgende:
"Ved forliget fik A medhold i sin subsidiære påstand om, at hans erhvervsevnetab skulle fastsættes højere end de 65 %, som forsikringsselskabet havde anerkendt. A's principale påstand om anerkendelse af et erhvervsevnetab på 100 % kan ikke antages at have påført selskabet merudgifter ved førelse af sagen for landsretten. Som følge heraf stadfæster Højesteret landsrettens afgørelse."
Højesteret ændrer derfor landsrettens kendelse og tilkendte skadelidte omkostninger med 18.750 kr. Højesteret anfører i sin begrundelse for at tilkende skadelidte omkostninger:
Tvisten har angået, både om der var grundlag for et krav om godtgørelse for mén, og hvad méngrad og godtgørelse i givet fald skulle udmåles til. Der har derfor som udgangspunkt skullet tilkendes sagsomkostninger i forhold til det vundne beløb, jf. Højesterets sagsomkostningsafgørelser i UfR2004.1313 og UfR2008.2252. Der foreligger ikke oplysninger om sådanne processkridt og ekstraomkostninger, som kan føre til en fravigelse af dette udgangspunkt.
Det kan konkluderes, at der skal svares omkostninger (i forhold til forligsbeløbet), hvis dette ikke er helt ubetydeligt (her ca. 1/3 af det beløb der var stævnet for) og det har været nødvendigt at stævne (skadevolder har ikke forud for retssagens anlæg tilbudt betaling af noget beløb). Det kan derfor også konkluderes, at det "altid" bør overvejes (hvis der f.eks. er delvis sammenhæng) at betale det man i det i mindste er i risiko for at "ende med at skulle betale". Står det klart, at der er et sikkert "mindste-krav" er det næppe nogen dårlig ide at betale, hvad der svarer dertil forud for retssagens anlæg.