text:
Afslag ved arealmangler – U 2013.3175 H
Højesterets dom i sag 108/2011 afd. 2. Refereret af andre i U 2013.3175 H.
Tema: Mangler ved fast ejendom, forholdsmæssigt afslag, lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom
Fakta: Køberen af en ejendom var ved salget blevet oplyst, at ejendommen havde et boligareal på 113 m2. Køberen havde desuden modtaget en tilstandsrapport samt oplysning om ejerskifteforsikring. Det viste sig dog efterfølgende ved en opmåling af ejendommen, at den kun havde et boligareal på 95,7 m2, og der var således en arealforskel på 17,3 m2 mellem det oplyste areal og det faktiske areal, hvorfor køberen krævede et forholdsmæssigt afslag i købesummen.
Højesteret fandt, at de manglende m2 vedrørende ejendommens boligareal udgjorde en mangel ved ejendommen, og at køberen kunne gøre manglen gældende over for sælgeren på trods af, at køberen havde modtaget tilstandsrapport og oplysning om ejerskifteforsikring fra sælgeren. Køberen havde ret til et forholdsmæssigt afslag i købesummen.
Eksamensrelevans: Dommen vedrører, hvornår mangler ved en fast ejendom kan gøres gældende over for sælgeren, når sælgeren har fremlagt tilstandsrapport og oplysning om ejerskifteforsikring for køber.
Lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom mv. ("LFFE") finder anvendelse på aftaler om køb af fast ejendom, når ejendommen hovedsageligt anvendes til beboelse for sælgeren eller hovedsageligt er bestemt til beboelse for køberen, jf. LFFE § 1, stk. 1.
LFFE § 2, stk. 1, foreskriver, at hvis køberen af en fast ejendom har modtaget en tilstandsrapport og oplysning om ejerskifteforsikring (og i dag også elinstallationsrapport), kan denne ikke over for sælgeren påberåbe sig, at en bygnings fysiske tilstand er mangelfuld, (og i dag heller ikke, at en bygnings el-, varme-, ventilations- eller sanitetsinstallationer ikke er funktionsdygtige eller er ulovlige i henhold til offentligretlige forskrifter). Mangler, som den bygningssagkyndige ikke har beskrevet i rapporten, samt forhold i rapporten, som er forkerte, skal derimod erstattes af ejerskifteforsikringsselskabet, jf. Bryde Andersen, Mads og Joseph Lookofsky, Lærebog i obligationsret I, 4. udgave, Karnov Group, 2015, side 344.
Højesteret konstaterede, at der foreligger en faktisk mangel ved salgsgenstanden "hvis sælgeren har givet urigtige oplysninger, som har haft betydning for køberens bedømmelse af genstanden". Højesteret fandt, at der forelå en mangel ved ejendommen, idet køberen urigtigt var blevet oplyst, at ejendommen havde et areal på 113 m2, hvilket havde haft betydning for køberens bedømmelse af ejendommen. Der var desuden tale om en ikke uvæsentlig arealafvigelse på 17,3 m2.
Spørgsmålet var herefter, hvorvidt manglen kunne påberåbes over for sælgeren, idet køberen var blevet forelagt en tilstandsrapport samt oplysning om ejerskifteforsikring i medfør af LFFE § 2, stk. 1. Højesteret fandt, at manglen i sagen ikke var omfattet af LFFE § 2, stk. 1, idet manglende arealer ved en ejendom ikke falder ind under betegnelsen "bygningens fysiske tilstand". Højesteret henså i denne forbindelse til lovens formål og lagde vægt på, at ejendommens boligareal ikke nødvendigvis er et forhold, som fremgår af en tilstandsrapport og derved kontrolleres af den bygningssagkyndige. Der er derfor tale om et forhold, som køberen af en ejendom ikke nødvendigvis kan forsikre sig imod. Den faktiske mangel i form af de manglende m2 måtte derfor, ud fra disse betragtninger, kunne påberåbes over for sælgeren.
Højesteret konstaterede hernæst for så vidt angår køberens påstand om forholdsmæssigt afslag, at der ved vurderingen af, om køberen har krav herpå skal "tages udgangspunkt i, om kendskab til forholdet ville have ført til, at købesummen var blevet lavere. Vurderingen heraf må ske under hensyn til størrelsen af værdiforringelsen på handelstidspunktet - absolut og i forhold til købesummen - samt det påberåbte forholds beskaffenhed". For at opnå forholdsmæssigt afslag kræves der således intet ansvarsgrundlag, men det kræves derimod, at manglen er værdiforringende, og at denne værdiforringelse ikke blot er bagatelagtig. Højesteret fandt, at et kendskab til ejendommens faktiske boligareal ville have ført til en lavere købesum, svarende til et forholdsmæssigt afslag på 50.000 kr. Dette fandtes at udgøre et ikke uvæsentligt beløb, hverken absolut eller henset til købesummen, hvorfor køberen havde krav på et afslag herpå.
Dommen illustrerer, at en mangel i form af manglende m2 på et boligareal ikke er omfattet af formuleringen "bygningens fysiske tilstand" og derfor kan påberåbes over for sælgeren, selvom køberen har modtaget en tilstandsrapport og oplysning om ejerskifteforsikring efter LFFE § 2, stk. 1.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Danske domstole skal fortolke EU-konformt
EU-Domstolen fastslår, at EU-retten er direkte anvendelig mellem private og skærper krav til de nationale domstole om at fortolke EU-konformt.
EU-Domstolen har i dom af den 19. april 2016 fastslået, at det almindelige princip om forbud mod aldersdiskrimination finder direkte anvendelse mellem private parter, og at nationale domstole i øvrigt er forpligtede til at fortolke national ret EU-konformt på trods af, at der foreligger en fast national retspraksis, der strider mod almindelige EU-retlige principper.
Sagen drejede sig om en medarbejder, der i en alder af 60 år, blev afskediget af sin arbejdsgiver, Ajos. Medarbejderen havde ved afskedigelsen været ansat i virksomheden i cirka 25 år, hvorfor han efter den dagældende § 2a i funktionærloven som udgangspunkt var berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse på 3 måneders løn. Da medarbejderen på fratrædelsestidspunktet imidlertid var fyldt 60 år og havde ret til arbejdsgiverbetalt alderspension, havde han som følge af den nævnte lovs § 2a, stk. 3, således ikke krav på en sådan godtgørelse, selv om han efter sin fratræden fortsatte på arbejdsmarkedet.
EU-Domstolen fastslog dog i 2010 i "Ole Andersen-sagen" (C-499/08), at funktionærlovens § 2a, stk. 3, som denne bestemmelse er blevet fortolket i retspraksis, er i strid med beskæftigelsesdirektivet. Ole Andersen-sagen vedrørte imidlertid forholdet mellem en arbejdstager og en offentlig arbejdsgiver. EU-Domstolen tog ikke stilling til spørgsmålet, om EU-retten var til hinder for at opretholde den danske regel om tab af fratrædelsesgodtgørelse i et forhold mellem en arbejdstager og en privat arbejdsgiver.
Medarbejderens fagforening rejste på baggrund af dommen i Ole Andersen-sagen krav mod arbejdsgiveren med henblik på udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse svarende til 3 måneders løn. Medarbejderen fik medhold i Sø- og Handelsretten med henvisning til, at den tidligere fortolkning af reglen i funktionærlovens § 2a, stk. 3 var i strid med det almindelige EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination, og at dette princip også kunne gøres gældende direkte mellem private parter.
Arbejdsgiveren afviste kravet og ankede dommen til Højesteret. Højesteret besluttede uden anmodning fra parterne at forelægge EU-Domstolen to præjudicielle spørgsmål.
Det almindelige EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination
Højesteret anmodede EU-Domstolen om at tage stilling til, om bestemmelsen i funktionærlovens § 2a, stk. 3 var i strid med det almindelige EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination, og dermed om en arbejdstager kan påberåbe sig dette princip over for sin private arbejdsgiver med henblik på at forpligte denne til at udbetale den i dansk ret fastsatte fratrædelsesgodtgørelse.
Domstolen fastslog, at det almindelige EU-princip om forbud mod aldersdiskrimination gælder med direkte virkning for private parter, og at det således også i en tvist mellem en medarbejder og en privat arbejdsgiver er til hinder for bestemmelsen i funktionærlovens § 2a, stk. 3.
At give et almindeligt EU-retligt princip direkte virkning for private giver anledning til en række betænkeligheder, herunder hensynet til private parters mulighed for at indrette sig i tillid til gældende national ret. Dette retssikkerhedsmæssige aspekt af at give EU-principper direkte virkning for private har formentlig givet anledning til Højesterets andet spørgsmål til EU-domstolen.
Rækkevidden af pligten til EU-konform fortolkning
Højesteret anmodede i sit andet spørgsmål EU-Domstolen om at tage stilling til, om det er foreneligt med EU-retten, at Højesteret foretager en afvejning af princippet om forbuddet mod aldersdiskrimination over for retssikkerhedsprincippet og det hermed sammenhængende princip om beskyttelse af den berettigede forventning – og at Højesteret ved denne afvejning når den konklusion, at princippet om forbud mod aldersdiskrimination må vige for retssikkerhedsprincippet, således at arbejdsgiveren i overensstemmelse med dansk ret, men i strid med EU-retten, fritages for betaling af fratrædelsesgodtgørelsen.
Til besvarelsen af dette spørgsmål anførte EU-Domstolen først og fremmest, at en national domstol er forpligtet til at anvende nationale retsregler i overensstemmelse med EU-retten. Princippet om overensstemmende fortolkning af national ret er dog begrænset, såfremt dette vil føre til en fortolkning "contra legem" af national ret.
I Højesterets forelæggelseskendelse anførte Højesteret, at funktionærlovens § 2a, stk. 3 gennem en mangeårig fast retspraksis er blevet fortolket således, at en arbejdstager ikke er berettiget til fratrædelsesgodtgørelse, hvis arbejdstageren har ret til en alderspension. En sådan fortolkning af bestemmelsen strider mod det almindelige princip om EU-konform fortolkning.
Højesterets spørgsmål vedrører således spørgsmålet, om der skal anvendes en snæver fortolkning af "contra legem", således at "contra legem" begrænses til tilfælde, hvor en national bestemmelses klare og utvetydige ordlyd er uforenelig med EU-retten.
EU-Domstolen udtalte i den sammenhæng, at det ikke kunne være en hindring for at foretage EU-konform fortolkning, at der foreligger en fast national retspraksis. De nationale domstole skal i givet fald ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med EU-retten.
Hermed slår EU-Domstolen fast, at alene en national bestemmelses klare og utvetydige ordlyd - og ikke en fast retspraksis - ved anvendelse af "contra legem"-princippet kan begrænse nationale domstoles pligt til at fortolke EU-konformt. Generaladvokaten var i øvrigt af samme opfattelse.
Ifølge domstolen er den mangeårige og faste retspraksis om anvendelse af funktionærlovens § 2a, stk. 3 ikke til hinder for en EU-konform fortolkning, men derimod er pligten til at fortolke overensstemmende til hinder for en opretholdelse af den danske praksis om arbejdsgivernes fritagelse for at udbetale fratrædelsesgodtgørelse, når arbejdstageren har ret til en alderspension.
EU-retten får i disse tilfælde direkte virkning med forrang frem for en dansk retsstilling. Denne retstilling rejser nogle principielle retssikkerhedsmæssige overvejelser, idet den medfører, at private kan være afskåret fra at indrette sig i tillid til en klar dansk retsstilling.
Denne betænkelighed gav Højesteret anledning til at stille et spørgsmål om, hvorvidt princippet om forbud mod aldersdiskrimination må vige for retssikkerhedsprincippet?
EU-Domstolen udtalte dog hertil, at en national domstol ikke kan støtte sig på princippet om retssikkerhed eller hensyn til beskyttelse af den berettigede forventning med henblik på fortsat at anvende en national retsregel, som er i strid med det almindelige princip om forbud mod aldersdiskrimination. EU-Domstolen var således ikke lydhør over for den betænkelighed, der fik Højesteret til, af egen drift, at forelægge sagen for EU-Domstolen.
Dommen fastslår
EU-Domstolen har således fastslået, at det almindelige princip om forbud mod aldersdiskrimination også gælder i sager mellem private parter.
En mangeårig og fast retspraksis vedrørende anvendelse af nationale retsregler, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten, kan endvidere ikke påvirke kravet om, at det pågældende område alligevel skal fortolkes EU-konformt og dermed imod en klar national praksis. Derimod pålægger EU-Domstolen de nationale domstole at ændre en sådan fast retspraksis. EU-Domstolen fortolker således "contra legem" snævert og begrænser det til tilfælde, hvor en national bestemmelses klare og utvetydige ordlyd er i strid med EU-retten.
Derudover fastslår Domstolen, at hensynet til retssikkerheden og berettigede forventninger ikke kan påvirke pligten til at fortolke de nationale retsregler EU-konformt. Herefter er de nationale domstole forpligtede til at tilsidesætte enhver national bestemmelse, der er i strid med det almindelige forbud mod aldersdiskrimination.


text:
Arbejdsgiverrådgivning 9. september 2015
Nyt til praksisejere
Fratrædelsesaftale tilsidesat og opsagt medarbejder tilkendt godtgørelse på kr. 125.000
Afslag på jobansøgning på grund af, at ansøger var ”lige ung nok” kostede godtgørelse på kr. 25.000
Hvad må arbejdsgiver spørge om til jobsamtalen – og hvad er ansøger forpligtet til at fortælle?
Hvad skal du gøre, hvis din medarbejder har været syg i sin ferie?
Højesteret fastslår, at der i en ansættelseskontrakt gyldigt kan aftales kun én måneds varsel til afholdelse af hovedferie i en opsigelsesperiode
Arbejdsgivers manglende overholdelse af tilpasningsforpligtelse kostede en godtgørelse på kr. 240.000
Ny afgørelse fra Højesteret om anvendelse af 120 sygedages reglen og handicapbetinget sygefravær
Sekretær sagligt opsagt efter datters alvorlige sygdomsforløb
Nyt Online APV-værktøj
Fratrædelsesaftale tilsidesat og opsagt medarbejder tilkendt godtgørelse på kr. 125.000.
Det blev konklusionen i en sag, der netop er afgjort af Afskedigelsesnævnet.
I sagen havde arbejdsgiveren indkaldt en medarbejder til et møde, hvorunder medarbejderen blev præsenteret for en af arbejdsgiver på forhånd udfærdiget fratrædelsesaftale. Årsagen til mødet var, at arbejdsgiveren på
baggrund af et videoklip fra videoovervågningen af arbejdspladsen fandt, at medarbejderen havde overværet et tyveri af 10-15 stykker chokolade begået af en kollega, uden at pågældende medarbejder reagerede herpå.
Medarbejderen havde i kraft af sin stilling ansvaret for at bestille varer, og samtidigt havde medarbejderen en supervisorfunktion i forhold til sine kollegaer.
Medarbejderen blev indkaldt til mødet uden på forhånd at være orienteret om, at arbejdsgiveren påtænkte at afskedige ham, idet arbejdsgiveren på baggrund af videoklippet havde mistet tilliden til ham.
Medarbejderen fik på mødet ca. 10 minutter i enrum til at gennemlæse fratrædelsesaftalen, som indebar, at hans ansættelsesforhold ville ophøre efter 6 måneder, at han blev fritstillet i opsigelsesperioden, at arbejdsgiveren kunne modregne i lønnen, hvis han fik nyt arbejde, og at han inden fratrædelsen skulle afvikle tilgodehavende ferie.
Medarbejderen gjorde indsigelse overfor at skulle holde tilgodehavende ferie som et led i fratrædelsesaftalen, hvilket arbejdsgiveren accepterede ved at overstrege bemærkningen herom i fratrædelsesaftalen. Under sagen blev det i øvrigt oplyst, at medarbejderen var ordblind, hvilket hans nærmeste chef var bekendt med.
Det indgik som et vilkår for aftalen, at medarbejderen ved at underskrive denne accepterede, at parterne herved havde gjort endeligt op med ethvert krav, medarbejderen måtte have mod selskabet som et led i ansættelsesforholdet og dettes ophør herunder i relation til ansættelseskontrakten, overenskomsten, hovedaftale samt ferieloven.
5 dage efter medarbejderen havde underskrevet aftalen, gjorde medarbejderens fagforening indsigelse mod aftalen.
I sin konklusion kom opmanden ud fra en samlet vurdering af sagens omstændigheder frem til, at det ville være urimeligt at gøre fratrædelsesaftalen gældende overfor den fratrådte medarbejdere. Opmanden lagde herunder vægt på, at medarbejderen ikke før mødet var orienteret om, at arbejdsgiveren ønskede at afskedige ham, at han ikke havde fået mulighed for at tage en bisidder med til mødet, at medarbejderen ud over at være ordblind også havde befundet sig i en chokeret tilstand, og at han i øvrigt kun fik kort tid til at beslutte sig til, om han ville acceptere aftalen og dermed fraskrive sig muligheden for at rejse krav om godtgørelse for usalig opsigelse.
I vurderingen af, om en opsigelse under de foreliggende omstændigheder ville have været saglig, kom opmanden frem til, at dette ikke var tilfældet. I den forbindelse lagde opmanden vægt på, at arbejdsgiveren ikke med den fornødne sikkerhed ud fra videoklippet kunne godtgøre, at medarbejderen havde bemærket, at kollegaen havde tilegnet sig chokoladestykkerne. Herefter tilkendte opmanden den opsagte medarbejder, som havde 15 års anciennitet en godtgørelse for usaglig opsigelse på kr. 125.000 svarende til godt 3,5 måneders løn.
Afslag på jobansøgning på grund af, at ansøger var "lige ung nok" kostede godtgørelse på kr. 25.000.
Det var i strid med forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver alene henviste til en jobansøgers alder som begrundelse for et afslag på en jobansøgning. Det har Ligebehandlingsnævnet netop afgjort.
Jobansøgeren var 20 år og ikke selv i tvivl om, at hun var kvalificeret til jobbet og passede godt til jobprofilen.
I afslaget til ansøgeren skrev arbejdsgiveren blandt andet, at ”Vi endte med at gå andre veje, fordi vi vurderede, at du var lige ung nok”.
I sin afgørelse af sagen fremhæver Ligebehandlingsnævnet som begrundelse for at tilkende jobansøgeren en godtgørelse på kr. 25.000, at:” Det fremgår af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet med videre, at der ved forskelsbehandling forstås enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af blandt andet alder.
Ligebehandlingsnævnet finder, at klager har påvist faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at klager har været udsat for forskelsbehandling på grund af alder. Nævnet har lagt vægt på, at indklagede ved beslutningen om ikke at ansætte klager overfor hende alene har henvist til hendes alder som årsag til, at hun ikke var egnet til jobbet.
Indklagede skal herefter bevise, at alder ikke helt eller delvist har haft betydning for deres beslutning om ikke at ansætte klager.
Nævnet finder ikke, at indklagedes efterfølgende oplysninger om årsagen til ikke at ansætte klager er tilstrækkeligt bevis for, at klagers alder – som direkte anført i det skriftlige afslag – ikke helt eller delvist var medvirkende årsag til afslaget.”
Hvad må arbejdsgiver spørge om til jobsamtalen - og hvad er ansøger forpligtet til at fortælle?
Det er en udbredt opfattelse, at der er spørgsmål, der er ulovlige for en arbejdsgiver at stille til jobsamtalen. For der er ikke begrænsninger for, hvad arbejdsgiveren må spørge om, men ansøgeren er dog ikke forpligtet til at svare på alle spørgsmål, og arbejdsgiver må ikke lægge vægt på visse svar som begrundelse for fravalg af ansøgeren til jobbet.
Spørgsmål omkring ansøgers religiøse overbevisning, om ansøger er gravid eller planlægger at få børn, ansøgers seksuelle orientering og politiske anskuelse er ansøgeren ikke forpligtiget til at svare på, og arbejdsgiveren må ikke lægge vægt på dette ved udvælgelsen af kandidaten til jobbet, da det vil være i strid med reglerne i ligebehandlingsloven og forskelsbehandlingsloven. Ligesom det vil være ulovligt at lægge vægt på ansøgerens alder og køn.
Hvis en ansøger føler sig krænket, jf. ovenstående, og ved en efterfølgende sag kan påvise faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der udøves direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler det modparten, dvs. den potentielle arbejdsgiver, at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket. Herefter er det altså den potentielle arbejdsgiver, der har bevisbyrden for, at de givne svar på ovenstående spørgsmål ikke indgik i vurderingen af ansøgeren som kandidat, og dette kan være svært at dokumentere.
Hvad er ansøgeren forpligtet til at fortælle?
Som anført i tidligere nyhedsbrev fremgår følgende af helbredsoplysningslovens § 6:
Spørgsmål omkring ansøgerens helbred skal ansøgeren således kun svare på, hvis det har relevans for jobbet. Til gengæld har ansøgeren en oplysningspligt til jobsamtalen, hvis der er forhold ved dennes helbred, som har betydning for varetagelsen af jobbet. Det kan f.eks. være, hvis ansøger er sygemeldt pga. stress i sit nuværende job, eller hvis ansøger har f.eks. en skulder, der ikke fungerer optimalt, og det kan få betydning for de arbejdsopgaver, ansøgeren skal varetage. Oplysningspligten betyder, at selvom arbejdsgiveren ikke får spurgt om det, skal ansøgeren af egen drift oplyse om forholdet. Konsekvensen af, at den nyansatte medarbejder ikke har oplyst om sådanne helbredsmæssige forhold inden ansættelsen, kan være, at arbejdsgiveren berettiget kan annullere ansættelsen og kræve erstatning.
Ansøgeren er forpligtet til at oplyse, hvis ansøgeren er gravid, og der er mindre end 3 måneder til forventet fødsel.
Har du en medarbejder, der har været syg før eller under sin ferie, har medarbejderen muligvis ret til erstatningsferie. Der er dog en række betingelser, der skal være opfyldt.
Det helt afgørende for retten til erstatningsferie er, om medarbejderen er blevet syg, inden ferien er påbegyndt eller efter påbegyndelse af ferien.
Har medarbejderen meldt sig syg, inden ferien er påbegyndt, har medarbejderen ikke pligt til at påbegynde sin ferie, og medarbejderen kan derfor holde ferien på et andet tidspunkt. Det er dog en betingelse for udskydelse af ferien, at medarbejderen straks meddeler arbejdsgiveren dette.
Har medarbejderen været syg under den planlagte ferie, har medarbejderen ret til erstatningsferie ud over 5 sygedage under forudsætning af, at følgende betingelser er opfyldt:
Medarbejderen skal være uarbejdsdygtig på grund af sygdom i mere end 5 feriedage i hele ferieåret
Medarbejderen skal melde sig syg hos arbejdsgiveren på første sygedage
Medarbejderen skal opsøge en læge og få en lægeerklæring til dokumentation for uarbejdsdygtigheden (også i udlandet). Medarbejderen skal selv betale for lægeerklæringen.
Højesteret har den 7. august 2015 frifundet en arbejdsgiver i en principiel sag, som HK havde anlagt for et medlem. Under sagen skulle Højesteret tage stilling til, om en bestemmelse om varsling af hovedferie i ansættelseskontrakten mellem arbejdsgiver og medarbejder gyldigt kunne opretholdes. Det fremgik af
aftalen, at parterne havde aftalt, at i tilfælde af opsigelse kunne medarbejderen med kun én måneds varsel pålægges at holde hovedferie.
Det følger ellers af ferielovens § 16, at ”En lønmodtager, der er opsagt, kan ikke holde hovedferie i opsigelsesperioden, hvis opsigelsesvarslet er på 3 måneder eller derunder. Dette gælder uanset hvad der tidligere måtte være fastsat om afholdelse af ferien. Det gælder dog ikke, hvis opsigelsesvarslet er forlænget med antallet af feriedage.”
Men da det samtidigt følger af ferielovens § 21, stk. 2, at ovennævnte bestemmelse kan fraviges ved aftale, blev arbejdsgiveren frifundet af Højesteret. Retten lagde vægt på, at såvel efter ordlyden af ferielovens § 21, stk. 2, som på baggrund af en fortolkning af bestemmelsens forarbejder, er der mulighed for at fravige ferielovens § 16, stk. 1, også selvom dette sker allerede ved en ansættelseskontrakts indgåelse – og således på et tidspunkt, hvor medarbejderen ikke var opsagt. Herved nåede Højesteret i øvrigt frem til det samme resultat som Sø- og Handelsretten, der havde behandlet sagen som første instans.
Ligebehandlingsnævnet har netop tilkendt en kontorassistent en godtgørelse på kr. 240.000 svarende til 9 måneders løn, idet nævnet fandt, at kontorassistenten var blevet opsagt i strid med forskelsbehandlingsloven.
Kontorassistenten blev opsagt i forbindelse med, at hendes stilling blev ændret til en fuldtidsstilling, hvilket hun af helbredsmæssige årsager afslog at acceptere.
Kontorassistenten havde nemlig et skulderhandicap, som hun havde pådraget sig i forbindelse med et færdselsuheld, hvilket samtidigt lå til grund for, at hun var ansat i et fleksjob, hvor skånehensynet blandt andet bestod i nedsat arbejdstid på grund af udtrætning til ca. 20 timer om ugen fordelt på korte dage fortrinsvis placeret i tidsrummet 7.30 til 11.30.
På den baggrund vurderede Ligebehandlingsnævnet, at der var tale om en sådan begrænsning i medarbejderens mulighed for at deltage fuldt og effektivt i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, at hun måtte anses for at have et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
Det følger af forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle en lønmodtager ved afskedigelse på grund af handicap. Arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller have fremgang i beskæftigelse. Dette gælder dog ikke, hvis arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde.
Nævnet fandt ikke, at arbejdsgiveren havde opfyldt den tilpasningsforpligtelse, som følger af forskelsbehandlingsloven. Dette skyldtes, at arbejdsgiveren ikke kunne dokumentere, at det ville være en uforholdsmæssig stor byrde at ansætte endnu en person på nedsat tid, ligesom arbejdsgiveren ikke kunne godtgøre, at det ville gå ud over kontinuiteten i arbejdsopgaverne, kræve uforholdsmæssig megen overdragelse af opgaver fra formiddag til eftermiddag eller udgøre en uforholdsmæssigt stor økonomisk byrde, hvis arbejdsgiver skulle ansætte endnu en person på nedsat tid. Endelig lagde nævnet også vægt på, at arbejdsgiveren ikke havde forsøgt at opslå en deltidsstilling med arbejdstid om eftermiddagen.
Ny afgørelse fra Højesteret om anvendelse af 120 sygedagesreglen og handicapbetinget sygefravær
Tidligere på sommeren slog Højesteret fast, at der ved optælling af sygedage ved opsigelse efter 120 sygedagesreglen i funktionærloven også kunne indgå sygedage, som skyldtes handicapbetinget fravær.
Det gjorde Højesteret i forbindelse med en sag, hvor Højesteret lagde til grund, at uanset den opsagte medarbejder måtte anses for at have et handicap, var arbejdsgiveren ikke på opsigelsestidspunktet bekendt hermed.
Der var derfor ikke grundlag for at fastslå, at arbejdsgiveren havde tilsidesat sine tilpasningsforpligtelser efter forskelsbehandlingsloven.
Arbejdsgiveren blev derfor frifundet både i forhold til kravet fra lønmodtagersiden om henholdsvis godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven og for krav om erstatning for løn i den opsigelsesperiode, som medarbejderen havde haft krav på, hvis opsigelsen var blevet afgivet med medarbejderens sædvanlige opsigelsesvarsel.
Nu har Højesteret i en ny dom af 11. august 2015 yderligere præciseret anvendelsesområdet for funktionærlovens 120 sygedagesregel i relation til handicapbetinget sygefravær.
I den nye afgørelse fra Højesteret, som du kan se her, kunne den opsagte medarbejder bevise, at arbejdsgiveren vidste eller burde vide, at medarbejderen var handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand. Medarbejderen havde leddegigt, hvilket medførte, at hun havde væsentlige og langvarige funktionsbegrænsninger og dermed – i følge Højesteret – en sygdom, der er omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb.
I den situation følger det af forskelsbehandlingsloven, at arbejdsgiver skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til at udøve beskæftigelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Og i den sammenhæng fandt Højesteret, at arbejdsgiveren ikke havde udfoldet tilstrækkeligt med bestræbelser for at sammensætte medarbejderens job med arbejdsopgaver og med en arbejdstid, som hun kunne holde til, inden ansættelsesforholdet blev opsagt fra virksomhedens side efter funktionærlovens 120 sygedagesregel.
Højesteret henviser til, at de tilpasningsforanstaltninger, som det kunne have været relevant at prøve af f.eks. var at forsøge at tilpasse arbejdsmønstre og opgavefordeling, ligesom også muligheden for at ansætte medarbejderen på deltid – evt. som fleksjob – burde have været forsøgt.
På den baggrund er arbejdsgiveren af Højesteret blevet dømt til at betale en godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens regler til den opsagte medarbejder på ca. kr. 250.000 svarende til 9 måneders løn.
I forlængelse heraf og på baggrund af en afgørelse fra EU-Domstolen slår Højesteret yderligere fast, at 120 sygedagesreglen ikke kan anvendes, hvis et sygefravær er en følge af, at arbejdsgiveren har undladt at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, således som arbejdsgiveren er forpligtet til efter forskelsbehandlingsloven. Den opsagte medarbejder fik på den baggrund yderligere tilkendt en erstatning for sit løntab i yderligere 5 måneder, idet hun efter sin anciennitet skulle have været opsagt med 6 måneders varsel.
Dette blev konklusionen i en sag, som Ligebehandlingsnævnet for nylig har behandlet, og hvor nævnet ikke fandt, at en opsigelse af en sekretær var i strid med forskelsbehandlingslovens beskyttelse af lønmodtagere, der har et barn med et handicap.
Forud for opsigelsen havde sekretæren gennem en periode på 5 måneder stort set konstant været sygemeldt – det meste af tiden dog kun delvist. Men fra ca. én måned før den endelige opsigelse blev afgivet i oktober 2013, blev hun sygemeldt på fuld tid.
Sekretærens sygefravær startede efter, at hendes datter fik konstateret en alvorlig sygdom. Datteren var indlagt på hospitalet fra april 2013 og døde i slutningen af november 2013 på et hospice efter et langtrukket forløb. Datteren blev 37 år, var gift og havde 4 børn.
Arbejdsgiver havde som begrundelse for opsigelsen anført, at sekretærens sygefravær havde skabt en situation, som var uforenelig med arbejdspladsens drift, og som efter arbejdsgivers vurdering kun kunne løses ved, at arbejdsgiver fik mulighed for at ansætte en ny medarbejder i sekretærens stilling. Arbejdsgiveren oplyste i øvrigt, at det var indgået i vurderingen, at sekretæren på et evalueringsmøde i slutningen af september 2013 havde oplyst, at hun ikke vidste, hvornår hun kunne vende tilbage på normale vilkår.
Sekretærens krav om godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven blev begrundet med henvisning til, at arbejdsgiveren under den sidste del af hendes ansættelse samt i forbindelse med afskedigelsen havde udsat hende for forskelsbehandling på grund af datterens handicap.
Men det gav Ligebehandlingsnævnet altså ikke sekretæren ret i.
Som begrundelse herfor anfører Ligebehandlingsnævnet, at forbuddet mod forskelsbehandling ganske vist ikke er begrænset til personer, der selv har et handicap.
Det følger nemlig af praksis fra EU-domstolen, at det direkte forbud mod forskelsbehandling også gælder i en situation, hvor arbejdsgiver behandler en ansat, der ikke selv har et handicap, ringere, end en anden ansat bliver, og det er bevist, at den ringere behandling skyldes et handicap hos den pågældendes barn, og hvor det er den ansatte, som yder hovedparten af den pleje, som barnet har brug for.
Men i den konkrete situation lagde nævnet i sin vurdering vægt på, at der ud fra oplysningerne om datterens alder, bopæl og familiemæssige status samt hospitalsindlæggelse, ikke var tale om, at sekretæren havde ydet hovedparten af den pleje, som datteren havde brug for. Allerede derfor kunne sagen således ikke henføres til beskyttelsen i forskelsbehandlingsloven.
Du kan læse afgørelsen i sin helhed her.
Online APV-værktøj gør det lettere at lave arbejdspladsvurdering. Arbejdstilsynets online APV-værktøj gør det lettere at udarbejde den lovpligtige arbejdspladsvurdering (APV). Værktøjet henvender sig særligt til mindre virksomheder med under 10 medarbejdere, men større virksomheder kan med fordel også bruge det.
Du kan se Arbejdstilsynets vejledning her.
Hvis du har spørgsmål til en af nyhederne eller medarbejderforhold i øvrigt af ansættelsesretlig karakter, anbefales du at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på telefon 33 48 77 08 eller mail dparbejdsgiverraadgivning@tdl.dk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.2 Driftsomkostningsbegrebet, SL § 6, stk. 1, litra a
Dette afsnit beskriver driftsomkostningsbegrebet, som det fremgår af SL § 6, stk. 1, litra a, og den omfattende praksis, der findes om bestemmelsen.
Regel: SL § 6, stk. 1, litra a
Krav om driftsmæssig begrundelse
Krav om erhvervsmæssig virksomhed
Krav om igangværende virksomhed
Udgiftens størrelse eller nødvendighed
Betingelse om formueforbrug, ikke fradrag for udgifter til anskaffelse af aktiver
Afgrænsningen over for udgifter, der ikke kan trækkes fra
Højesteret har slået fast, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6 a forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst. Se SKM2012.13.HR og SKM2015.341.ØLR.
Driftsomkostningsbegrebet forudsætter, at udgiften er afholdt i en erhvervsmæssig virksomhed, dvs. en virksomhed, der drives for egen regning og risiko med det formål at opnå et økonomisk nettooverskud. Se afsnit C.C.1.1.1 om begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed og afsnit C.C.1.3 om de kriterier, herunder rentabilitetskriteriet, der lægges vægt på ved vurderingen af, om der er tale om erhvervsmæssig virksomhed i modsætning til ikke-erhvervsmæssig virksomhed i form af hobbyvirksomhed.
Her i afsnittet beskrives driftsomkostningsbegrebet i relation til selvstændig erhvervsvirksomhed og selskaber mv., som bestemmelsen i SL § 6, stk. 1, litra a, primært tager sigte på.
Erhvervsmæssig (indtægtsskabende) virksomhed som lønmodtager og honorarmodtager i tjenesteforhold kan dog også berettige til fradrag for driftsomkostninger. Se afsnit C.A.4.
Se også afsnit C.C.1.1.2 og afsnit C.C.1.2.3 om den særlige opgørelse af nettoindkomsten, jf. SL § 4 for ikke-erhvervsmæssig virksomhed (hobbyvirksomhed) og honorarmodtagere, der hverken er selvstændigt erhvervsdrivende eller lønmodtagere.
Fx indeholder LL § 8 B regler om fradrag og afskrivning på udgifter til forsøg, forskning og efterforskning efter råstoffer, der er afholdt, før erhvervet er påbegyndt. Se afsnit C.C.2.2.2.20 om udgifter til forsøg og forskning.
C.C.2.2.1.7 om udgifter ved start af virksomhed
C.C.2.2.1.8 om udgifter efter virksomhedens ophør.
Som en undtagelse til kravet om en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelse af indkomsten, er der i et vist omfang adgang til at fratrække opsatte (udskudte) driftsomkostninger. Se afsnit C.C.2.2.1.8.
En vurderingsudgift kunne trækkes fra, selvom den ikke havde været nødvendig. Se SKM2005.198.HR.
Der var ikke adgang til fradrag for den del af et kontingent til Advokatsamfundet, som vedrørte tiden efter en advokatvirksomheds ophør. Det var ikke dokumenteret, at advokaten ikke havde eller kunne have modtaget en delvis tilbagebetaling af kontingentet jf. Advokatsamfundets vedtægt. Se SKM2009.563.HR, der stadfæstede SKM2007.752.ØLR.
SL § 6, stk. 1, litra a, giver ikke hjemmel til fradrag for udgifter, som skatteyder kunne have haft, men rent faktisk ikke har haft. Se SKM2009.398.ØLR.
Det udelukker ikke fradrag, at udgiften har været afholdt forgæves. Se UfR 1942.335 H (Skandinavisk Grammofon), hvor et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, selvom selskabet tabte den underliggende retssag.
Se også SKM2008.719.ØLR om fradrag for udgifter til aktieopkøb, der ikke var gennemført. Dommen omtales i afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning.
Hvis udgiften ikke har forbindelse til den eksisterende drift, vil fradrag dog kunne nægtes af den grund. Se fx SKM2012.238.HR, hvor der var tale om en forgæves afholdt etableringsudgift.
Om afskrivninger efter statsskatteloven vedrørende forgæves afholdte udgifter, se afsnit C.C.2.4.5.9, hvor bl.a. afgørelsen TfS 1987, 559 ØLD om projekteringsudgifter til en rørledning og et jernbanespor omtales. I afsnittet omtales også ovennævnte SKM2012.238.HR.
Der er ikke fradrag for udgifter til opsparing. Se SL § 6, stk. 2. Det er derfor som udgangspunkt en forudsætning for fradragsret, at afholdelsen af udgiften har påført skatteyderen et formueforbrug.
Hvis udgiften går til anskaffelse af et aktiv med omsætningsværdi, er der kun tale om en omplacering af formue i modsætning til et forbrug af formuen i driftens interesse. Først når og hvis anskaffelsessummen forbruges som følge af den erhvervsmæssige brug af aktivet, indtræder der et forbrug af formuen i driftens interesse, som eventuelt kan fratrækkes efter afskrivningsreglerne.
Bemærk, at udgifter til anskaffelse af faglitteratur, plader og cd´er behandles som driftsomkostninger, selvom der er tale om anskaffelse af aktiver med omsætningsværdi.
Afgrænsning over for udgifter, der ikke kan trækkes fra
Fastlæggelsen af driftsomkostningsbegrebet giver anledning til to hovedafgrænsninger, dels over for private udgifter, dels over for anlægs- og etableringsudgifter. Se afsnit
C.C.2.2.1.3 om afgrænsning over for private udgifter
C.C.2.2.1.4 om afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
Nogle emner med tilknytning til afgrænsningen over for anlægs- og etableringsudgifter behandles i afsnit
C.C.2.2.1.5 om udgifter til formueforvaltning
C.C.2.2.1.6 om fradrag for udgifter i forbindelse med selskabers finansielle grundlag
C.C.2.2.1.7 om udgifter til start af virksomhed, der bl.a. handler om, at nogle udgifter, der efter deres art er engangsudgifter, har karakter af etableringsudgifter, men alligevel kan trækkes fra
C.C.2.2.1.8 om udgifter efter virksomhedens ophør
C.C.2.2.2.1 om LL § 8 N om erhvervsmæssige lønudgifter.
Efter praksis er der visse omkostninger, der uafhængigt af almindelige omkostningsbetragtninger ikke kan trækkes fra, fx støtte til politiske partier. Se om disse udgifter i afsnit C.C.2.2.1.10 om udgifter, der efter deres art ikke kan trækkes fra.
Et produktionsselskab H ønskede fradrag for et "termination fee".
Selskabet havde ekstraordinært opsagt en 10 år lang licens- og distributionsaftale, som var indgået med et interesseforbundet distributionsselskab G1. Opsigelsen skete et år før aftalens oprindelige udløb.
Det nye distributionsselskab G2 påtog sig som "successor in interest" at betale et "termination fee" til det opsagte distributionsselskab. Beløbet blev betalt af H.
Selskabet gjorde gældende, at det var en transfer pricing-sag, og at Skatteministeriet derfor alene kunne tilsidesætte de aftalte priser og vilkår i ophævelsesaftalen, hvis betingelserne for en korrektion i LL § 2 var opfyldte.
Højesteret udtalte, at de almindelige skatteretlige principper i SL §§ 4-6 også finder anvendelse ved interesseforbundne selskaber.
Spørgsmålet i sagen var herefter, hvorvidt dette "termination fee" blev afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, hvorefter produktionsselskabet H ville have fradrag jf. SL § 6 a, stk. 1.
H havde ikke fremlagt oplysninger, der godtgjorde, at det nye distributionsnetværk var et andet, eller fremlagt oplysninger til belysning af, om den modtagne distributionsydelse var den samme før og efter opsigelsesaftalen, ligesom selskabet ikke havde fremlagt oplysninger til belysning af, om prisen for distributionsaftalen var den samme før og efter opsigelsesaftalen.
Højesteret fandt herefter, at H ikke havde godtgjort, at betalingen havde en sådan tilknytning til Hs egen indkomsterhvervelse, som må kræves, for at anse udgiften for fradragsberettiget som driftsomkostning for H, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet havde derfor ikke fradragsret for afskrivninger på "termination fee'et".
Dommen stadfæster SKM2015.137.ØLR.
Etablering. Udvidelse. Forgæves.
Højesteret fandt, at udgifterne til ingeniør- og arkitektbistand ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at de kunne trækkes fra som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Fordi driftscentret ikke blev etableret og taget i brug, kunne udgifterne ikke afskrives, heller ikke efter SL § 6 a, stk. 1, litra a.
"Indkomsten" i § 6, stk. 1, litra a, er den skattepligtig indkomst.
Et ventureselskab investerede i meget tidlige virksomheder. Ventureselskabet havde betalt et managementselskab management fee for at administrere ventureselskabet og dets investeringer. Spørgsmålet var, om ventureselskabet kunne trække udgiften til management fee fra.
Højesteret fastslog, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
Højesteret fandt, at ventureselskabet kunne trække udgiften fra, fordi selskabet havde til formål at drive og rent faktisk havde drevet virksomhed, der havde givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved renter og udbytter i porteføljeinvesteringerne, dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne. Indtægterne havde været skattepligtige både for så vidt angår det løbende afkast og avance med afståelsen inden for 3 år og skattefri for så vidt angår avance ved afståelse efter 3 år.
Om ventureselskabers fradrag se nu afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning om begrænsning i fradraget efter den nugældende bestemmelse i LL § 8 J om ventureselskaber mv.
Se også SKM2015.341.ØLR.
Der nægtedes fradrag for en del af et kontingent, som vedrørte tiden efter en advokatvirksomheds ophør. Retten fandt ikke, at der var dokumentation for, at advokaten ikke havde mulighed for at få refunderet en del af kontingentet.
Dommen stadfæster SKM2007.752.ØLR.
Et revisionsfirma kunne ikke få fradrag for nogle beløb, som var udbetalt til en ekstern kontormedhjælper. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at de beløb, der lå ud over de løbende fakturaer, var afholdt for at erhverve, sikre eller vedligeholde sagsøgerens indkomst. Se SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2006.57.ØLR.
Et selskab fik fradrag for en udgift til ekstern vurdering af en udlejningsejendom efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Vurderingen var foretaget til brug for selskabets årsregnskab. Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til rådgivning i forbindelse med udarbejdelsen af regnskabet.
Hverken det, at vurderingen vedrørte et anlægsaktiv, eller at det foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendigt, kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradragsret.
Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab kunne afskrive på brugsrettigheder til film, som selskabet havde erhvervet for en tidsbegrænset periode, eller om rettighederne skulle aktiveres og afskrives over en årrække i overensstemmelse med den dagældende lov om særlig indkomstskat § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 4, senere LL §§ 16 E-F og nu AL § 40, stk. 2.
Højesteret fandt imidlertid, at overladelse af sådanne tidsbegrænsede brugsrettigheder ikke kunne betragtes som en afhændelse i disse bestemmelsers forstand.
De beløb, selskabet havde betalt for brugsrettighederne, blev anset for driftsomkostninger, der kunne fratrækkes i de indkomstår, hvor de var betalt ("anvendt"), jf. SL § 6, litra a.
Dommen omtales nærmere i afsnit C.C.6.4.2.1. Andre immaterielle rettigheder.
Dommen ændrer SKM2001.408.ØLR.
TfS 1985, 747 HRD
Forgæves udgifter.
Højesteret nægtede et selskab fradrag for kloakbidrag og betalinger for tilslutning til et fjernvarmeværk for en ubebygget industrigrund. Grunden blev købt med henblik på udvidelse og udflytning af den bestående produktion, der var spredt på flere forskellige lokaliteter. Selskabet fandt imidlertid en mere velegnet grund og solgte den førstnævnte grund.
Fordi selskabet ikke på noget tidspunkt havde udøvet erhvervsmæssig virksomhed på den ubebyggede grund, kunne udgifterne, der blev afholdt i ejertiden, ikke trækkes fra - hverken efter LL § 8 C om tilslutningsafgifter (reglerne er overført til AL § 43) eller efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Udgifter til erstatning og sagsomkostninger, der var afholdt i forbindelse med en sag, der var anlagt mod selskabet for uretmæssig anvendelse af et varemærke, blev anset som fradragsberettigede driftsudgifter.
(J. C. Hempel´s Skibsfarvefabrik A/S.)
TfS 1984, 2 HRD
Udgift vedrørende løbende drift. Et selskab kunne fratrække udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om, at gælden blev betalt, som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden blev anset for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
Sikring af tidligere fortjeneste og fremtidig fortjeneste. Forgæves udgifter.
Et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, som det havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt.
Begrundelsen var, at udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det var uden afgørende betydning for fradraget, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at udgifterne var afholdt forgæves.
xSKM2020.252.ØLRx
xSagen for landsretten angik alene spørgsmålet om, hvorvidt der skulle ske nedsættelse af overskud for appellanten med dels 1.260.000 kr., svarende til fradrag for køb af 8 motorkøretøjer, og dels med 764.341 kr. svarende til nedsættelse af omsætning i forbindelse med salg af ét motorkøretøj.
Landsretten bemærkede indledningsvist, at appellanten skulle føre et sikkert bevis, idet der var konstateret betydelige uregelmæssigheder i virksomhedens bogførings- og regnskabsforhold, som appellanten var ansvarlig for, herunder forelå der ikke bogføring vedrørende ind- eller udbetalingstransaktioner eller et kasseregnskab i virksomheden.
Landsretten fandt herefter, at appellanten ikke havde ført et sikkert bevis for, at han havde afholdt fradragsberettiget udgifter, ligesom der heller ikke var grundlag for at meddele ham et skønsmæssigt fradrag.
Landsretten fandt samtidig, at appellanten ikke havde godtgjort, at salgssummen reelt var et mindre beløb end det anførte i en salgsslutseddel, til trods for at appellantens forklaring herom var understøttet af en vidneforklaring.x
xAfgørelsen stadfæster byrettens afgørelse SKM2019.174.BR, dog således at den alene vedrørende 8 af de 39 biler, der indgik i byrettens afgørelse.x
Udgifter til fribolig - ikke fradrag.
Udgift til en løbende ydelse i form af fribolig til skatteyderens forældre kunne ikke fratrækkes som driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2016.67.BR.
SKM2016.304.ØLR
Skærpet bevisbyrde. Interessefællesskab.
Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt selskabet H ApS havde fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til et schweizisk selskab, som ifølge H ApS havde udført konsulentarbejde.
Konsulenten B, som ifølge selskabet havde udført arbejdet, havde en indirekte ejerandel i selskabet og var medlem af direktionen.
Byretten havde fundet, at selskabet grundet det indirekte ejerforhold til konsulenten havde et skærpet bevisbyrde for, at der var udført arbejde. Denne bevisbyrde var ikke løftet.
På trods af, at betalingerne udgjorde ca. 1,8 mio. kr. over en periode på 3 år, var der ikke fremlagt nogen skriftlig specifikation af konsulentydelsernes art eller omfang.
Der var heller ikke anden dokumentation for det udførte arbejde.
De afgivne parts- og vidneforklaringer kunne ikke føre til et andet resultat.
Landsretten stadfæstede dommen og bemærkede, at det ikke var i selskabets forretningsmæssige interesse, at B skulle gå fra at modtage løn som ansat i selskabet til at fakturere gennem det schweizisk selskab.
Dommen stadfæster SKM2015.363.BR og (SKM2015.364.BR).
"Indkomsten" i § 6, stk. 1, litra a, er den skattepligtige indkomst.
Et holdingselskab kunne ikke fradrage sine udgifter ifølge en managementaftale som en driftsomkostning.
Selskabet havde ikke godtgjort, at udgiften var anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige del af selskabets indkomst.
Ved indkomsten i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst, således at udgifter kan fradrages i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
Selskabet var således berettiget til fradrag i det omfang, de afholdte udgifter til management fee var anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde selskabets skattepligtige indtægter.
Selskabet havde indrettet sin virksomhed således, at udbytter fra datterselskaberne var skattefrie, og selskabet havde såvel i det indkomstår, som sagen omhandlede, som i de foregående og det efterfølgende indkomstår haft såvel betydelige skattefrie indtægter i form af udbytter, som betydelige skattepligtige indtægter i form af renter på udlån til datterselskaberne.
Den fremlagte managementaftale indeholdt en liste over de opgaver, der skulle varetages af G1 A/S, og for hvilke der blev betalt det management fee, som selskabet ønskede fradrag for. Af de opregnede opgaver var det kun punktet "overvågning og administration af selskabets låneporteføljer", der efter beskrivelsen kunne relatere sig til de udlån, der har givet de skattepligtige renteindtægter.
Også aftalens bestemmelse om, at management fee skulle fastsættes som en procentdel af investeringsejendommens værdi, tydede på, at arbejdet i det væsentlige havde relateret sig til disse ejendomme og ikke til udlånene.
Det måtte herefter påhvile selskabet af godtgøre, at den del af udgifterne til management fee, der var anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde den skattepligtige indtægt i form af renter på udlån, oversteg det beløb på 50.000 kr., som var skønsmæssigt fastsat af Skatteministeriet.
Denne bevisbyrde selskabet ikke løftet.
Selskabet havde endvidere ikke løftet bevisbyrden for, at SKAT's afgørelse udgjorde en skærpelse af hidtidig praksis.
Ikke fradrag for sort løn. Bevis.
Skatteyderen blev udlodningsbeskattet uden hensyn til, at han angav at have haft udgift til udbetaling af sort løn.
Bl.a. fordi der ikke eksisterede regnskabsbilag, og der ikke var oplysninger om identiteten af dem, der havde modtaget de sorte betalinger, fandt retten det hverken godtgjort eller i fornøden grad sandsynliggjort, at der havde været afholdt fradragsberettigede lønudgifter. Dette selvom det under en straffesag var lagt til grund, at der var afholdt sorte lønninger.
I skattesagen påhvilede det skatteyderen under iagttagelse af sædvanlige skattemæssige dokumentationskrav for en udgift at godtgøre eller i hvert fald sandsynliggøre, at der kunne ske fradrag for de påståede udgifter.
Landsretten henviste også til SKM2011.209.HR, hvor det i præmisserne er angivet, at det i sagen var berettiget, at skattemyndighederne alene havde anerkendt udgifter til sort løn i det omfang den pågældende medarbejder kunne identificeres.
Dommen stadfæster SKM2013.652.BR.
Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.4 om afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
En virksomheds udgifter til flybilletter til to litaueres hjemrejse kunne ikke henføres til en pligtmæssig handling for virksomheden, og udgifterne kunne derfor ikke trækkes fra som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2010.498.BR.
Ikke fradrag for udgift, som ikke var afholdt.
Ved værdiansættelsen af et varelager, kunne der ikke tages fradrag i den skattepligtige indkomst for et sælgersalær, der normalt afholdes, men som ikke var afholdt i den konkrete sag.
En skatteyder kunne ikke fratrække udgift til indkøb af fremmed arbejdskraft, fordi hun ikke havde løftet bevisbyrden for, at fakturaerne kunne danne grundlag for fradrag. I sagen var der en række faktorer, der rejste tvivl om fakturaernes realitet.
Udgiften vedrørte ikke skattepligtig indkomst.
Skatteyderen udlejede to lejligheder i en ejendom. Sagen angik en række spørgsmål om fradrag for forskellige udgifter i udlejningsejendommen. Landsretten udtalte om en udgift på 719 kr. til anskaffelse af en skattelovsamling, at denne udgift ikke kunne anses for at være medgået til sagsøgerens erhvervelse af skattepligtige indtægter, men at skattelovsamlingen måtte anses erhvervet til førelse af hendes skattesager. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2004.219.ØLR
Skatteyderen havde selvangivet fradrag for fremmed kørselshjælp. Da skatteyderen ikke kunne dokumentere driftsomkostningerne, lagde landsretten til grund, at fakturaerne var falske. Fradrag blev derfor ikke godkendt.
Ikke igangværende virksomhed.
Fradrag blev afvist, fordi skatteyderen ikke havde godtgjort, at han havde drevet erhvervsmæssig virksomhed i de relevante indkomstår.
TfS 1987, 559 ØLD
Afskrivning på forgæves udgifter.
Et selskab havde afholdt udgifter til anlæg af en rørledning og et jernbanespor i tilslutning til selskabets tanklager, der blev anvendt til opbevaring af flydende ammoniak.
Projektet måtte imidlertid opgives bl.a. som følge af miljømæssige protester.
Landsretten lagde til grund, at anlægget, herunder projekteringsudgifterne, i fuldført stand ville have været afskrivningsberettiget.
Selskabet havde desuden afholdt udgifterne ud fra berettigede forventninger om at kunne opnå de nødvendige tilladelser fra myndighederne til projektets gennemførelse, og, at det kun var kommunens ændrede holdning til projektet, der havde hindret, at det blev gennemført
Landsretten fandt derfor, at selskabet kunne afskrive de forgæves afholdte udgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Afgørelsen omtales også i afsnit C.C.2.4.5.9 om afskrivninger efter statsskatteloven.
xSKM2020.265.BRx
xSagerne vedrørte i hovedsagen, hvorvidt sagsøgerne var berettiget til henholdsvis at fradrage udgifter til forsikring- og leasing vedrørende Biler samt fradrage tab ved afståelse af én Bil.
Retten fandt det hverken dokumenteret eller sandsynliggjort, at anvendelsen af bilerne havde en sådan erhvervsmæssig interesse for virksomhederne eller en sådan sammenhæng med indtægtserhvervelsen, at udgifterne til bilerne kunne fratrækkes som driftsomkostninger, eller at tabet ved afståelsen kunne fratrækkes.
Sagerne vedrørte herudover, hvorvidt der var fradrag for repræsentationsudgifter vedrørende indkøbt vin.x
xSkatteyderen har anket dommen til Østre Landsretx
Fradrag for lønudgifter nægtet - manglende dokumentation
Skatteyderen gjorde bl.a. gældende, at han havde krav på fradrag for udgifter til løn.
Landskatteretten fandt det bevist, at der havde været ansatte i virksomheden. Derimod havde skatteyderen ikke dokumenteret størrelsen af udgifterne, eller at udgifterne vedrørte de beskattede indtægter.
Det var uden betydning for bevisbyrden, om der i det land, hvor arbejdet blev udført, var tradition for mundtlige aftaler og kontantøkonomi.
Skatteyderen har anket dommen til Vestre Landsret.
Udgifter - ikke fradrag
Sagen mod selskabet handlede om bl.a. om, hvorvidt selskabet havde dokumenteret, at udgifter afholdt i 2007 og 2008 angik selskabets drift, og at selskabet derfor havde ret til at fradrage udgifter i selskabets skattepligtige indkomst.
Retten fandt, at der hverken gennem bilag eller forklaringer forelå tilstrækkelig dokumentation for, at udgifter afholdt i selskabet skulle anses for anerkendelsesværdige selskabsudgifter.
Selskabet havde derfor ikke ret til fradrag for driftsudgifter i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2013.796.BR Udaterede fakturaer. Skærpet beviskrav for fradragstidspunkt.
Skatteyderen ønskede fradrag for 6 fakturaer, som skulle dække over opførelsesomkostninger til forskellige ejendomme for indkomståret 2007.
Retten bemærkede, at beviskravene skærpes, når der er omstændigheder, der taler mod, at udgiften er afholdt i det pågældende indkomstår.
Ægtefællen til sagsøgeren forklarede bl.a., at udgifterne var afholdt før 2007.
5 af fakturaerne var udaterede, og der var ikke dokumenteret betaling for nogen af fakturaerne.
Sagsøgeren havde herefter ikke ført et sikkert bevis for, at udgifterne var afholdt i indkomståret 2007, eller at udgifterne havde en karakter, som medførte, at udgifterne i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a, var fradragsberettigede ved opgørelsen af indkomsten i 2007.
Dommen er af skatteyderen anket til Østre Landsret, men efterfølgende hævet.
Ikke udgift for at opnå skattepligtig indkomst.
Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne fradrage udgifterne til en køkkenleverance, som var videreoverdraget til skatteyderens forretningsnabo. Skatteyderen havde aldrig modtaget betaling for leverancen.
Retten lagde til grund, at aftalen om køkkenleverancen kun blev indgået, fordi skatteyderen kunne opnå en større rabat hos køkkenleverandøren end naboen kunne, og at skatteyderen ikke havde godtgjort eller sandsynliggjort, at der i forbindelse med viderefaktureringen skulle tillægges ham en avance.
Retten fandt derfor, at indkøbet og viderefaktureringen af køkkenleverancen kun var sket for at skaffe forretningsnaboen en rabat og dermed ikke for at erhverve indkomst. Udgiften kunne derfor ikke fradrages i medfør af SL § 6 a som en driftsomkostning eller et driftstab.
Landsskatteretskendelser og -afgørelse
Bitcoins - afvisning.
SKM2019.500.LSR
Udgifter til fremmed arbejde - ikke dokumenteret - bevis
En personligt drevet tømrervirksomhed blev nægtet fradrag for udgifter underleverandører til udførelse af diverse opgaver på forskellige byggeprojekter.
Landsskatteretten anførte indledningsvist, at virksomheden havde bevisbyrden for, at der forelå fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a., og at dette beviskrav efter retspraksis typisk bliver i skærpet i tilfælde, hvor der foreligger usædvanlige omstændigheder, der kan tale imod, at der er tale om fradragsberettigede driftsudgifter.
Landsskatteretten anførte herefter, at den fremlagte dokumentation i form af de udstedte fakturaer til underleverandørerne og underleverandørernes betaling af fakturaerne under normale omstændigheder som udgangspunkt ville være tilstrækkelig dokumentation.
I den pågældende sag, hvor
underleverandørerne ikke havde indtægtsført og/eller ikke havde angivet salgsmomsen vedrørende de udstedte fakturaer
samtlige underleverandører ikke havde afregnet skat og moms samt indeholdt A-skat og AM-bidrag og i mange tilfælde var gået konkurs
langt størstedelen af underleverandørerne ikke havde været registreret med ansatte
klageren ikke havde indgået en skriftlig samarbejdsaftale med hovedentreprenøren på trods af en samhandel på ca. 7,5 mio. kr. over 2 år
tømreren på ingen måde havde kunnet redegøre for grundlaget for samarbejdet med under-leverandørerne, i form af for eksempel skriftlige samarbejdsaftaler, erklæringer fra underleverandørerne om omfanget af samarbejdet og identifikation af kontaktpersoner
fakturaerne ikke opfyldte kravene i momsloven, idet mængden og arten af de leverede ydelser ikke var angivet
tømreren ikke havde bevaret et kontrolspor og en intern kopi af timesedlerne,
fandt Landsskatteretten imidlertid, at den fremlagte dokumentation i form af de udstedte fakturaer og betaling af disse ikke var tilstrækkelig dokumentation for, at der var tale om fradragsberettigede udgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2018.613.LSR
Fradrag nægtet - manglende bevis for levering
En vognmand blev nægtet fradrag for udgifter til underleverandører i forbindelse med vognmandskørsel, idet det ikke fandtes godtgjort, at de fakturerede tjenesteydelser rent faktisk var leveret til klagerens virksomhed.
Se tilsvarende SKM2019.149.LSR. (Afgørelsen er ikke refereret her).
SKM2018.539.LSR
Fradrag nægtet - manglende bevis for realitet bag fakturaer
Landsskatteretten fandt, at skattemyndighederne med rette havde nægtet fradrag for udgifter til underleverandører i forbindelse med klagerens drift af rengøringsvirksomhed, idet der ikke fandtes at være realitet bag de fremlagte fakturaer fra underleverandørerne.
Se tilsvarende SKM2018.535.LSR. (Afgørelsen er ikke refereret her).
Fradrag nægtet. Ikke drift.
Landsskatteretten fandt, at skatteyderens tilbagebetaling af interessenternes indbetalinger til interessentskabet ikke kunne anses for at være udslag af en almindelig driftsrisiko, og at afholdelsen af udgiften derfor ikke havde en naturlig, driftsmæssig begrundelse.
Det var videre Landsskatterettens opfattelse, at skatteyderen ikke havde en aktuel, driftsmæssig begrundelse for at afholde udgiften i 1998, fordi der på dette tidspunkt ikke forelå nogen drift af en erhvervsmæssig virksomhed, som udgiften kunne relateres til.
LSRM 1980, 28 LSR
En tandlæge kunne ikke fratrække udgiften til leje af malerier til ophængning i konsultationen. Lejeudgiften havde ikke en sådan kvalificeret tilknytning til indkomsterhvervelsen, at den kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift.
xSKM2020.78.SRx
xSkatterådet kunne bekræfte, at spørger havde skattemæssigt fradrag for det vederlag, som spørger forventede at skulle betale en køber i forbindelse med overdragelse af spørgers X-forretning.
Som begrundelse blev henvist til, at afholdelsen af udgiften ville ske som kompensation for et forventet fremtidigt driftsunderskud, og at betalingen dermed havde den fornødne kvalificerede relation til indkomsterhvervelsen, hvorfor beløbet kunne fradrages i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.x
Skatterådet bekræftede, at en fundraisingkampagne kunne ske uden skattemæssige konsekvenser for de personer, der udførte specifikke tjenester for en afgrænset kreds af virksomheder og offentlige institutioner. De personer, der udførte tjenester, skulle derfor ikke beskattes af de donationer, disse virksomheder og de offentlige institutioner donerede til fundraisingkampagnen.
En bank blev anset for forsikringstager i forbindelse med en forsikringsaftale, der gik ud på, at forsikringsselskabet skulle betale til kundernes kreditor, hvis kunderne blev arbejdsløse.
Kunderne - og ikke banken - var dog ejere af forsikringen. Forsikringen blev derfor anset for en arbejdsløshedsforsikring omfattet af PBL § 49, så kunderne skulle beskattes af forsikringsudbetalingerne, jf. PBL § 49, stk. 2, jf. PBL § 55.
Banken, der fra sine kunder modtog gebyrbetalinger, som skulle videresendes til et forsikringsselskab i form af forsikringspræmier, var skattepligtig af indbetalingerne, men havde fradrag for udgiften ved betaling af præmierne som driftsomkostning, jf. SL § 6, stk. 1, litra 4.
Se også omtalen af afgørelsen i afsnit C.A.10.4.1.1. Arbejdsløshedsforsikring.
Afslutningsvist kunne rådet bekræfte, at kunderne ville retserhverve rabatten på udbetalingstidspunktet, og at Spørgers fradragstidspunkt var på udbetalingstidspunktet.
Udgifterne var således afholdt i selskabets interesse, idet selskabet på den måde sparede udgifter til udbygning af det almindelige kloaknet og fremtidssikrede dette.
Selskabet var derfor skattepligtigt af indtægterne og kunne fratrække udgifterne.
Rådet kunne ikke bekræfte, at selskabet efter SL § 6, stk. 1, litra a, som løbende driftsomkostninger i de enkelte indkomstår kunne fratrække betalinger til kommunen, der dækkede kommunens anlægsudgifter.
Disse udgifter, der vedrørte anlæg, som selskabet ikke kunne være ejer af, men som ejedes af projektejer, ville kunne aktiveres og afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Om afskrivning, jf. SL § 6, se afsnit C.C.2.4.5.9.
Om pligtpådragelsesprincippet, se afsnit C.C.2.5.3.3.1.
Fradrag for donation til foreninger efter kundens valg.
Et selskab ville lancere et nyt markedsføringstiltag, hvorefter kunder ved køb af produkter kunne bestemme, at en vis procent af betalingen skulle tilfalde et almenvelgørende formål, idet kunden kunne vælge mellem flere forudbestemte foreninger.
SKM2014.429.SR
Spørger påtænkte at stifte et selskab, hvis formål skulle være at skaffe midler til socialt arbejde, bl.a.skoleprojekter i udlandet.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at det nystiftede selskab ikke vil være skattepligtigt af modtagne gavekort fra spørger eller bidrag/gaver fra andre.
De beløb, der blev anvendt til støtte til de sociale formål, ville ikke være udgifter anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde indkomsten.
Skatterådet kunne derfor heller ikke bekræfte, at det nystiftede selskab ville have fradrag for disse udgifter som driftsudgifter, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
Et kloakselskab medfinansierede nogle kommunale projekter i henhold til den særlige bekendtgørelse herom.
Skatterådet fandt, at kloakselskabet skattemæssigt kunne aktivere og afskrive investeringsomkostningerne efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se herom i afsnit C.C.2.4.5.9, om afskrivninger uden for afskrivningsloven.
Skatterådet bekræftede desuden, at kloakselskabet kunne fratrække årlige omkostninger til drift og vedligeholdelse som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Udgift til forsikring mod tab på datterselskabs debitorer.
Et moderselskab med datterselskaber i 21 lande spurgte Skatterådet, om udgiften til en forsikring mod tab på aktier som følge af tab på datterselskabernes debitorer var fradragsberettiget for moderselskabet.
Skatterådet fandt efter en samlet konkret vurdering ikke, at udgiften til forsikringspræmien havde en aktuel driftsmæssig begrundelse, der faldt inden for de naturlige rammer af den hidtidige virksomhed. Der var reelt ikke tale om en forsikring af selve aktierne i datterselskaberne men om en forsikring mod tab på datterselskabernes debitorer, som kunne betegnes som en driftstabsforsikring. Rådet fandt, at det ikke var en sædvanlig driftsmæssig disposition ved udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, at et moderselskab på vegne af datterselskaber forsikrer datterselskabernes aktiviteter, drift mv.
Moderselskabet kunne derfor ikke trække udgiften fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Evt. forsikringsudbetalinger ville efter rådets opfattelse ikke dække tab på aktier i datterselskaberne, men datterselskabernes tab på debitorer. Rette indkomstmodtager var derfor datterselskaberne, og udbetalingerne ville blive anset for udbytte til moderselskabet. Udbyttet kunne dog være skattefrit efter SEL § 13, stk. 1, nr. 1.
Se tilsvarende SKM2012.44.SR. (Ikke refereret).
Et tilskudsberettiget naturgenopretningsprojekt blev anset for et naturligt led i modtagerens landbrugsvirksomhed. Udgifter, som var afholdt i forbindelse med projektet, kunne derfor trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Skatterådet bekræftede, at et selskab, som rette udgiftsholder kunne fratrække en omsætningsbestemt ydelse til velgørende organisationer, der blev udbetalt efter en samarbejdsaftale. Da udgifterne måtte anses for afholdt for at afsætte virksomhedens produkter, var de fradragsberettigede efter SL § 6.
Et selskab, som solgte medicinsk udstyr til hospitaler på baggrund af offentlige udbud, havde fradrag for udgifter til modydelser i form af træning af læger, sygeplejersker og andre, efteruddannelse - evt. konverteret til varekøb - samt for tilskud til løn i forbindelse med forskningsprojekter. Selskabet var kontraktligt forpligtet til at afholde udgifterne.
SKM2008.154.SR
Skatterådet fandt, at udgifterne til en nærmere beskrevet effektbetaling til en samarbejdspartner for leveret varme var en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a, som kunne trækkes fra i takt med de løbende nettoudbetalinger.
Selskabet A kunne fratrække udgifter til kompensation, som var betalt i 2006 til nogle selskaber B og C, som var koncernforbundne med A. Kompensationen blev betalt for ophævelse af en leveringsaftale, som var baseret på en aftale, der var indgået mellem parterne ultimo 2006.
Skatterådet fandt, at udgiften til kompensation havde den fornødne kvalificerede relation til indkomsten, og udgiften kunne derfor trækkes fra efter SL § 6, litra a. Kompensationen var skattepligtig for B og C i 2006 og fradragsberettiget for A samme år.
TfS 1993, 552 TSS
Udgifter til kvalitetsstyringscertifikat.
En erhvervsvirksomheds udgifter til et kvalitetsstyringscertifikat, fx ISO 9000-serien, var fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi udgifterne lå inden for virksomhedens hidtidige rammer og i vidt omfang blev afholdt for at sikre virksomhedens konkurrencedygtighed.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Betingelser for møderet højesteret - cere.ong
Vidne møder ikke i retten
virus møder granny sjal opskrift
møde stubbekøbing havn
hvor kan jeg møde nye venner
liselund møde og kursuscenter
birkevangen helle l heinsen møde skænderi pdf
Tlf. Jun 18, 2014 · − Det vil sige følgende betingelser skal være opfyldt ,før opsigelsen er gyldig: 1. Som dansk advokat har han møderet for Højesteret. Hjælp i hele Danmark. På samme måde kan han igen endnu senere opnå det prestigefyldte (H) efter sit navn, som viser, at advokaten har møderet for Højesteret Advokat Søren Andersen er specialiseret i entrepriseret og procesret. Møderet for Højesteret er forbundet med en vis prestige. Rådgav Old Irish Pub betingelser for møderet højesteret i civil sag om varemærkeret og markedsføring; Rådgav MLDK (Mærkevareleverandørerne), en handelsorganisation bestående af mærker som Johnson & Johnson, Semper, Colgate-Palmolive og Carlsberg, i principiel markedsføringssag mod Lidl om overholdelse af markedsføringslovens regler om god skik og sammenlignende reklame. Anmodningen om præjudiciel forelæggelse blev derfor ikke taget til følge Møderet for Højesteret Irma Pedersen KONTAKT OS A D V O K A T F I R M A E T brev skal dog opfylde 3 betingelser: 1. Fra 2002 til 2004 ansat hos Lett, Vilstrup & Partnere (nu en del af DLA Piper). Allerede året efter opnåede han medlemskab af Højesteretsskranken, formentlig det yngste http://toniantoniohealth.com/5-komplikasi-dekubitus-yang-wajib-anda-ketahui-sedini-mungkin medlem nogensinde. april 2020 - dvs. Karriere .
Ansat när kan man fråga om dejt siden 2014 . Henny Sophie Magnussen, født Petersen (1878-1937) var en dansk jurist, og den første kvinde der fik lov til at arbejde i Højesteret efter hun fik en juridisk kandidateksamen fra Universitetet i København i 1905. Han var ansat som advokat hos advokat Chr. maj 2020), i betingelser for møderet højesteret juli og fra 23.-30. Taler flydende tysk . Højesterets praksis for at tillade ekstraordinær genoptagelse eller appel er restriktiv. Vores speciale er administration af fast ejendom, fortrinsvis andelsboligforeninger og ejerforeninger samt varetagelse af diverse sager som udspringer heraf Betingelser for varetægtsfængsling opfyldt . Medlemskaber: Danske Arveretsadvokater.
Testamenter. betingelser for møderet højesteret idriz dejting
Endvidere afgjorde betingelser for møderet højesteret Højesteret, om en advokat med møderet dejta polska kvinnor for byret, der har kæret en byretsafgørelse til landsretten, kan indlevere senere skriftlige indlæg til landsretten.
Insolvensret. betingelser for møderet højesteret
De betingelser for møderet højesteret økonomiske betingelser er opfyldt.
Familie- betingelser for møderet højesteret og Arveret.

matches: højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret