text:
Skat.dk: A.D.5.2.2 Hæftelse for ikke-indeholdt A-skat og AM-bidrag
Dette afsnit handler om hæftelsen for A-skat og AM-bidrag, der ikke er blevet indeholdt som foreskrevet.
Generelt om hæftelsen
A-indkomst bestående af fri bil, fri telefon, gratis kost eller lignende
Omligning ikke nogen betingelse for hæftelsesansvar
Regulering og opkrævning af ikke-indeholdt A-skat og AM-bidrag
Når den indeholdelsespligtige ikke har indeholdt A-skat og AM-bidrag, hæfter den indeholdelsespligtige og lønmodtageren som hovedregel solidarisk for de ikke-indeholdte A-skatter og AM-bidrag.
Beløbene kan enten opkræves hos lønmodtageren efter KSL § 68 eller hos den indeholdelsespligtige efter KSL § 69, stk. 1.
Kravet kan altid rettes mod lønmodtageren, mens den indeholdelsespligtige kun hæfter, hvis han har udvist forsømmelighed.
Der foreligger ikke nogen fast administrativ praksis for, hvem hæftelsen skal rettes imod. I en sag fastslog landsretten, at Skatteforvaltningen ikke har pligt til først at søge ikke-indeholdte A-skatter inddrevet hos lønmodtageren. Det kunne heller ikke kræves, at der var foretaget en skatteansættelse af lønmodtageren først. Se SKM2002.105.ØLR
Som udgangspunkt begrænses den indeholdelsespligtiges hæftelse til tiden forud for det tidspunkt, hvor skatten og bidraget er blevet endeligt pålignet indkomstmodtageren.
Der må ikke samtidig med opkrævning hos lønmodtageren foretages opkrævning af beløbene hos den indeholdelsespligtige.
Lønmodtageren hæfter umiddelbart for ikke-indeholdte A-skatter og AM-bidrag. Se KSL § 68.
Ikke-indeholdte beløb skal derfor som hovedregel opkræves hos lønmodtageren, dvs. at skatten reguleres over årsopgørelsen og opkræves som restskat og slutbidrag.
Det gælder især, hvis beløbene vedrører det løbende indkomstår, eller det senest afsluttede indkomstår, og hvis det for lidt indeholdte beløb ikke med rimelighed kan rummes i den ansattes løn for resten af året. Det gælder også, hvor den ansatte ikke længere er ansat hos den indeholdelsespligtige, eller hvis tidspunktet for indgivelse af lønsedler er nært forestående.
Vurderer Skatteforvaltningen, at der ved udskydelse af opkrævningen opstår en reel risiko for, at beløbene ikke bliver betalt, rettes kravet mod den indeholdelsespligtige. Se KSL § 69, stk. 1.
Hvis en arbejdsgiver har undladt at angive og lønoplyse det, han har indeholdt, kan Skatteforvaltningen efter en konkret vurdering opkræve beløbet, der skulle være/er indeholdt hos lønmodtageren, hvis lønmodtageren ikke ved lønsedler eller på anden måde kan sandsynliggøre, at arbejdsgiveren rent faktisk har indeholdt korrekt.
I en sag fik et aktieselskabs direktør i 1986 udbetalt cirka 189.000 kr. uden afregning af A-skat mv. Direktøren påstod, at Skatteministeriet skulle anerkende, at indkomsten i 1986 var cirka 333.000 kr., og at han skulle godskrives cirka 144.000 kr. i indeholdt A-skat mv. Skatteministeriet påstod, at der ikke var indeholdt A-skat mv., da det udbetalte beløb var en bruttoløn, med den virkning, at direktøren i medfør af KSL § 68 var ansvarlig for betalingen af A-skat mv.
Højesteret traf afgørelse til fordel for Skatteministeriet og begrundede afgørelsen med at
der ikke forelå lønsedler med oplysning om indeholdt A-skat
der ikke var posteret indeholdt A-skat i aktieselskabets bogholderi
der ikke var indberettet indeholdt A-skat til skattevæsnet
direktøren som eneste ansatte var ansvarlig for overholdelse af bogføringsreglerne og reglerne i KSL om indeholdelse af A-skat
På grund af de ovennævnte forhold, lagde Højesteret ikke vægt på, at det udbetalte beløb var mindre end den aftalte løn på 400.000 kr. Se UfR 1998, 1538.
For at imødegå ovennævnte problem, skal både lønmodtager og arbejdsgiver ved enhver lønudbetaling være opmærksom på bestemmelserne i KSL § 84. Efter denne bestemmelse har arbejdsgiveren pligt til skriftligt eller ved andet læsbart medie at holde lønmodtageren underrettet om indeholdelserne, og lønmodtageren kan omvendt fremtvinge underretning herom med hjælp fra Skatteforvaltningen.
Hvis den indeholdelsespligtige har udvist forsømmelse i forbindelse med manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag, kan de ikke-indeholdte beløb opkræves hos den indeholdelsespligtig under forudsætning af, at lønmodtageren ikke allerede har betalt.
xSelv om skattemyndighederne efter skatteforvaltningslovens genoptagelsesregler er afskåret fra at ændre arbejdstagerens skatteansættelse, kan den indeholdelsespligtige gøres ansvarlig for de ikke-indeholdte beløb. se SKM2019.641.BR.x
Den indeholdelsespligtige anses for at have udvist forsømmelig adfærd, hvis han undlader at indeholde A-skat og AM-bidrag i udbetalinger til en person, der udfører arbejde af en sådan karakter, at det med rimelig tydelighed falder ind under bestemmelsen i KSL § 43 eller kildeskattebekendtgørelsen § 18. Ved vurderingen af, om der er tale om A-indkomst, lægges der ikke afgørende vægt på, om den person, der udfører arbejdet, er momsregistreret og udskriver regninger med moms.
Efter Højesterets afgørelser må en indeholdelsespligtig, der på trods af anvisninger i Skatteforvaltningens vejledning "Indeholdelse af A-skat, AM-bidrag" undlader at indeholde A-skat og AM-bidrag, som udgangspunkt antages at have udvist forsømmelighed. Se TfS 1999,377. Se også SKM2002.105.ØLR og SKM2008.613.HR, som er refereret nedenfor.
Der må også som udgangspunkt foreligge forsømmelighed, hvis en indeholdelsespligtig undlader at rette sig efter skattecentrets påbud om at indeholde A-skat og AM-bidrag. Klage over et sådant påbud har ikke opsættende virkning.
Har den indeholdelsespligtige derimod været i undskyldelig uvidenhed om, at en udbetaling er A-indkomst, bør Skatteforvaltningen undlade at pålægge den indeholdelsespligtige hæftelse for de manglende indeholdte A-skatter og AM-bidrag i allerede foretagne udbetalinger. Dette kan være tilfældet, hvis det manglende A-skatte- og bidragstræk skyldes en indkodningsfejl eller lignende i virksomhedens lønsystem, under forudsætning af, at virksomheden i øvrigt administrerer skatte- og bidragsordningen korrekt.
Hvis den indeholdelsespligtige pålægges hæftelse efter KSL § 69, stk. 1, får han et regreskrav mod indkomstmodtageren. Se. SKM2002.105.ØLR.
Hvis Skatteforvaltningen bliver opmærksom på, at den indeholdelsespligtige ikke gør sit regreskrav gældende, skal det undersøges, om indkomstmodtagerens skatteansættelse skal ændres. Hæftelsen kan gøres gældende både for løbende og for tidligere indkomstår.
Til yderligere illustration af afgørelser på området vedrørende den indeholdelsespligtiges hæftelse se fx SKM2014.411.VLR, SKM2015.443.LSR, SKM2015.364.BR, SKM2016.9.BR og SKM2017.117.ØLR. Se også afsnit C.A.4.3.3.3.2.1, der omhandler den indeholdelsespligtiges efterfølgende betaling af lønmodtagerens skat mv. i forlængelse af udbetaling af rejse- eller befordringsgodtgørelse.
Østre Landsret afgjorde i en sag, at et anpartsselskab hæftede for manglende indeholdelse af A-skat mv. af gratis kost, fri bil og telefon stillet til rådighed for selskabets direktør, der havde en bestemmende indflydelse i selskabet. Direktøren forklarede, at han med denne aflønningsform ønskede at begrænse sine kreditorers muligheder for fyldestgørelse, herunder også undgå lønindeholdelse. Der var i sagen enighed om, at fri bil og fri telefon var A-indkomst.
Selskabet havde modtaget en kopi af Odense Kommunes brev af 23. marts 1998 til arbejdsgiverkontrollen i den daværende told- og skatteregion Odense. Selv om det fremgik af brevet, at kommunen var af den opfattelse, at værdien af de frie goder skulle anses som løn, hvori der skulle indeholdes A-skat mv., undlod selskabet at rette henvendelse til skattemyndighederne. Selskabet foretog heller ikke andre undersøgelser. Landsretten nåede til det resultat, at selskabet derfor havde udvist en sådan forsømmelighed, at det hæftede for manglende indeholdelse af A-skat mv. for indkomstårene 1999 - 2002. Se også SKM2018.206.BR.
Højesteret har i SKM2005.9.HR afgjort, at en A-kasse hæftede for ikke-indeholdt A-skat af rejse- og befordringsgodtgørelser på i alt 11.932.802 kr., udbetalt i 1994 til 22.642 arbejdsledige medlemmer i forbindelse med de arbejdslediges deltagelse i arbejdsmarkedsuddannelser. ToldSkat beregnede størrelsen af den ikke-indeholdte A-skat til 5.803.486 kr. ved anvendelse af nogle gennemsnitlige trækprocenter, som A-kassen havde oplyst. A-kassen var klar over, at de udbetalte godtgørelser var A-indkomst, og at der burde være indeholdt A-skat.
Det var derfor utvivlsomt, at A-kassen havde udvist forsømmelighed ved ikke at sørge for indeholdelse af A-skat i de udbetalte godtgørelser.
Inden sagens behandling i Højesteret havde A-kassens advokat klaget til ombudsmanden over Told- og Skattestyrelsens stadfæstelse af told- og skatteregionens afgørelse for så vidt angik opgørelsesmetoden. Der var efter advokatens opfattelse ikke hjemmel til at opgøre hæftelsesbeløbet ud fra gennemsnitlige trækprocenter, ligesom ToldSkat burde have fulgt retningslinjerne i det nu ophævede SD-cirkulære 1987-4, pkt. 3.4.3. Disse retningslinjer findes nu nedenfor i dette afsnit. Efter disse retningslinjer skal det undersøges, om den opgjorte A-skat er medtaget ved skatteansættelsen, og om der hos indkomstmodtageren fremkommer restskat, fordi hæftelsen kun kan gøres gældende, hvor den opgjorte A-indkomst ikke er medtaget, eller hvor der er opgjort restskat, der ikke er betalt af indkomstmodtageren. Derved undgår man, at det samme skattebeløb betales af både indkomstmodtageren og den indeholdelsespligtige. Ved ikke at have fulgt disse retningslinjer, kunne det ifølge ombudsmanden ikke udelukkes, at der var sket dobbeltbeskatning.
Han henstillede derfor, at styrelsen genoptog sagen.
Told- og Skattestyrelsen tilbagebetalte derfor med forbehold om evt. at anlægge retssag med krav om tilbagebetaling, det beløb, som A-kassen havde indbetalt i 1995.
Retssagen blev anlagt, og hovedstolen blev i stævningen fastsat til 4.800.485 kr. mod det tidligere opgjorte beløb på 5.803.486 kr. Se ovenfor. Hovedstolen var nu beregnet på en sådan måde, at ingen del heraf kunne hidrøre fra en selvangivet godtgørelse, ligesom den laveste trækprocent i indkomstmodtagerens kommuner blev lagt til grund.
Østre Landsret fastslog i sin dom af 29. november 2001, at A-kassens hæftelse efter KSL § 69, stk. 1 ikke er betinget af, at skattemyndighederne havde gennemført en forudgående omligning af indkomstmodtagerne, ligesom hæftelsesansvaret heller ikke er betinget af, at A-kassen ville kunne gøre et regreskrav gældende over for indkomstmodtagerne.
Højesteret udtalte i sin afgørelse:
"Højesteret finder det godtgjort, at det krævede beløb, 4.800.485 kr. ikke overstiger det beløb, som arbejdsløshedskassen skulle have indeholdt i skat ved udbetalingen af befordringsgodtgørelser. Højesteret finder endvidere, at skattemyndighederne ved opgørelsen i tilstrækkeligt omfang har taget højde for, at nogle af beløbsmodtagerne muligt har medregnet kørselsgodtgørelsen ved selvangivelsen, og kravets størrelse indebærer, at det ikke får betydning, at der måtte være uudnyttede befordringsfradrag. Det forhold, at skattemyndighederne ikke på alle punkter har fulgt den fremgangsmåde, der er beskrevet i det dagældende cirkulære nr. 4 af 2. februar 1987 om opkrævning af ikke indeholdte A-skatter efter kildeskattelovens § 68 og § 69, stk. 1, kan på denne baggrund og under hensyn til det store antal beløbsmodtagere og de enkelte kravs beskedne størrelse ikke tillægges betydning. Der er ikke grundlag for at antage, at skattemyndighederne ved den fulgte fremgangsmåde har afskåret arbejdsløshedskassen fra at gøre regres mod modtagerne af befordringstilskud. Det tiltrædes derfor, at Told- og Skattestyrelsen kan kræve det anførte beløb på 4.800.485 kr. betalt af arbejdsløshedskassen."
Regulering og opkrævning af ikke-indeholdt A-skat og bidrag
Beløb efter KSL § 69, stk. 1, opkræves særskilt. Den indeholdelsespligtige skal have en skriftlig begrundet afgørelse om opkrævningen med en opgørelse af A-skat og AM-bidrag, specificeret på indkomstmodtagere og indkomstperioder.
Kravet kan opgøres på følgende to måder:
Krav opgjort efter indkomstårets udløb, men før den ordinære årsopgørelse er tilgængelig
Krav opgjort efter den ordinære årsopgørelse er tilgængelig
Hvis den indeholdelsespligtige ikke har foretaget eindkomstindberetning af den pågældende A-indkomst mv., indberetter Skatteforvaltningen af hensyn til ligningen dette straks. Hverken den beregnede, ikke-betalte A-skat eller det beregnede AM-bidrag må indberettes. A-skatten og AM-bidraget indberettes, når den indeholdelsespligtige har indbetalt det opgjorte tilsvar.
Skatteforvaltningen skal, før der fremsættes krav overfor den indeholdelsespligtige, undersøge hver indkomstmodtager, for at se om
den opgjorte A-indkomst mv. er taget med ved indkomstmodtagerens skatteansættelse for det pågældende indkomstår
der ifølge indkomstmodtagerens årsopgørelse er restskat og slutbidrag til særskilt opkrævning, og om beløbene i givet fald er betalt.
Hvis A-indkomsten mv. ikke er medregnet ved skatteansættelsen, eller forekommer der restskat og bidrag til særskilt opkrævning, kan de ikke-indeholdte A-skatter og AM-bidrag opkræves hos den indeholdelsespligtige, hvis denne har udvist forsømmelighed. eindkomstindberetninger foretages som beskrevet ovenfor.
Den A-skat og AM-bidrag, der opkræves hos den indeholdelsespligtige, må ikke overstige indkomstmodtagerens samlede, ikke-betalte restskat og restbidrag ekskl. procenttillæg og eventuelle morarenter for det pågældende indkomstår.
Hvis indkomstmodtagerens restskat og slutbidrag er til tvangsinddrivelse, og den indeholdelsespligtige samtidig indbetaler et tilsvar efter KSL § 69, stk. 1, skal den indeholdelsespligtiges skattecenter straks underrette inddrivelsescentret om, at restskatten og restbidrage nu skal nedskrives med de indbetalte beløb.
Betaling af direktørens husholdningsudgifter blev anset for vederlag i penge og dermed A-indkomst. Selskabet havde derfor pligt til at indeholde A-skat.
Højesteret fandt, at selskabet havde handlet forsømmeligt, idet selskabet var bekendt med grundlaget for udbetalingen af beløbene og havde ikke haft grund til at anse direktøren for B-skattepligtig af beløbene.
SKM2005.9.HR
Højesteret fastslog, at en A-kasse hæftede for ikke-indeholdt A-skat af rejse- og befordringsgodtførelse, udbetalt til arbejdslediges deltagelse i arbejdsmarkedsuddannelser. Højesteret tiltrådte bl.a. med baggrund i det store antal beløbsmodtagere og de enkelte kravs beskedne størrelse, at opgørelsen af den ikke indeholdte A-skat ikke på alle punkter var foretaget efter den fremgangsmåde, der var beskrevet i det dagældende cirkulære, nr. 4 af 2. februar 1987, men i stedet foretaget på baggrund af gennemsnitlige trækprocenter.
UfR 1998, 1538
En direktørs A-indkomst udbetalt uden indeholdelse af A-skat og bidrag blev anset for bruttoløn med den virkning, at direktøren var ansvarlig for betalingen af A-skat mv.
TfS 1999, 377
(UfR 1999, 1050)
Nogle restauratører havde ikke indeholdt A-skat i de til fire discjockeyer udbetalte vederlag for perioden 1989-1992. Vederlagene blev af restauratørerne betragtet som B-indkomst ud fra den opfattelse, at discjockeyerne var at anse som kunstnere.
Landsretten fastslog, at vederlagene var A-indkomst, hvori indeholdelse skulle være sket. Discjockeyerne havde arbejdstider, der var fastsat af restauratørerne, som også havde godkendt vagtplanerne. Der blev betalt en fast timeløn, der var uafhængig af omsætningen, ligesom der blev benyttet musikanlæg, der forefandtes i restaurationerne. At discjockeyerne selv medbragte plader, CD'er og personligt udstyr, tillagdes ingen betydning. Endelig blev der lagt vægt på, at de alene havde beskedne omkostninger, og at deres årsindkomst måtte anses som en nettoindkomst, ligesom der i et vist omfang var instruktionsbeføjelser i forhold til discjockeyerne, hvis engagementer var langvarige og gav dem deres stort set eneste arbejdsindkomst. Da der var udvist forsømmelighed, hæftede restauratørerne efter KSL § 69, stk. 1. Højesteret stadfæstede dommen og lagde særlig vægt på, at discjockeyerne skulle præstere deres arbejdsydelser "som en integreret del af restaurationernes differentierede ydelsesudbud", og at de således indgik i strukturen med fast mødetid, vagtplan samt omsætningsuafhængig timeløn.
Sagen drejede sig om et selskab, der udførte distributionsarbejde med omdeling af reklamer m.v. for en større kunde. Det var ubestridt, at skatteyderen havde udført et væsentligt arbejde med omdeling af reklamer for denne kunde.
Da skatteyderen ikke havde godtgjort, at skatteyderen havde anvendt underleverandører, fandt landsretten, at skatteyderen måtte have haft lønnet personale udover det selvangivne til at udføre det arbejde, der ubestridt var udført. Da skatteyderen ikke havde godtgjort, at skatteyderen ikke havde udvist forsømmelighed, fandt landsretten, at skatteyderen var ansvarlig over for det offentlige for manglende betaling af A-skat og arbejdsmarkedsbidrag for dette personale.
Appellanten drev i årene 2006-2008 en enkeltmandsvirksomhed, som udførte renovering af ejendomme ved brug af polske håndværkere.
Sagen vedrørte, om appellanten var indeholdelsespligtig for betaling af A-skat og AM-bidrag, og om han hæftede herfor. Appellanten gjorde principalt gældende, at de polske håndværkere ikke indgik i et ansættelsesforhold til ham, men at de derimod var ansat i en polsk virksomhed, der indgik underentrepriseaftaler med hans virksomhed. Subsidiært gjorde han gældende, at forholdet mellem hans virksomhed og de polske håndværkere skulle behandles efter reglerne om arbejdsudleje.
Landsretten fandt efter en samlet vurdering, at de polske håndværkere måtte anses for lønmodtagere ansat hos appellanten. Landsretten fandt endvidere, at appellanten havde udvist forsømmelighed, da han var bekendt med de omstændigheder, der begrundede indeholdelsespligten, og at han derfor hæftede for de manglende indbetalinger af A-skat og AM-bidrag, jf. KSL § 69, stk. 1. Da de polske håndværkere blev anset for at være ansat hos appellanten, var der ikke grundlag for at anse forholdet for arbejdsudleje.
En restauratør havde udbetalt løn uden at have indeholdt A-skat mv. Landsretten fastslog, at kravet kunne rettes mod restauratøren, selvom kravet ikke var gjort gældende mod lønmodtageren. Skattemyndighederne havde ikke pligt til først at søge beløbet inddrevet hos lønmodtageren, og det ikke kunne kræves, at der var foretaget en skatteansættelse for lønmodtageren.
xSKM2019.641.BRx
xArbejdsgiver var i medfør af kildeskattelovens § 69, stk. 1, umiddelbart ansvarlig over for det offentlige, for betaling af det beløb, som arbejdsgiveren havde forsømt at indeholde i A-skatter og AM-bidrag. Det forhold, at skattemyndighederne efter skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27 var afskåret fra at ændre arbejdstagerens skatteansættelser, kunne ikke føre til et andet resultatx.
SKM2019.438.BR
Sagen drejede sig overordnet om, hvorvidt sagsøger (selskab der driver virksomhed med køb og salg af maskiner og nedbrydning) var forpligtet til i indkomståret 2015 at indeholde og afregne A-skat og AM-bidrag for én af selskabets medarbejdere, der udførte forskellige nedbrydningsopgaver for selskabet og endvidere, hvorvidt selskabet afhængigt heraf hæftede for dette beløb.
Medarbejderen stiftede i 2015 et IVS (selskabet), der ikke på noget tidspunkt havde været momsregistreret, som et faktureringsled. Dybest set var spørgsmålet i sagen, hvorvidt vedkommende på denne baggrund måtte anses for lønmodtager eller selvstændigt erhvervsdrivende, dvs. om han udførte personligt arbejde i tjenesteforhold, jf. kildeskattelovens § 43, stk. 1, jf. cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994.
Retten fandt, at den manglende momsregistrering ikke isoleret kunne være udslagsgivende for spørgsmålet om, hvorvidt ”medarbejderen” drev selvstændig virksomhed. Ud af den række momenter, der efter ovennævnte cirkulære kan tillægges betydning ved afgørelsen heraf, lagde retten særlig vægt på, (i) at sagsøger på daværende tidspunkt var et selskab med 22 medarbejdere og en omsætning på over 20 mio. kr., (ii) at selskabet som udgangspunkt lod sine arbejdere udføre arbejdet, (iii) at ansatte i selskabet blev aflønnet med en timeløn på 140 kr. i timen, mens ”medarbejderen” i sagen fakturerede en timepris på 200 kr., (iv) at han ikke havde indgået aftale med sagsøger om, at selskabet ikke måtte udføre arbejde for andre virksomheder, og (v) at sagsøger ikke havde tegnet forsikring med vedkommende eller selskabet eller havde udbetalt feriepenge. Yderligere lagde retten vægt på, (vi) at selskabet undertiden anvendte egne maskiner, og (vii) at sagsøger ikke havde nogen instruktionsbeføjelse eller ydede nogen vejledning.
Da sagsøger på baggrund af ovenstående fik medhold i, at sagsøger ikke var indberetningspligtig, fik sagsøger også medhold i, at sagsøger ikke hæftede for A-skat og AM-bidrag.
Sagen angik overordnet om det sagsøgende selskabs direktør, som havde bestemmende indflydelse på selskabet, var blevet tilgodeset økonomisk ved en række dispositioner foretaget af selskabet, og om selskabet hæftede for manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag i relation hertil.
Retten fandt det godtgjort, at nogle af selskabets biler, (en Mercedes og en Ferrari), var anvendt af direktøren til private formål. Retten fandt, at selskabet hæftede for den manglende indeholdelse vedrørende begge biler.
Der var herudover under sagen også tvist om, hvorvidt selskabet hæftede for manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag vedrørende hotelopholdet i udlandet, som retten fandt havde privat karakter. Selskabet var således forpligtet til at indeholde A-skat og AM-bidrag af værdien af opholdet, hvilket ikke er sket. Det fandtes ikke godtgjort, at der ikke var udvist forsømmelighed fra selskabets side, hvorfor selskabet hæftede for den manglende indeholdelse, jf. kildeskattelovens § 69.
SKM2016.9.BR
Skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at arbejdet var udført af underleverandører, og da arbejdet ikke kunne være udført af hovedanpartshaveren selv, lagde retten endvidere til grund, at skatteyderen havde yderligere ansatte, der ikke var indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag for. Herefter, og da der ikke forelå oplysninger om, at skatteyderen ikke havde handlet forsømmeligt ved at undlade at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag, fandt retten det berettiget, at skattemyndighederne havde anset skatteyderen for indeholdelsespligtig af A-skat og arbejdsmarkedsbidrag for ansatte ud over det selvangivne.
SKM2015.364.BR
Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt selskabet var ansvarligt for manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag. I sagen havde selskabet foretaget en række udbetalinger for udført arbejde på et skibsværft til en person, der ifølge selskabet var selvstændigt erhvervsdrivende.
Byretten fandt, at denne person måtte anses for lønmodtager, hvorefter der var pligt til indeholdelse af A-skat og AM-bidrag. I den forbindelse lagde retten vægt på, at aftalen om udførsel af arbejde indeholdt en række bestemmelser, som var karakteristisk for et lønmodtagerforhold, idet der var aftalt en ugentlig arbejdstid på 37 timer med tillæg for overtid og weekendarbejde. Hertil kom endvidere, at personen ikke måtte give udtryk for, at han var selvstændigt erhvervsdrivende, og at han skulle indgive ugesedler til selskabet.
Herefter fandt byretten, at selskabet også var ansvarligt for den manglende indeholdelse, idet det havde udarbejdet aftalen om udførsel af arbejdet og derfor var bekendt med de forhold, som bevirkede, at der var tale om et lønmodtagerforhold.
SKM2015.443.LSR
Et selskab havde medarbejdere, der hovedsageligt var ansat med ansættelsessted "skiftende arbejdssteder", således at der var tale om selvvalgte rejser, og ikke tjenesterejser.
Retten udtalte, at lønmodtagerens arbejdstid og arbejdsforhold skal indgå i vurderingen af, om det er umuligt at overnatte på den sædvanlige bopæl.
Retten fandt ikke, at selskabet kunne have været i begrundet god tro ved udbetaling af skattefri godtgørelse for afstande ned til 85 km. mellem det midlertidige arbejdssted og den ansattes private bopæl ved en normal arbejdsdag på 7,5 timer eksklusiv pauser.
Selskabet fandtes endvidere at have handlet forsømmeligt ved ikke - over en periode på tre år - at have foretaget en kontrol af udbetalingerne i de enkelte regioner og dermed sikret sig, at rejsebilagene (ugesedler, lønsedler m.m.) opfyldte kravene til indhold, herunder angivelse af rejsens start- og sluttidspunkt, samt at opgørelsen skete korrekt. Det var således ikke godtgjort, at selskabet ikke har handlet forsømmeligt, hvorfor selskabet hæftede for den ikke indeholdte A-skat og AM-bidrag.
Med hensyn til kravets størrelse udtalte retten, at den A-skat og AM-bidrag, der opkræves hos den indeholdelsespligtige, ikke må overstige indkomstmodtagerens samlede, ikke-betalte restskat og restbidrag eksklusiv procenttillæg og eventuelle morarenter for det pågældende indkomstår. Størrelsen af kravet skulle derfor opgøres, som den samlede, ikke-betalte restskat og restbidrag af den udbetalte rejsegodtgørelse hos medarbejderne.
Landsskatteretten stadfæstede på denne baggrund SKATs afgørelse for så vidt angår hæftelsen for selskabet, mens størrelsen af hæftelsen blev nedsat.


text:
Ansættelsesret - emner og afgørelser, Moms af supervision
Læs om juridiske emner og nylige afgørelser om ansættelsesret
Uenighed om opsigelse kostede arbejdsgiver 50.000 kr.
Ændring af reglerne om fratrædelsesgodtgørelse til funktionærer med lang anciennitet
Afskedigelse efter barselsorlov var ikke i strid med ligebehandlingsloven
Hvornår skal der betales dagpengegodtgørelse til fratrådte medarbejdere?
Tvistighedsnævnet slår fast, at gensidig ophævelse af uddannelsesaftale var bindende for elev
Ophævelse af tvungen pensionsalder ved 70 år
Bortvisning berettiget på grund af for sent indleveret lægeerklæring
Ændrede stillingsvilkår efter barsel kostede en godtgørelse på 245.000 kroner
Hvad skal du huske ved opsigelse – brug Arbejdsgiverrådgivningens tjekliste
En virksomhed opsagde en medarbejder, der efterfølgende anlagde sag i Afskedigelsesnævnet med krav om godtgørelse for usaglig opsigelse. Virksomheden påstod, at medarbejderen selv havde bedt om at blive sagt op. Medarbejderen hævdede derimod, at hun var blevet fyret. Afskedigelsesnævnet fandt, at virksomheden skulle betale 50.000 kr. i godtgørelse til medarbejderen for usaglig afskedigelse.
Arbejdsgiveren forklarede, at grunden til, at opsigelsen blev afgivet fra virksomhedens side, alene beroede på, at medarbejderen derved undgik at få karantæne i dagpengeudbetalingen fra medarbejderens a-kasse. Medarbejderen forklarede, at det blev aftalt, at medarbejderen skulle fortælle kunderne, at hun fratrådte efter eget valg, men dette var efter medarbejderens udsagn en konstrueret forklaring.
Afskedigelsesnævnet lagde vægt på, at det er arbejdsgiveren, der har bevisbyrden for, at afskedigelsen er begrundet i andre forhold end de, der fremgår af opsigelsesskrivelsen. I sagen havde parterne afgivet modstridende forklaringer om hændelsesforløbet, hvorfor opmanden fandt, at arbejdsgiverens forklaring ikke alene kan føre til, at bevisbyrden anses for løftet.
Husk derfor altid at give den rigtige begrundelse i opsigelsen og kontakt i øvrigt altid Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning (tlf. 33 48 77 08), hvis du overvejer at opsige en af dine medarbejdere.
Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, at en medarbejder fik afslag på yderligere orlov i anledning af dennes datter psykiske problemer. Højesteret fandt ikke, at der var fremlagt oplysninger, der tydede på, at medarbejderen i forbindelse med, at hun blev nægtet orlov, var blevet forskelsbehandlet på grund af datterens lidelse. Højesteret vurderede herefter ikke, om datterens lidelse var et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
En medarbejder i en kommune fik bevilliget orlov uden løn i 3 måneder på grund af sin datters psykiske problemer. Orloven blev forlænget til 4 ½ måned. Kommunen nægtede herefter at forlænge medarbejderens orlov yderligere. Medarbejderen havde dog en overenskomstmæssig ret til orlov i 1 år ved fravær af familiemæssige årssager, hvorfor kommunen samlet gav medarbejderen 1 års orlov.
Medarbejderen tilkendegav herefter, at hun ikke ville genindtræde i sin stilling, når den 1 årige orlov ophørte, hvorfor kommunen valgte at ophæve ansættelsesforholdet. Medarbejderen rejste krav på løn i opsigelsesperioden samt godtgørelse for forskelsbehandling på grund af sit barns handicap.
Højesteret fandt ikke, at medarbejderen havde godtgjort, at hun havde krav på mere end 1 års orlov, som hun allerede havde fået og afholdt. Kravet om løn i opsigelsesperioden afviste Højesteret, idet kommunen havde været berettiget til at hæve ansættelsesforholdet, fordi medarbejderen selv havde tilkendegivet, at hun ikke ønskede at vende tilbage til stillingen efter orlovsperiodens udløb.
Til sidst fandt Højesteret ikke, at der forelå oplysninger om, at medarbejderen var blevet nægtet yderligere orlov grundet datterens lidelse. Kommunen blev derfor frifundet.
Du er altid velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08, hvis du har behov for konkret rådgivning eller yderligere vejledning.
Beskæftigelsesministeriet har netop sendt et lovforslag i høring om ændring af funktionærlovens regler om fratrædelsesgodtgørelse (§ 2 a).
På nuværende tidspunkt følger det af § 2 a, at en arbejdsgiver ved opsigelse af en funktionær efter 12, 15 eller 18 års ansættelse skal betale en fratrædelsesgodtgørelse til funktionæren svarende til henholdsvis 1, 2 eller 3 måneders løn. Det gælder dog ikke, hvis funktionæren ved fratrædelsen kan vælge at få udbetalt pension fra en pensionsordning, som arbejdsgiveren helt eller delvist har bidraget til fra før medarbejderen fyldte 50 år, ligesom der heller ikke er krav på fratrædelsesgodtgørelse, hvis medarbejderen ved fratrædelsen vil oppebære folkepension.
Indtil 2010 fortolkede domstolene § 2 a strikte således, at det var uden betydning, om den opsagte funktionær rent faktisk valgte at gå på pension, hvis bare funktionæren havde mulighed for at gå på pension. Men den fortolkning har EU-domstolen tilsidesat med henvisning til reglerne om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Indtil videre er denne retsstilling dog kun slået igennem for så vidt angår offentlige arbejdsgivere, men en sag, der vedrører en privat arbejdsgiver, er nu også på vej til at blive prøvet ved EU-domstolen.
Når beskæftigelsesministeriet nu lægger op til, at § 2 a skal ændres, henvises som begrundelse herfor til ovennævnte praksis, og til at selv Højesteret i forbindelse med en konkret sag om samme spørgsmål har antydet, at tiden nu er inde til, at lovgiver sørger for at harmonisere bestemmelsens ordlyd i forhold til EU-domstolens fortolkning.
§ 2a foreslås ændret til følgende:
Det foreslås, at lovforslaget træder i kraft den 1. februar 2015. Det er opsigelsestidspunktet og ikke fratrædelsestidspunktet, der er gældende for reglerne om fratrædelsesgodtgørelse. Det betyder, at en funktionær, der opsiges forud for lovens ikrafttræden vil have krav på fratrædelsesgodtgørelse efter de hidtil gældende regler. Funktionærer, der opsiges efter den 1. februar 2015, vil have krav på fratrædelsesgodtgørelse efter de nye regler.
Ligebehandlingsloven forbyder en arbejdsgiver at opsige en medarbejder med baggrund i, at medarbejderen har fremsat krav om udnyttelse af retten til fravær eller har været fraværende efter barsellovens §§ 6-14 eller i øvrigt på grund af graviditet, barsel eller adoption.
Vestre Landsret har i en ny dom slået fast, at en opsigelse efter medarbejderens barsel og under ny graviditet ikke var i strid med ligebehandlingsloven. Afgørelsen illustrerer, at en arbejdsgiver kan løfte bevisbyrden for, at en opsigelse ikke er begrundet i medarbejderens graviditet, når arbejdsgiveren kan godtgøre, at han ikke kendte til graviditeten. Landsretten lagde til grund, at arbejdsgiveren kunne godtgøre, at den opsagte medarbejder i forbindelse med, at det havde været nødvendigt at reducere lønomkostningerne, var den af to medarbejdere, der bedst kunne undværes.
En kvindelig medarbejder havde været på barselsorlov efter at have født et dødfødt barn. Fire uger efter var hun vendt tilbage til arbejdspladsen og blev opsagt kort tid efter.
Medarbejderen var gravid, hvilket arbejdsgiveren ikke var vidende om. Virksomhedens begrundelse for opsigelsen var nedskæring på grund af svigtende omsætning. Medarbejderen var af den overbevisning, at hun var blevet behandlet dårligt under sin sidste graviditet, og at arbejdsgiveren ville opsige hende, inden hun blev gravid igen, hvorfor medarbejderen anlagde sag imod arbejdsgiveren.
Arbejdsgiveren henviste til, at det havde været nødvendigt at reducere lønomkostningerne, og at medarbejderen var den af to medarbejdere, der bedst kunne undværes.
Både by- og landsretten frifandt arbejdsgiveren. Det blev af retterne lagt til grund, at arbejdsgiveren ikke kendte til den nye graviditet på opsigelsestidspunktet, og at arbejdsgiveren heller ikke havde grund til at tro, at medarbejderen var gravid igen. Arbejdsgiveren havde godtgjort, at der var foretaget en vurdering af, hvilken medarbejder, der bedst kunne undværes baseret på medarbejdernes kompetencer.
Retten fandt, at medarbejderen ikke havde påvist faktiske omstændigheder, der skabte en formodning for, at medarbejderen var blevet forskelsbehandlet på grund af graviditet. Det forhold, at medarbejderen havde følt, at arbejdsgiveren problematiserede den pågældende medarbejders graviditet, var ikke støttet af den øvrige bevisførelse under sagen.
Arbejdsgiveren blev derfor frifundet. Dommen illustrerer, at en arbejdsgiver kan løfte bevisbyrden for, at en opsigelse ikke er begrundet i medarbejderens graviditet, når arbejdsgiveren kan godtgøre, at han ikke kendte til graviditeten.
Hvis du overvejer at opsige en medarbejder inden, under eller efter barsel bør du kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning (tlf. 33 48 77 08) for en drøftelse heraf.
Som arbejdsgiver kan du i tilfælde af en medarbejders fratrædelse være forpligtig til at betale G-dage (dagpengegodtgørelse) til vedkommende. Læs hvornår og mere herom her.
Retten til dagpengegodtgørelse (G-dage) skal kun udbetales til medarbejderen, hvis arbejdsgiveren har opsagt medarbejderen, og hvis medarbejderen ikke selv har været skyld i opsigelsen.
En opsagt lønmodtager, der ikke får nyt arbejde efter opsigelsesperioden, modtager ikke arbejdsløshedsdagpenge fra sin a-kasse de første 3 hverdage efter, at pågældende er fratrådt sit ansættelsesforhold. Arbejdsgiver skal derfor betale en dagpengegodtgørelse (G-dage) de første 3 hverdage, hvor lønmodtageren helt eller delvis er ledig, og hvor nedenstående betingelser er opfyldt.
Betingelser for udbetaling af ledighedsdage (G-dage) er:
Den ansatte skal være medlem af en A-kasse
Den ansatte er lønmodtager
Den ansatte skal sammenlagt have haft et antal faktiske arbejdstimer, der svarer til fuld arbejdstid i 2 uger (normalt 2 x 37) hos samme arbejdsgiver inden for de sidste 4 uger før arbejdsophøret
Den ansatte skal være ledig efter arbejdsophøret, dvs. den ansatte må ikke være sygemeldt, afholde ferie eller starte nyt arbejde de 3 følgende dage
Du kan se satserne for arbejdsgivers dagpengegodtgørelse for 1. 2. og 3. ledighedsdag her.
Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning anbefaler, at medarbejderen udfylder en tro – og love erklæring om, at medarbejderen ikke har fået arbejde efter afskedigelse. Download blanketten her (Word)
En virksomhed og en elev indgik en gensidig aftale om ophævelse af elevens uddannelsesaftale. Efterfølgende påstod eleven, at hun ved aftalens indgåelse var blevet udsat for et utilbørligt pres fra arbejdsgiveren.
Men Tvistlighedsnævnet frifandt arbejdsgiveren med den begrundelse, at eleven ikke havde løftet bevisbyrden for, at virksomheden skulle have presset eleven til at underskrive aftalen.
Eleven havde været sygemeldt i perioden fra den 3. januar til den 22. januar 2012, hvorefter hun begyndte at arbejde igen mellem 2 og 4 timer om dagen med enkelte hele sygedage. Eleven havde i februar og marts ligeledes sygedage. Arbejdsgiveren ønskede at ophæve uddannelsesaftalen som følge heraf.
Parterne afholdt et møde den 7. marts 2012, hvor arbejdsgiver forklarede om reglerne vedrørende ophævelse af uddannelsesaftaler. Arbejdsgiver tilbød som et led i en gensidig ophævelse af uddannelsesaftalen eleven løn til udgangen af april og en fritstilling, hvilket eleven accepterede.
I forbindelse med forligsdrøftelser i sagen har eleven fået udbetalt minimalerstatning på 3 måneder i henhold til funktionærlovens § 3.
Eleven forklarede i Tvistlighedsnævnet, at hun ikke var blevet rådgivet til at søge bistand hos fagforeningen inden underskrivelse af aftalen, og at hun skrev under, fordi hun boede alene og havde brug for en indtægt. I øvrigt mente eleven, at arbejdsgiveren havde presset hende til at underskrive aftalen.
Eleven gjorde gældende, at hun udover den allerede betalte minimalerstatning også var berettiget til godtgørelse for tabt uddannelsesgode, der passende kunne fastsættes til 35.000 kr.
Arbejdsgiveren gjorde gældende, at ophævelsen var indgået gensidigt mellem parterne, og at aftalen derfor var bindende for eleven.
Tvistlighedsnævnet frifandt arbejdsgiveren med henvisning til, at eleven ikke havde løftet bevisbyrden for, at man fra virksomhedens side havde presset hende til at indgå aftalen.
Det følger af forskelsbehandlingsloven, at der ikke må forskelsbehandles på grund af alder. Dog indeholder loven en undtagelse, som gør det muligt at lave individuelle aftaler og at indgå kollektive overenskomster om, at et ansættelsesforhold ophører, når medarbejderen fylder 70 år.
Men et nyt lovforslag kan nu afskaffe denne undtagelse i forskelsbehandlingsloven. Hvis lovforslaget træder i kraft, vil det således ikke længere være muligt at indgå sådanne individuelle aftaler eller kollektive overenskomster herom.
Lovforslaget blev behandlet 1. gang i Folketinget den 18. november 2014, og det forventes, at lovforslaget træder i kraft den 1. januar 2016.
En arbejdsgiver havde ret til at bortvise en medarbejder, som havde indleveret en lægeerklæring for sent. Dette har Østre Landsret netop afgjort. Landsretten lagde vægt på, at medarbejderen ikke havde oplyst om årsager, der kunne undskylde, at erklæringen først var kommet frem til arbejdsgiveren før to dage efter, at arbejdsgiveren havde sendt tredje rykker.
En medarbejder sygemeldte sig grundet mavesmerter og kvalme. Efter tre ugers sygdom indkaldte arbejdsgiveren medarbejderen til en samtale, hvor arbejdsgiveren bad om en mulighedserklæring. I mulighedserklæring stod der, at arbejdsgiveren gerne ville have, at lægen skulle vurdere hvor længe medarbejderen kunne forventes at være sygemeldt.
Ved en opfølgningssamtale rykkede arbejdsgiveren for mulighedserklæringen og sendte efterfølgende en skriftlig rykker (mail) til medarbejderen. To uger efter indkaldte arbejdsgiveren medarbejderen til en samtale, hvor arbejdsgiveren gjorde opmærksom på, at mulighedserklæringen skulle være arbejdsgiveren i hænde inden en uge. I indkaldelsen blev medarbejderen gjort opmærksom på, at hvis arbejdsgiveren ikke modtog lægeerklæringen inden fristens udløb, ville medarbejderen blive bortvist.
Arbejdsgiveren modtog ikke mulighedserklæringen og bortviste derfor medarbejderen.
Medarbejderen forklarede i retten, at hun troede, at lægen havde sendt mulighedserklæringen til arbejdsgiveren. Østre Landsret var af den opfattelse, at det havde stået klart for medarbejderen, at arbejdsgiveren fandt det vigtigt at modtage erklæringen, da arbejdsgiveren havde rykket for erklæringen 2 gange.
Arbejdsgiverens bortvisning af medarbejderen var i orden, og Østre Landsret frifandt derfor arbejdsgiveren.
Har du spørgsmål om bortvisning, bør du altid kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08 for yderligere rådgivning.
En medarbejder blev afskediget syv måneder efter hun var vendt tilbage fra barselsorlov. I forbindelse med medarbejderens orlov havde arbejdsgiveren ansat en barselsvikar i den barslende medarbejders stilling. Da medarbejderen kom retur fra barsel, blev hun placeret i en tidsbegrænset funktion i virksomheden, og barselsvikaren fortsatte i medarbejderens tidligere stilling. Samtidig med den tidsbegrænsede funktion i virksomheden udløb, blev medarbejderen afskediget.
Ligebehandlingsnævnet fandt ikke, at medarbejderens tilbagevenden til en anden stilling var en så væsentlig ændring af ansættelsesforholdet, der skulle have været varslet, idet der var tale om arbejdsvilkår, der var lige så gunstige som tidligere. Ændringen kunne derfor ikke sidestilles med en afskedigelse.
Ligebehandlingsnævnet lagde dog i sin afgørelse vægt på, at medarbejderen efter sin barselsorlov ikke kom tilbage til sin tidligere afdeling. Hun blev tilknyttet et tidsbegrænset projekt og var dermed i større risiko for, at netop hendes arbejdskraft blev overflødig, uanset hendes ansættelsesforhold ikke var tidsbegrænset.
Dermed fandt Ligebehandlingsnævnet ikke, at arbejdsgiver kunne løfte bevisbyrden for, at opsigelsen ikke helt eller delvist var begrundet i medarbejderens tidligere barsel.
Ligebehandlingsnævnet gav således medarbejderen medhold og en godtgørelse på 245.000 kr. svarende til 9 måneders løn, idet nævnet fandt, at afskedigelsen var i strid med ligebehandlingsloven.
Når en af dine medarbejdere stopper på klinikken, er der en række ting, du som arbejdsgiver skal huske.
Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning har derfor udarbejdet en tjekliste, som du kan finde inspiration i.
På Dansk Psykolog Forenings hjemmeside kan du nemt og hurtigt danne dig et overblik her over, hvordan du skal forholde dig ved en medarbejders fratrædelse.
Du er i øvrigt altid velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08, hvis du har brug for konkret rådgivning i forbindelse med opsigelse af en medarbejder i din virksomhed.
MOMS AF SUPERVISION
Der skal ikke afregnes moms af supervision, som gives som led i autorisations-, specialist- og supervisoruddannelsen.
Foreningen har hjulet et af vores medlemmer med afklaring af et spørgsmål om moms af supervision i forbindelse med de tre uddannelser.
Som det fremgår af det bindende svar, skal disse psykologydelser ikke pålægges moms.
Vær opmærksom på, at et bindende svar kun gælder i relation til den psykolog, der har stillet spørgsmålene.
Vi mener dog, at svaret er brugbart for flere af vores medlemmer, da andre psykologer tilbyder tilsvarende ydelser.
Vær også opmærksom på, at momsafklaringen kun vedrører supervision i forbindelse med de tre uddannelsesforløb, der er nævnt i indledningen.
Supervision og moms i forbindelse med andre forløb/supervision på andet grundlag er ikke omfattet af svaret.
Skatterådets svar gælder i 5 år.
Skatterådets bindende svar vil også være at finde på foreningens hjemmeside her.
Hvis du har spørgsmål til Skatterådets svar, kan du kontakte konsulent Jørgen Andersen på direkte tlf. nr. 3525 9716/mailadr. jan@dp.dk
Der er fortsat usikkerhed om momsspørgsmålet vedr. en lang række andre typiske psykologydelser.
Hvis du er interesseret i at stille SKAT et spørgsmål for at få afklaret moms/ikke-moms, så kontakt gerne foreningen (Jørgen Andersen), som kan hjælpe dig i forbindelse med din forelæggelse af momsspørgsmål for SKAT.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Præsident for Højesteret
I Højesteret er der 19 dommere. En af dem er præsident for Højesteret og er udpeget af de andre dommere. Hvad var din reaktion på, at dine kolleger pegede på dig som højesteretspræsident, og hvordan ser du din kommende rolle?
Jeg ser det som en tillidserklæring, og jeg glæder mig til at tage den på mig. Med udnævnelsen følger naturligt en række forventninger fra de kollegaer, som har peget på mig. Der er også forventninger fra omverdenen, fordi Højesteret er foregangsret for Danmarks domstole. Derfor er det ikke ligegyldigt, hvad Højesteret og Højesterets leder gør. Jeg vil tilgå hvervet med en vis konduite og forsigtighed. Men jeg vil også have fokus på at skabe synlighed udadtil, f.eks. ved at forklare, hvad Højesteret gør, og hvorfor vi træffer de afgørelser, som vi gør. Det er dog en balancegang, og Højesteret må ikke politisere.
Princippet om offentlighed i retsplejen er et væsentlig element i borgernes retssikkerhed, da offentlighed kan udbrede kendskabet til ret og retsregler. I den sammenhæng kan man se sprog og kommunikation som en hjørnesten i demokratiet. Hvad gør Højesteret for at sikre og styrke klar kommunikation?
Vi gør os absolut umage for at modernisere sproget, men vi kan – efter min mening – ikke skrive domme i et Ekstra Bladet-sprog. Dommenes indhold skal være forståeligt, og sproget skal samtidig være så præcist som muligt. Det er ikke ligegyldigt, hvilke ord man bruger. Nogle ord har helt specifikke betydninger i kraft af en meget lang juridisk tradition. Hvis vi begynder at bruge andre ord eller formuleringer, vil folk blive utrygge. Jeg tror, at man skal gøre sig klart, at der – specielt i meget komplicerede sager – er en grænse for, hvor langt man kan gå.
Et meget klart eksempel på en anden tilgang til formulering af domme ser man i Norge, hvor domstolene er brede og forklarende i deres sprog. Men det betyder også, at man ofte er tvivl om, hvor langt den argumentation, Højesteret i Norge kommer med, egentlig rækker. Meningsindholdet kan gå tabt. Man skal også huske på, at Højesteret ikke kun afgør den konkrete sag.
Vi skal have blik for, at der ligger 20 sager og venter, som også skal have nogle retningslinjer. Så hvis dommen bliver skrevet i et lidt for snakkesaligt sprog, kan det gå ud over præcisionen. Vi prøver at finde balancen.
I sager med stor mediebevågenhed kan man som supplement til den stringente begrundelse i selve dommen benytte sig af den mundtlige form og i almindelige vendinger fortælle journalisterne, hvad sagen går ud på, f.eks. i forbindelse med, at journalisterne møder op for at høre domsafsigelsen. Højesteret kan også udsende pressemeddelelser, men det er nok ikke der, at det er på sin plads at bruge populære fremstillinger. Det vil kunne skabe forvirring og tvivl, hvis en sag har to skriftlige grundlag.
Du var advokat i 17 år, inden du i 2002 blev udnævnt til højesteretsdommer. Du var bl.a. forsvarsadvokat i en række kontroversielle retssager. Har du nogensinde fortrudt, at du gik ind i en sag?
Jeg synes, at der er forskel på straffesager og civile sager i den sammenhæng. Jeg havde en del straffesager som forsvarer. Hvis man er forsvarsadvokat, ved man godt, at man er med i et system, hvor folk, der er tiltalt for en forbrydelse, skal have en forsvarer. Der er ikke noget at diskutere. Hvis man har valgt at være forsvarsadvokat, er det meget vanskeligt at komme bagefter og sige, at der er sager, man ikke bryder sig om.
Dengang jeg var forsvarer, plejede jeg at sammenligne forsvarsgerningen med lægegerningen. En vagtlæge kan ikke sige, at der er tre sygdomme, han ikke bryder sig om – og så gå igen, hvis han kommer ud til en patient, der har én af disse sygdomme! Så vil man jo sige til den person, at han har valgt det forkerte job. Derfor mener jeg generelt, at man som forsvarer må tage, hvad der kommer.
I civile sager forholder det sig anderledes. Dér er risikoen for, at advokaten bliver identificeret med klienten, større. Hvis der er tale om en klient med anløbne forretningsmetoder, kan man som advokat fravælge sagen. Som dommer vælger man selvfølgelig ikke sine sager. Der har man samfundet som klient og skal både have blik for, hvad der er godt for samfundet, og at det er menneskeskæbner, man er med til at afgøre.
Stort tillykke fra Karnov Group til Thomas Rørdam med udnævnelsen til Højesteretspræsident.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - jordarbejder - syn og skøn
28 Nov 2013 09:01
22 Nov 2013 12:57
SKM2013.833.HR
2. afdeling, 184/2012
Andelsboligforening, beskyttet, grundforbedring
Appellanten havde i forbindelse med bebyggelse af et større grundareal fået udført forskellige jordarbejder med henblik på anlæg af grønne områder og krævede fradrag for udgiften i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
Højesteret anførte, at der kun kan gives fradrag efter den dagældende § 17 i vurderingsloven, hvis grundforbedringerne medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. På baggrund af det for Højesteret indhentede syn og skøn lagde Højesteret til grund, at jordarbejderne ikke har medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand, og Højesteret tiltrådte derfor, at landsretten allerede af den grund havde taget Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
H1 Andelsboligforening
(advokat Poul Rostrup)
Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Michael Rekling og Jan Schans Christensen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 10. afdeling den 24. maj 2012.
Der er for Højesteret den 18. december 2012 afgivet skønserklæring af statsautoriseret ejendomsmægler, valuar MS. I skønserklæringen er bl.a. anført:
Skønsmanden bedes give en kort redegørelse af grunden, dennes størrelse og beskaffenhed. Beskrivelsen bedes foretaget ud fra forholdene pr. 1. januar 2001, 1. januar 2002, 1. oktober 2003 og 1. oktober 2004.
Ejendommen var på de anførte tidspunkter bebygget. Beskrivelsen tager udgangspunkt i den tænkte situation, at ejendommen ikke var bebygget.
22.372 m² stor grund, heraf vej 507 m², som udgjorde en del af et haveanlæg til stuehus, hvorfra antagelig større udstykning af området havde fundet sted. Omgivet af parcelhusbebyggelse. Beliggende i ...2, som er en tidligere forstadskommune til ...3.
Ubetinget god beliggenhed til boligbyggeri i kraft af nærheden til G1-centret, som er et driftigt bydelscenter med 35-40 butikker. Endvidere kun ca. 6 km fra ...3 centrum.
Det antages, at grunden har henligget som grønt område uden nævneværdig bevoksning udover diverse levende hegn, som kan ses på luftfotos fra 1977, som er det nyeste der kan findes på www. ... .dk uden bebyggelse. På senere luftfotos fra de omhandlede år ses i hovedtræk bevoksning de samme steder som i 1977. Grunden skrånende svagt, men var uden voldsomme eller generende forhøjninger eller lignende. Det antages, at grunden kunne betegnes som overordnet byggemodnet, sådan at forstå, at der kunne tilsluttes vand, afløb, fjernvarme, el, antenne til sædvanlige stikomkostninger samt at der umiddelbart kunne tilsluttes til offentlig vej. Alle interne byggemodningsomkostninger forudsættes at være for købers regning.
Endvidere antages, at der var normale funderingsforhold og at grunden ikke var forurenet.
Det er ikke muligt at beskrive, om der var nogen forskelle på grunden i de pågældende år. Det forudsættes ikke at være tilfældet.
Skønsmanden bedes vurdere den kontante handelsværdi for grunden ...1 i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse ved overdragelse pr. 1. januar 2001, 1. januar 2002, 1. oktober 2003 og 1. oktober 2004. Værdiansættelse bedes foretaget ved et normalt salg med sædvanlig udbudstid. Besvarelsen ønskes foretaget uden hensyntagen til de opførte ejendomme på grunden og til den offentlige vurdering, men under hensyn til det for grunden gældende plangrundlag og på grundlag af de oplysninger om jordarbejderne, der findes i syns- og skønserklæringen af 23. september 2011 og supplerende syns- og skønserklæring af 24. november 2011. Besvarelsen ønskes foretaget alternativt af hensyntagen til, at der har været foretaget jordarbejde som beskrevet i besvarelsen af spørgsmål 1 i syn og skønsrapport af 23. september 2011 og til, at dette ikke har været tilfældet.
Grunden vurderes med udgangspunkt i partiel byplan nr. xxx, hvorefter grunden er udlagt til institutionsformål, herunder beskyttede boliger med en udnyttelsesgrad på 0,4.
Den maksimale bebyggelse, der kunne opføres på grunden udgjorde herefter 21.865 m² x 0,4 = 8.746 etage m². (Vejareal medregnes ikke). Der er alene herved taget stilling ud fra hvor meget der kunne opføres og ikke hvad der rent faktisk er opført, idet dette i henhold til sædvane i en normal handelssituation forudsættes at være op til køber selv. Vurderingen er foretaget ud fra hvad en grund til tæt lavt boligbyggeri kunne koste, idet der ikke som sådant findes et målbart marked for byggegrunde til institutionsbyggeri. Beskyttede boliger opfattes af vurderingsmanden som direkte sammenlignelige med almindelig tæt lavt (rækkehuse) byggeri.
Markedsværdi pr. 1. januar 2001: kr. 650 pr. byggeretsetage m², svarende til kr. 5.684.900,
Markedsværdi pr. 1. januar 2002: kr. 685 pr. byggeretsetage m², svarende til kr. 5.999.110,
Markedsværdi pr. 1. januar 2003: kr. 700 pr. byggeretsetage m², svarende til kr. 6.122.200,-
Markedsværdi pr. 1. januar 2004: kr. 725 pr. byggeretsetage m², svarende til kr. 6.340.850,-
Det vurderes ikke, at det ville have gjort nogen forskel på grundens salgspris eller salgbarhed, hvorvidt grunden led af traktose eller ej på handelstidspunktet, idet der alligevel efter gennemførelse af byggeri ville skulle grubes og ske bearbejdning af jorden. Grunden ville altså hverken være mere eller mindre værd, om der havde været udført grubning på salgstidspunktet eller ej.
Skønsmanden bedes oplyse, hvilket materiale udover bilagene til skønstemaet, der har dannet grundlag for hans besvarelse af spørgsmål 1-2.
Jeg har indhentet ...3 byråds dagsordner og referater om prisfastsættelse af byggegrunde for de forskellige år.
Det bemærkes dog i den henseende, at de priser der her kan indhentes er meget forskellige fra område til område.
Herudover har jeg på nettet indhentet Danmarks Statistik over byggeomkostningsindeks (total).
Desuden har jeg fra egne arkiver hentet alle grundsalg fra den pågældende periode, men må konstatere, at ingen grundsalg har været sammenlignelige.
Herudover har jeg telefonisk interviewet nogle bygherrer i ...3 og dermed fået underbygget egne holdninger.
Besvarelsen beror således i højeste grad på min faglige ekspertise og erfaring.
Skal ej besvares, jfr. svaret på spørgsmål 2.
Der er ved besvarelsen hovedsalig lagt vægt på, at der var tale om en velbeliggende byggegrund i et fuldt udbygget område. Der er taget udgangspunkt i, hvad byggegrunde til boligformål (tæt lav boligbyggeri - rækkehusbyggeri) med ubetinget god beliggenhed kunne koste på daværende tidspunkt. Det er forudsat, at grunden som nævnt var overordnet byggemodnet og umiddelbart kunne tilsluttes vej og stik mod at betale sædvanlige tilslutningsomkostninger. Endvidere er det forudsat, at al intern byggemodning var for købers regning, hvorved særligt bemærkes, at der på grunden skulle foretages ganske omfattende anlægsarbejder til adgangsveje, parkeringspladser og forsyningsledninger. Særligt er lagt vægt på den ifølge byplanvedtægten gældende udnyttelsesgrad på 0,4. Ved vurderingen er der taget udgangspunkt i den maksimale teoretiske byggeret i henhold til byplanvedtægten og der er anvendt værdiansættelse i forhold til byggeretsværdi pr. etage m². Der er således ikke taget højde for, at byggeretten måske kunne tænkes begrænset af anden lovgivning i form af f.eks. byggelinjer eller friarealkrav, eller af praktiske grunde. Der er heller ikke taget hensyn til den faktiske udnyttelse af grunden. Der er forudsat sædvanlige funderingsforhold, og ingen forurening.
Som nævnt vurderer jeg ikke, at forekomsten af traktose eller ej har nogen indflydelse på værdiansættelsen og jeg kan ikke mindes, at jeg på noget tidspunkt tidligere er stødt på, at dette skulle have nogen indflydelse på en byggegrunds salgbarhed eller salgspris.
Skønsmanden bedes oplyse om besvarelsen af spørgsmål 2 er baseret på handler af sammenlignelige grunde i området.
Svar 6:
Da området er fuldt udbygget forefindes ikke umiddelbart sammenlignelige byggegrunde i området efter mit kendskab.
I skønsmandens tillægserklæring af 23. januar 2013 hedder det bl.a.:
I besvarelse af spørgsmål 1 af den 23. september 2011 udtalte anlægsgartner IS, at der havde været foretaget følgende arbejder på ejendommen:
a) Muldafrømning
b) Muldpålægning
c) Muldbearbejdning
d) Grubning af afgravnings- og påfyldningsarealer
I besvarelsen af spørgsmål 2 meddelte anlægsgartner IS, at han kunne tilslutte sig de i sagens bilag 8 oplyste priser som repræsentative for markedsprisen gældende for de omhandlede arbejder på udførelsestidspunktet. Priserne var i bilag 8 angivet således: For jordarbejde a) 102.650 kr., jordarbejde b) 202.245 kr., jordarbejde c) 55.436 kr. og jordarbejde d) 37.976 kr. I besvarelsen af spørgsmål 11 er anført, med hvilket formål de pågældende arbejder udføres.
Syn og skønserklæringen med besvarelse af spørgsmål 1 og 2 er ekstrakten fra Østre Landsret på side 44 og bilag 8 er i ekstrakten side 51. Besvarelsen af spørgsmål 11 er på side 49 i ekstrakten. Ekstrakten indgår jf. besvarelsen side 3 øverst i det materiale skønsmand MS har modtaget.
Skønsmand MS blev i spørgsmål 2 i skønstema af 5. september 2012 bedt om at foretage sin besvarelse af handelsværdien af ejendommen på de nævnte tidspunkter alternativt med hensyn til, om der havde været foretaget de nævnte jordarbejder eller ej.
Skønsmanden har i sin besvarelse alene udtalt sig om betydningen af, at der havde været udført grubning, det vil sige jordarbejde d). Herudover har han udtalt sig om, hvorvidt det havde nogen betydning for salgsprisen om grunden led af traktose, hvilket ikke var stillet spørgsmål om.
Skønsmanden bedes derfor venligst på ny besvare spørgsmål 2. Besvarelsen bedes foretaget således, at der i det ene alternativ lægges til grund, at der på værdiansættelsestidspunkterne var foretaget alle de nævnte jordarbejder a)-d) og i det andet alternativ at ingen af de nævnte jordarbejder var udført. Den eventuelle værdi af jordarbejderne skal bedømmes ud fra forholdene på værdiansættelsestidspunkterne.
Endvidere ønskes som en konsekvens af, at besvarelsen skal omfatte alle jordarbejder og ikke kun litra d) en ny besvarelse af spørgsmål 3-5
Svar spørgsmål 7
Jeg skal præcisere besvarelse af spørgsmål 2 således, at de vurderede markedsværdier af grunden er ens, uanset der på grunden havde været anført de i bilag 8 angivne jordarbejder, a, b, c og d eller ej.
På samme måde skal præciseres, at besvarelsen af spørgsmål 3, 4 og 5 vedstås under samme forudsætning.
Med andre ord vurderes det ikke, at en køber i en normal handelssituation hverken vil betale mere eller mindre for grunden, uanset de omhandlede arbejder var udført eller ej.
I skønsmandens 2. tillægserklæring af 1. juli 2013 hedder det bl.a.:
Skønsmanden bedes begrunde nærmere det anførte i hans besvarelse af spørgsmål 2 om, at "der alligevel efter gennemførelse af byggeriet ville skulle grubes og ske bearbejdning af jorden".
Svar spørgsmål 8
Efter gennemførelse af et byggeri, hvor der har kørt tunge maskiner og hvor der med stor sandsynlighed har været oplagt diverse byggematerialer og jorddepoter, vil der skulle ske bearbejdning af jorden, inden der kan beplantes og sås græs m.v. Eventuelt allerede udført jordarbejde vil således efter al sandsynlighed være uden værdi for en køber. Der har været tale om meget omfattende interne byggemodningsarbejder på grunden med interne veje, stier og kloakker, så der vel stort set ikke har været en eneste m² af grunden, som ikke har været berørt af maskiner/opgravning etc.
Skønsmanden bedes redegøre for, hvad hans begrundelse var for besvarelsen af spørgsmål 7, herunder om begrundelsen er den samme, som den var for besvarelsen af spørgsmål 2, nemlig, at jordarbejdet efter skønsmandens opfattelse skulle udføres under alle omstændigheder efter byggeriet. I bekræftende fald ønskes oplyst, hvorpå skønsmanden støtter antagelsen om, at arbejdet nævnt i punkt a-c skulle udføres på ny efter byggeriet. Det ønskes oplyst, om der er forskel på besvarelsen for de enkelte arbejder a-c.
Svar spørgsmål 9
Besvarelsen af spørgsmål 2 og 7 er foretaget med samme begrundelse om, at der efter et byggeri skal ske bearbejdning af jorden, inden der igen kan beplantes og sås græs m.v., uanset hvordan jorden fremstod før påbegyndelse af byggearbejder.
Jeg har ikke i min besvarelse specifikt lagt vægt på de enkelte under a-c nævnte aktiviteter, men svaret helt generelt ud fra, hvordan jeg vil antage en gennemsnitskøber efter min bedste opfattelse vil ræsonnere og kalkulere i en situation, hvor han står overfor at kunne købe en byggegrund, som alene er overordnet byggemodnet, som beskrevet i besvarelsen af spørgsmål 1. I en sådan tænkt situation antages der ikke for køber normalt at foreligge konkrete oplysninger af den karakter, som er nævnt i litra a-c, men selv om det havde tilfældet, er det min vurdering, at en køber ikke vil betale herfor, idet han vil påregne alligevel at skulle foretage en fuldstændig opretning af udenomsarealer igen efter fuldført byggeri.
Jeg ser mig ikke i stand til at specificere min besvarelse for de enkelte under litra a-c anførte arbejder.
Skønsmanden bedes oplyse, om hans besvarelser er basseret på erfaringer fra konkrete handler, hvor betydningen for prisen af udført jordarbejde eller andre byggemodningsarbejder har været forhandlet. I benægtende fald ønskes oplyst, hvad hans besvarelse i så fald er basseret på.
Svar spørgsmål 10
Besvarelsen er ikke baseret på konkrete handler om byggegrunde, hvor prisen for sælgers udførte jordarbejde som nævnt i litra a-c har været forhandlet. Jeg kan ikke mindes trods 40 år i branchen at have været i situationen.
Besvarelsen omkring dette forhold er foretaget ud fra, at jeg ikke bedømmer jordarbejder som nævnt under litra a-c udført før et byggeri som værdiforøgende for grunden i den omhandlede situation.
Andre byggemodningsarbejder, som er konkret værdiforøgende, såsom adgang til overordnede veje, kloakker, forsyningsledninger osv. spiller naturligvis en rolle for prisfastsættelsen og har også i denne konkrete sag spillet en rolle for min vurdering, jfr. besvarelsen af spørgsmål 1. På tilsvarende måde er vurderingen foretaget under den forudsætning, at køber skulle forestå al intern byggemodning på grunden, hvilket også er ganske sædvanlig.
Der kan kun gives fradrag efter den dagældende § 17 i vurderingsloven, hvis grundforbedringerne medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
På baggrund af det syn og skøn, der er indhentet for Højesteret, lægger Højesteret til grund, at de pågældende jordarbejder ikke har medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Højesteret tiltræder derfor, at landsretten allerede af den grund har taget Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Andelsboligforening betale 40.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
12 timer siden 18/09/2018
18 timer siden 18/09/2018
1 dage siden 17/09/2018
5 dage siden 13/09/2018
Højesteret afsagde d. 20. december 2016 dom i sagen vedr. Benedikte Utzons tidligere varemærke, "BENEDIKTE UTZON". Dommen omhandlede, hvorvidt Benedikte Utzon, efter salg af rettighederne til varemærket til virksomheden Topbrand, stadig var berettiget til at føre virksomhed under hendes eget navn.
Sagen omhandlede dels Benedikte Utzons ret til erhvervsmæssigt at gøre brug af betegnelsen "Benedikte Utzon" og dels lovligheden af en række udsagn fremsat og profiler oprettet via digitale medier, hvori "Benedikte Utzon" også fremgik.
Benedikte Utzon drev indtil 2009 virksomhed med design og salg af modetøj i personligt regi. I 2009 stiftede hun i forbindelse med en kapitalindskydning Benedikte Utzon Holding ApS, som efterfølgende stiftede Benedikte Utzon A/S, som skulle stå for den videre drift og udvikling af virksomheden.
Selskabet fik i denne forbindelse overdraget samtlige immaterielle rettigheder tilknyttet Benedikte Utzons virksomhed inden for design, udvikling, markedsføring og salg af tøjmærket Benedikte Utzon. Rettighederne blev ved selskabets stiftelse værdisat til 1,5 mio., kr. og hun modtog vederlag herfor i form af aktier i selskabet.
Den 11. april 2012 blev Benedikte Utzon A/S taget under konkursbehandling.
D. 19. april 2012 tilbyder kurator Benedikte Utzon at købe "navnerettigheder, mønster og designrettigheder" ud af konkursboet for mellem 25.000 til 50.000 kr., til hvilket Benedikte Utzon svarer, hun vil vende tilbage. Kurator rykker for svar den 21. maj, og den 22. maj svarer Benedikte Utzon, at hun ikke var interesseret i navnet længere.
Den 29. maj køber virksomheden Topbrands, blandt andre ting, det uregistrerede ordvaremærke "Benedikte Utzon" og et figurvaremærke fra konkursboet. Topbrand får den 7. august 2012 begge varemærker registreret hos Patent- og Varemærkestyrelsen.
Den 17. oktober 2012 skriver Benedikte Utzon til kurator igen og siger, hun alligevel er interesseret i at købe sit navn tilbage, hvortil kurator må meddele, at navnet er solgt til anden side.
Benedikte Utzon fortsætter imidlertid med at sælge tøj bl.a. i samarbejde med virksomheden Est. 1995 under anvendelse af betegnelsen "Est. 1995 Benedikte Utzon Wardrobe", samtidig med at hun selv starter et nyt tøjmærke "My Little Curvy Love", som hun markedsfører via sine personlige profiler på hhv. Instagram og Facebook samt hjemmesiden mylittlecurvylove.com.
Sideløbende kritiserer Benedikte Utzon gentagne gange via sine profiler på sociale medier Topbrands tøj af mærket "Benedicte Utzon" ved brug af nedsættende udtalelser, som hun opfordrer sine følgere/venner til at dele.
Benedikte Utzon bliver i Sø- og Handelsretten den 30. november 2015 dømt til at betale 125.000 kr. i erstatning for grove krænkelser af varemærkeloven pga. varemærkemæssig brug af betegnelsen "Benedikte Utzon" ved at markedsføre og sælge tøj under betegnelsen "Est. 1995 Benedikte Utzon Wardrobe" og for grove krænkelser af markedsføringsloven ved sine "stærkt nedsættende udtalelser" om Topbrands. Hun måtte desuden heller ikke anvende betegnelserne "By Benedikte Utzon", "Designed by: Benedikte Utzon" og lignende.
Der var ved Benedikte Utzons salg og markedsføring af sit nye tøjmærke "My Little Curvy Love" imidlertid ikke sket varemærkemæssig brug af betegnelsen "Benedikte Utzon", bl.a. fordi hun kun havde gjort neutral og oplysende brug af sit navn, fx ved under kontaktoplysninger på hjemmesiden at skrive "designer Benedikte Utzon".
Det var heller ikke varemærkemæssig brug, at hun gjorde reklame for sit nye tøjmærke via sine personlige profiler på Instagram og Facebook, selvom siderne kunne findes ved at søge på "Benedikte Utzon" på Google.
I øvrigt blev hun idømt en bøde på 5.000 for de skete overtrædelser samt 65.000 kr. i sagsomkostninger.
Benedikte Utzon ankede dommen til Højesteret.
Højesteret tog indledningsvist stilling til det principielle spørgsmål, i hvilket omfang en person, der har overdraget et varemærke, hvori hans eller hendes navn indgår, også fremover kan anvende sit navn erhvervsmæssigt.
Der er ifølge Højesteret intet til hinder for, at man overdrager et varemærke, som er identisk med eget navn. Dette afskærer overdrageren fra at bruge sit eget navn som varemærke for de varegrupper, som varemærket anvendes for af erhververen. Erhververen kan dog ikke forhindre, at overdrageren gør brug af eget navn i overensstemmelse med god markedsføringsskik.
Det betyder, at Benedikte Utzon stadigvæk kan bruge eget navn erhvervsmæssigt, så længe det ikke sker på en måde, der er "illoyal, utilbørlig eller skadelig" i forhold til Topbrands.
Højesteret var enig med Sø- og Handelsretten i
at Topbrands gyldigt havde erhvervet, registreret og anvendt varemærkerne fra Benedikte Utzon A/S' konkursbo;
at Benedikte Utzons brug af betegnelsen "Benedikte Utzon" i forbindelse med tøjmærket "Est. 1995 Benedikte Utzon Wardrobe" og "By Benedikte Utzon", "Designed by: Benedikte Utzon" og lignende var i strid med og illoyalt og skadeligt i forhold til Topbrands' varemærkeret; og
at Benedikte Utzons nedsættende udtalelser om Topbrands' tøj var i strid med markedsføringsloven.
Højesteret var imidlertid ikke enig i Sø- og Handelsrettens vurdering af, at Benedikte Utzon i forbindelse med sin markedsføring af tøjmærket "My Little Curvy Love" på hhv. Instagram og Facebook havde anvendt "Benedikte Utzon" på en neutral og oplysende måde.
Højesteret lagde her vægt på, at betegnelsen "@benedikteutzon" fremgik af hendes Instagrams profils tital-tag, således:
Dette fremtræder ifølge Højesteret som en del af kendetegnet for tøjserien, hvilket medfører en risiko for forveksling med Topbrands' varemærke.
Højesteret mente i øvrigt, at Benedikte Utzons opslag på sin facebookprofil, som anførte, at "My Little Curvy Love" var "fra Benedikte Utzon", også medførte en risiko for forveksling med Topbrands' varemærke.
Alt i alt medførte Højesterets resultat en fordobling af erstatningskravet, hvorefter Benedikte Utzon til Topbrands skulle betale 250.000 kr. i erstatning og forhøjede sagsomkostninger på i alt 70.460 kr.
Sagen har tiltrukket sig megen opmærksomhed i danske medier og har genereret en mindre shitstorm mod Topbrands med opfordring til boykot mv.
Det er et naturligt følsomt emne, når man bliver begrænset i retten til at bruge sit navn. Det er dog vigtigt at have for øje, at man stadigvæk kan bruge sit navn i overensstemmelse med god markedsføringsskik.
Dommen understreger, at man som erhvervsdrivende nøje bør overveje, om man vil "kommercialisere" sit navn ved at bruge det som et varemærke. Faktum er, at navnet i så fald bliver et formuegode, der kan købes og sælges som en ganske almindelig vare (groft sagt), og har man overdraget rettighederne til sit navn, kan man heller ikke blive ved med selv at bruge det – i hvert fald ikke inden for samme varegrupper.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - kloak-, vand- og elforsyning - hovedanlæg
30 Apr 2014 07:46
05 Feb 2014 11:42
SKM2014.299.BR
Retten i Herning, BS 9-1117/2012
Grundforbedring, boligselskab, randbyggeri
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til fradrag i grundværdien i henhold til den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 for udgifter til anlæg af kloak-, vand- og elforsyningsledninger.
Retten fandt, at Landsskatteretten havde afgjort sagen i overensstemmelse med hovedanlægsbetragtningen, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering.
Retten bemærkede, at den i sagen omhandlede ejendom har et areal på 5.327 m², at bygningerne på ejendommen er anlagt og opført på en sådan måde, at der reelt er tale om et sammenhængende randbyggeri, der ligger ud til offentlig vej, og at de omtvistede forsyningsledninger følger de enkelte bebyggelser og er tæt knyttet til de enkelte bygninger.
Retten fandt på den baggrund, og efter det som i øvrigt var oplyst under sagen, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorfor retten fandt, at der ikke skulle gives fradrag for udgifter til de omtvistede forsyningsledninger.
(Kammeradvokaten ved adv.fm. Asger Hinsch)
Den sag, der er modtaget i retten den 4. december 2012, drejer sig om fradrag i grundværdien for grundforbedringer.
Retten har den 4. januar 2013 bestemt, at sagen ikke skal behandles efter reglerne i retsplejelovens kapitel 39.
Sagsøgerens, H1 (tidl. H1x), påstand er:
Sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at sagsøger ved vurderingen 2001 - 2004 (ejd.nr. ...), beliggende ...1, i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til anlæg af kloak-, vand- og elforsyning, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Ved kendelse af 4. september 2012 stadfæstede Landsskatteretten vurderingsankenævnets afgørelse af 19. november 2009 vedrørende nægtelse af fradrag for forbedringer for bl.a. etablering af kloak-, vand- og elforsyning.
I Landsskatterettens kendelse står der bl.a.:
Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001 og frem. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Det er rettens opfattelse, at hovedanlægsbetragtningen, der er en undtagelse til hovedreglen om, at der kun gives fradrag for forbedringer for udgifter afholdt uden for grunden bør fortolkes snævert, og alene kan finde anvendelse ved fastsættelse af storparceller, hvor det må antages, at der i grundværdiansættelsen indgår udgifter til intern byggemodning af grunden.
Stianlæg, kloak-, vand- og elforsyningsanlæg internt på grunden
Under hensyn til det oplyste, herunder om grundens størrelse og anlæggenes udformning i nær tilknytning til ejendommens bebyggelse, er det Landsskatterettens opfattelse, at de på grunden udførte anlægsarbejder af ovennævnte art ikke kan anses for at have medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Det bemærkes, at der for grunde ansat efter etagearealprincippet - i modsætning til grunde ansat efter byggeretsværdiprincippet - ikke automatisk indgår en værdistigning for intern byggemodning. Landsskatteretten stadfæster herefter vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende disse punkter.
I sagen er fremlagt oversigtskort over henholdsvis kloak-, vand- og elnettet ved ejendommen. Oversigtskortene, hvori sagens problemstillinger er visualiseret, er vedhæftet dommen i kopi. [ej medtaget her.red.SKAT].
Parterne har under hovedforhandlingen gjort de synspunkter gældende, som er beskrevet i deres påstandsdokumenter:
H1 har i sit påstandsdokument anført:
Ved nærværende sag er Landsskatterettens kendelse af 4. september 2012 omhandlende ejendommen beliggende ...1 (Bilag 1) indbragt for byretten.
Sagen vedrører ansættelsen af fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18, der ved lov nr. 925 af 18. september 2012 er ophævet med virkning fra 1. januar 2013. Parterne er enige om, at ophævelsen af reglerne om fradrag for forbedringer ikke har nogen betydning for Rettens vurdering af nærværende sag.
Uenigheden i nærværende sag går på, om forsyningsanlæggene markeret på bilag 6, 8 og 10 har medført en stigning i grundens værdi i ubebygget stand.
Der er enighed om, at anlæggene har medført en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, såfremt disse har karakter af "hovedanlæg".
Det er sagsøgers opfattelse, at samtlige dele af anlægget markeret på bilag 6, 8 og 10 er fradragsberettigende.
Overordnet gøres det gældende, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til et åbenbart urimeligt resultat, idet der utvivlsomt er anlagt hovedanlæg på sagsøgers ejendom.
Såfremt Retten måtte tiltræde, at en eller flere dele af anlæggene markeret på bilag 6, 8 og 10 udgør hovedanlæg, skal sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til ansættelse af det korrekte fradrag.
Vurderingslovens § 17 havde følgende ordlyd:
Det overordnede formål med § 17 var, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette havde været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der gennemføres sådanne grundforbedringer.
I Den Juridiske Vejledning (afsnit H,A.3.3.2) er hovedanlægsbetragtningen beskrevet således:
Højesteret har forholdt sig til hovedanlægsbetragtningen i afgørelsen gengivet som SKM2013.369.HR. I afgørelsen gengives hovedanlægsbetragtningen således:
Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
I umiddelbar forlængelse af ovenstående udtalte Højesteret, at denne praksis måtte anses for at være i god overensstemmelse med den praksis, som blev fulgt forud for ejendomsvurderingsloven fra 1922, og som det efter forarbejderne til loven var meningen af videreføre. Højesteret fandt derfor, at den beskrevne praksis havde hjemmel i loven.
For traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer gælder det således, at der gives fradrag for anlæg uden for de enkelte ejendommes respektive skel, idet anlæg inden for skel anses for nært knyttet til den på enkeltparcellen opførte bebyggelse og følgelig betragtes som en del af byggeomkostningerne. Anlæg inden for skelgrænsen medregnes således ikke i den del af ejendomsvurderingen, der udgøres af grundværdien, men derimod til den del, der udgøres af forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 5, stk. 2.
Ved en større del af ejendommen må forstås to eller flere af de "fiktive" udstykninger, idet et anlæg, der betjener mere end en ejendom i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter netop vil være et fradragsberettigende anlæg uden for skel, jf. vurderingslovens § 17, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.819.BR samt SKM2013.845.BR.
Når der ses på de kloak-, vand- og elforsyningsanlæg, der er omtvistet under denne sag (bilag 6, 8 og 10), så forekommer det på baggrund af ovenstående gennemgang af hovedanlægsbetragtningen åbenbart, at der er anlagt fradragsberettigende hovedanlæg på ejendommen.
Forestiller man sig, at de enkelte bygningsafsnit eller de enkelte rækkehuse udstykkes til selvstændige matrikler, så kan der næppe være tvivl om, at de indtegnede ledninger vil være beliggende uden for skel og betjene flere dele af ejendommen, jf. også bilag 14, 15 og 16. Følgelig er der tale om fradragsberettigende hovedanlæg.
Sagsøgte har til støtte for sin frifindelsespåstand gjort gældende, at forsyningsanlæggene på ejendommen ikke har karakter af hovedanlæg, idet de knytter sig til byggeriet på ejendommen.
Hertil bemærkes det, at dette efter sagsøgers opfattelse er irrelevant for Rettens vurdering, idet det for det første er ejendommen i ubebygget stand, der skal vurderes, jf. vurderingslovens § 13, og idet der er tale om anlæg, som i tilfælde af udstykning ville være beliggende uden for de nyudstykkede ejendommes skel, hvorfor anlæggene ikke kan udgøre en del af forskelsværdien.
Det er ikke afgørende i forhold til hovedanlægsbetragtningen, at der efter sagsøgtes opfattelse er tale om en "mindre grund" på 5.300 m², idet det afgørende i forhold til hovedanlægsbetragtningen alene er, om forsyningsanlæggene ville være fradragsberettigende i tilfælde af udstykning, dvs. om de betjener en større del af ejendommen. I øvrigt forekommer det efter sagsøgers opfattelse misvisende at tale om en mindre grund, når der er tale om en grund, der er ca. 6-7 gange større end en almindelig parcelhusudstykning. Endeligt bemærkes det, at der ikke er belæg for sagsøgtes anbringende om, at der tale om et sammenhængende byggeri. For det første ses det af det fremlagte oversigtsfoto (bilag 3), at der ikke er tale om et sammenhængende byggeri. Dernæst er dette ikke til hinder for, at forsyningsanlæggene kan karakteriseres som fradragsberettigende hovedanlæg, idet eksempelvis en traditionel rækkehusudstykning, hvor anlæg uden for skel utvivlsomt kan være fradragsberettigende, tillige vil udgøre et sammenhængende byggeri.
Ovenstående udlægning af hovedanlægsbetragtningen underbygges tillige af de Landsskatteretskendelser, der er fremlagt som sagens bilag 17-20.
Endeligt bestrides det, at muligheden for fradrag for forbedringer ved forsyningsanlæg primært finder anvendelse på de ejendomme, hvor grundværdien opgøres efter byggeretsværdiprincippet, jf. SKM2013.791.BR. Allerede fordi Landsskatteretten har tillagt dette moment afgørende vægt, må skønnet anses som værende udøvet på et forkert grundlag.
Denne sag omhandler, hvorvidt sagsøgeren ved vurderingerne for årene 2001 -2004 er berettiget til et fradrag for forbedringer efter den dagældende vurderingslovs § 17 for udgifter til etablering af kloak-, vand- og elforsyningsledninger internt på ejendommen.
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 4. september 2012 (bilag 1), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til fradrag for udgifter til etablering af kloak- vand- og elforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede ejendom i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATs juridiske vejledning 2013-2, afsnit H,A.3.3.2 sammenfattet således:
Fradrag for vej- og forsyningsanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet udgifter til anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne, fx i et traditionelt parcel- og række huskvarter.
Udgifter til stikledninger betragtes altid som en del af byggeomkostninger og giver ikke grundlag for fradrag.
Grundforbedringsudgifter, der er omfattet af fradrag for forbedringer
Kloakering og etablering af vand-, gas og elforsyning er omfattet af grundforbedring
Stikledninger fra hovedanlægget og ud til de enkelte boliger berettiger ikke til fradrag, da denne udgift betragtes som en del af byggeomkostningerne.
Som hovedregel gives der kun fradrag for udgifter, der vedrører arbejder uden for grunden. Er ejendommen imidlertid så stor, at det er naturligt at betragte en del af de vej og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg.
Eksempler på fradrag for hovedanlæg inde på ejendommen
Det kunne fx være tilfældet i et område, som en lokalplan udlægger til tæt/lav bebyggelse med andelsboliger. Her kunne alternativt være tale om traditionel rækkehusbebyggelse, som ville være berettiget til fradrag for anlæg uden for ejendommen.
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 4. september 2012 (bilag 1) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på.
Sagsøgerens udlægning af hovedanlægsbetragtningen bestrides. SKM2013.879.HR viser, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i små grunde vil betjene mere end en af disse grunde.
Det er fastslået i flere domme, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. eksempelvis SKM2013.388.VLR.
Af retspraksis følger det også, at det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at en foranstaltning har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
Sagsøgte gør gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de kloak-, vand- og elforsyningsledninger, der er markeret på bilag 6, 8 og 10, udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende forsyningsledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende forsyningsledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. De forsyningsledninger, der er markeret på bilag 6, 8 og 10, har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR og SKM2013.388.VLR.
Det skal i den forbindelse bemærkes, at grunden har et areal på 5.327 m². Der er således tale om en mindre grund, hvilket taler for, at der ikke skal indrømmes fradrag, jf. eksempelvis herved SKM2013.774.BR.
Endvidere henvises der til, at bygningerne, der er opført på ejendommen, er anlagt og opført på en sådan måde, at der reelt er tale om et sammenhængende randbyggeri, der ligger ud til offentlig vej, hvilket ligeledes taler for, at der ikke skal indrømmes fradrag, jf. eksempelvis SKM2013.867.BR.
Derudover skal det bemærkes at det forhold, at vurderingsprincippet for ejendommen indgår som en bemærkning i Landsskatterettens begrundelse ikke medfører, at sagen skal hjemvises.
For så vidt angår de af sagsøgeren påberåbte Landsskatteretskendelser (bilag 17 - 20), skal det bemærkes, at der altid er tale om en konkret vurdering, og at sagerne ikke er sammenlignelige med nærværende sag.
Landsskatteretten har afgjort sagen i overensstemmelse med hovedanlægsbetragtningen, hvorefter der undtagelsesvist for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag til anlæg f.eks. en hovedforsyningsledning på selve grunden. Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR ) godkendt skattemyndighedernes praksis på området.
Ejendommen har et areal på 5.327 m². Bygningerne på ejendommen er anlagt og opført på en sådan måde, at der reelt er tale om et sammenhængende randbyggeri, der ligger ud til offentlig vej. De omtvistede kloak-, vand- og elforsyningsledninger følger de enkelte bebyggelser og er tæt knyttet til de enkelte bygninger.
På den baggrund og efter det som i øvrigt er oplyst under sagen finder retten ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering. De omtvistede kloak-, vand- og elforsyningsledninger kan derfor ikke anses for at udgøre et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den daværende vurderingslovs § 17 og § 18 sammenholdt med § 13. Der kan derfor ikke gives fradrag for udgifterne til etablering af disse forsyningsledninger.
Som følge af det anførte frifinder retten Skatteministeriet.
Efter sagens udfald skal H1 dække Skatteministeriets udgifter til advokatbistand, herunder til udarbejdelse af materialesamling. Dette beløb fastsættes ud fra sagens skønnede værdi, omfang, kompleksitet og betydning for parterne til 18.000 kr. inkl. moms.
Inden 14 dage skal H1 betale sagsomkostninger til Skatteministeriet på 18.000 kr.


text:
Aalborg Kloster – U 1968.84/2H
Højesteretsdom i sagerne II 174/1966 og II 201/1966. Refereret af andre i U 1968.84/2H.
Tema: Erstatning, ulovbestemt objektivt ansvar, skader i naboforhold, skader forvoldt ved udgravninger og piloteringer, ejendommens særlige forhold.
Ved et større byggeri på Budolfi Plads i Aalborg blev der foretaget fundering ved nedramning af betonpæle. Forud for byggeriets påbegyndelse var der foretaget undersøgelse af jordlagenes bæreevne ved boringer og udgravninger, der viste, at det ville kræve en speciel fundering, hvorefter man valgte pælefundering. Der blev desuden foretaget besigtigelse og undersøgelser af ejendommene, der lå direkte op til Budolfi Plads, men der blev ikke foretaget besigtigelse og undersøgelse af klostrets bygninger, da de lå længere væk.
Der blev endvidere foretaget prøvenedramninger, uden der fremkom reklamationer fra ejerne af de omkringliggende ejendomme, hvorefter arbejdet blev iværksat. Arbejdet blev udført på en sådan måde, at nedramningen af pælene skete med særlig lav faldhøjde for at begrænse rystelserne og de potentielle skadesrisici.
Mens nedramningsarbejdet stod på, blev der konstateret rystelser og revnedannelser i Aalborg Klosters bygninger, der var beliggende få hundrede meter nord for Budolfi Plads, hvorfor klostret anlagde erstatningssag mod bygherren og det entreprenørselskab, der var antaget af bygherren til at udføre piloteringen. Efter en omfattende bevisførelse i sagen, hvor der bl.a. blev gennemført to syns- og skønsforretninger, lagde Højesteret til grund, at rystelserne fra piloteringsarbejdet havde fremkaldt eller udløst revnedannelser i klostret, hvorefter spørgsmålet var, om de sagsøgte var ansvarlige for disse.
På en række områder har lovgivningsmagten besluttet at indføre objektivt ansvar ved lov, som domstolene er forpligtede til at følge. Uden for de lovregulerede områder har domstolene i enkelte, særlige tilfælde statueret objektivt ansvar og meldt det tydeligt ud i deres præmisser, men overordnet set har domstolenes holdning til objektivt ansvar på ulovbestemt grundlag dog været præget af stor forsigtighed. Domstolene har fortrinsvis statueret objektivt ansvar på afgrænsede områder, hvor der løbende opstår sager, så domstolene løbende har kunne udvikle retstilstanden for det objektive ansvar.
De væsentligste højesteretsdomme om ulovbestemt objektivt ansvar udover dommen om Aalborg Kloster er afsagt i 1980'erne, hvor især dommene trykt i U 1983.866/2H og U 1987.258 H, der ligeledes er kommenteret, er særligt interessante.
Pålægges af ulovbestemt objektivt ansvar kan være en nærliggende mulighed ved skader, der forvoldes mod naboer, da de grundet deres faste og uundgåelige stilling som naboer har en ikke ubetydelig risiko for at lide skade, såfremt deres nabo udøver virksomhed af en vis farlig karakter: Dette kunne eksempelvis være tilfældet ved udgravninger ledsaget af pilotering eller lignende aktivitet.
Ved en række landsretsdomme afsagt i perioden 1941-1961 var bygherrer blevet pålagt objektivt ansvar for skader forvoldt ved farlige udgravninger, hvorimod Højesteret indtil dommen om Aalborg Kloster i stedet havde anvendt en culpavurdering.
I dommen om Aalborg Kloster skulle først Landsretten og derefter Højesteret tage stilling til, om bygherren og den udførende entreprenør var ansvarlige for revnedannelserne i klostret som følge af rystelserne fra piloteringsarbejdet på Budolfi Plads.
Landsretten fandt, at det ikke i sig selv havde været uforsvarligt at anvende pilotering ved pælenedramning i forhold til klostret, da det lå i forholdsvis stor afstand fra byggepladsen, og da pælenedramning var en almindelig fremgangsmåde ved et sådant byggeri, hvis skadevirkninger som regel var begrænset til en ret snæver radius fra byggepladsen. Landsretten fandt det heller ikke uforsvarligt, at klostrets grund og bygninger ikke var blevet undersøgt inden nedramningens påbegyndelse, og da entreprenøren desuden havde anvendt en usædvanlig lav faldhøjde, og det ikke var sandsynliggjort, at der var begået fejl eller forsømmelser under arbejdets udførelse, ifaldt entreprenøren ikke ansvar for skaderne.
Det interessante ved dommen er dog ikke spørgsmålet om entreprenørens ansvar, men derimod bygherrens, da hverken Landsretten eller Højesteret fastslog et culpaansvar. Med støtte i bl.a. udtalelserne fra de afhjemlede skønsmænd, lagde Landsretten vægt på, at pilotering ved pælenedramning medfører en vis fare for rysteskader på de omkringliggende ejendomme - navnlig ved et større byggeri som i sagen om Aalborg Kloster - og at skadevirkningernes radius ikke kunne beregnes på forhånd.
Selvom sandsynligheden for sådanne skader på klostrets bygningen ikke havde været beregnelige på grund af afstanden, fandtes bygherren at burde bære omkostningerne for de forårsagede skader, da arbejdet var udført i dennes interesse, efter dennes anvisninger og for dennes regning, og derfor havde bygherren mulighed for at indregne denne risiko ved budgetteringen og planlægningen af arbejdet.
Højesteret henviste til Landsrettens bemærkninger og fremhævede desuden, at bygherren af økonomiske grunde havde valgt at foretage den pågældende funderingsmetode, og at entreprenøren i denne forbindelse havde oplyst bygherren om, at han tidligere havde været ude for, at der i Aalborg var opstået skader på grund af pælenedramning. Da entreprenøren havde rådet bygherren til at tegne en all risk forsikring, hvilket bygherren fravalgte, måtte bygherren bære risikoen selv.
På baggrund af Højesterets præmisser kan det sluttes, at der kan pålægges objektivt ansvar, hvis følgende betingelser er opfyldt:
1) Der skal foreligge en risiko for skader,
2) som rent faktisk udløses som følge af bygherrens valg af metode, selvom dette valg ikke er culpøst, og
3) bygherren skal have kendskab til, at denne metodes anvendelse kan udløse risikoen for skader.
Der skal altså foretages en risikoafvejning af, hvem der er nærmest til at betale, såfremt der sker skader, uden at der foreligger fejl, men når skadevolderen vidste, at hans metode kunne give skaderne.
Dommen om Aalborg Kloster kan dog næppe siges at have åbnet op for et generelt objektivt ansvar på området, hvilket da også understreges af, at hverken senere retspraksis eller lovgivning har indført et ubetinget og altomfattende objektivt ansvar på området for farlige udgravninger.
I dommen U 1968.84/2H pålagde Højesteret for første gang en bygherre objektivt ansvar som følge af skader opstået ved udgravnings- og piloteringsarbejder. I den pågældende sag skulle Højesteret tage stilling til, om en bygherre og en entreprenør skulle gøres ansvarlige for de skader, der var blevet påført Aalborg Kloster som følge af rystelser forårsaget af pælenedramning på en byggeplads ca. 100-200 meter fra klostret.
Højesteret fandt, at entreprenøren ikke havde handlet uagtsomt. I vurderingen af, om bygherren skulle gøres ansvarlig for skaderne, lagde Højesteret vægt på, at pilotering ved pælenedramning medfører en vis fare for rysteskader på omliggende ejendomme uanset, hvilken udførelsesmåde man anvender, navnlig ved et større byggeri som det foreliggende, og at skadevirkningernes radius ikke lader sig beregne på forhånd. Selvom sandsynligheden for sådan skade på klostrets bygninger på grund af afstanden på forhånd måtte have stået som fjerntliggende, fandtes bygherren at burde bære omkostningerne for de forårsagede skader, da arbejdet var udført i dennes interesse, efter dennes anvisninger og for dennes regning, og derfor havde bygherren mulighed for at indregne denne risiko ved budgetteringen og planlægningen af arbejdet. Højesteret henviste desuden til, at bygherren af økonomiske grunde havde valgt at foretage den pågældende funderingsmetode, og at entreprenøren i denne forbindelse havde oplyst bygherren om, at han tidligere havde været ude for, at der i Aalborg var opstået skader på grund af pælenedramning, hvorfor han rådede bygherren til at tegne en all risk forsikring, hvilket bygherren fravalgte, hvorfor bygherren måtte bære risikoen selv.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Stilling som afdelingsleder anset for passende for skoleinspektør ansat som tjenestemand
Højesteret har vurderet, at en tjenestemandsansat skoleinspektør kunne pålægges en stilling som afdelingsleder i forbindelse med en ændring af skolestrukturen i en kommune.
Sagen var anlagt af Danmarks Lærerforening, som Schebye Jacobsen repræsenterede.
Tjenestemanden var ansat som skoleinspektør på en mindre skole med klassetrinene 0.- 6. klasse. Som led i ændring af skolestrukturen i kommunen blev skolen lukket, og tjenestemanden blev pålagt en stilling som afdelingsleder for overbygningen bestående af 7.-10. klasse på en større skole. Tjenestemanden indgik i en ledelsesgruppe, hvor der udover ham var en skoleinspektør og en viceskoleinspektør.
Tjenestemanden fik som afdelingsleder blandt andet ansvaret for vikardækning, afvikling af prøver, elevernes undervisningsmiljø samt budget og regnskab. Tjenestemanden mente ikke stillingen var passende, fordi den ikke efter hans opfattelse indeholdt reel ledelse og overordnede ledelsesmæssige opgaver, ligesom han ikke længere var omfattet af folkeskolelovens § 45, der fastsætter skolelederens kompetencer og ansvar.
En enig landsret fastslog efter en grundig gennemgang af indholdet af tjenestemandens arbejdsopgaver og efter en samlet afvejning af stillingen før og efter overflytningen, at stillingen som afdelingsleder ikke indeholdt sådanne selvstændige og overordnede ledelsesmæssige beføjelser, som skoleinspektørstillingen havde gjort. Stillingen ansås således ikke for passende.
Kommunen ankede sagen til Højesteret, og en enig Højesteret lagde vægt på, at overflytningen til afdelingslederstillingen skete som led i en generel omstrukturering, der blandt andet indebar en nedlæggelse af den omhandlede skole, der kun havde 60-70 elever, at stillingen som afdelingsleder var indplaceret på samme løntrin som stillingen som skoleinspektør, og at tjenestemandens lønmæssige forhold ikke på anden måde blev forringet ved overflytningen.
Højesteret lagde videre til grund, at skoleinspektørens ledelsesmæssige og administrative opgaver på den ny skole i væsentligt omfang var delegeret til viceinspektøren og tjenestemanden som afdelingsleder således, at skolen blev ledet og administreret af en ledelsesgruppe på 3 personer.
Højesteret fandt, at tjenestemanden havde forskellige overordnede og koordinerende opgaver vedrørende overbygningen, ansvar for budget og økonomi, planlægning og administration af vikardækning og planlægning af afvikling af prøver og eksaminer. Højesteret lagde endvidere vægt på, at den del af tjenestemandens samlede arbejdstid, som gik til disse opgaver, var nogenlunde uændrede efter overflytningen.
Højesteret tillagde det ikke afgørende betydning, at tjenestemanden indenfor de områder, han havde ansvaret for, ikke havde den øverste ledelse på skolen, som lå hos skoleinspektøren. I den forbindelse tillagde Højesteret det vægt, at tjenestemanden som skoleinspektør på den nedlagte skole i vidt omfang var underlagt kommunalbestyrelsens og skolebestyrelsens beslutninger, jf. folkeskolelovens §§ 40 og 44.
Efter en samlet vurdering fandt Højesteret herefter ikke grundlag for at fastslå, at stillingen ikke var passende.
Højesteret synes ikke at have forholdt sig lige så konkret til de enkelte arbejdsopgaver og deres indhold, som Vestre Landsret gjorde, men synes snarere at havde bedømt opgaverne ud fra stillingsbeskrivelsen.
Derudover har Højesteret lagt betydelig vægt på de lønmæssige forhold og ikke tillagt det betydning, at det ekstra led, der blev skubbet ind mellem tjenestemanden og kommunalbestyrelsen og skolebestyrelsen, var en skoleinspektør, som tjenestemanden som skoleinspektør på den tidligere skole var ligestillet med.
Afgørelsen følger den tendens, der er set i de senere år om, at der skal meget til for at komme igennem med, at en stilling ikke er passende, når den pålægges en tjenestemand i forbindelse med, at den hidtidige stilling nedlægges begrundet i generelle omstruktureringer.
Højesterets dom er afsagt den 17. oktober 2007 og kan rekvireres hos Birgitte Maria Nielsen.