text:
Skat.dk: Elafgift - drift af leaset belysningsanlæg mv. i andelsboligforening
18 Feb 2008 09:28
22 Jan 2008 15:54
SKM2008.160.SR
08-023423
Elafgift, godtgørelse, lys, forening, leasing
Skatterådet bekræfter, at en elinstallationsvirksomhed som udgangspunkt er berettiget til at få godtgjort elafgift på el indkøbt til drift af belysningsanlæg og elinstallationer hos en andelsboligforening som følge af en drifts- og leasingaftale indgået med foreningen.
Skatterådet finder dog, at adgangen til godtgørelse kun omfatter afgift af el til belysning m.v. i de lokaliteter i andelsboligforeningen, hvor der er adgang for offentligheden foruden elinstallationsvirksomheden og beboere eller viceværter, dvs. udendørs belysning og trappeopgange. På de lokaliteter, hvor der ikke er offentlig adgang, fx fælles pulterrum, cykelrum og kældre, kan aftalen ikke sidestilles med det tilfælde, som Højesteret tog stilling til ved sin dom af 16. september 2005, hvor en virksomhed leverede vejbelysning til en kommune.
Punktafgiftsvejledningen 2008-1 F.6.2.1
1. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af belysningsanlæg, ventilation og elinstallationer på adressen Y gade, Y by, som følge af en påtænkt indgåelse af en leasing- og driftsaftale med A Andelsboligforening?
Hvis svaret på spørgsmål 1 er nej, er der følgende spørgsmål til den ovenfor nævnte aftale:
2. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af udendørs belysning (Benævnt A i aftalen).
3. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af ventilation og tekniske anlæg (Benævnt B i aftalen).
4. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af belysning i trappeopgang (Benævnt C i aftalen).
5. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af belysning i gange og rum, hvor der er adgang for boligforeningens beboere (Benævnt D i aftalen).
6. Kan spørgeren, X A/S, få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af belysningsanlæg mv., hvor der er adgang for viceværter m.v. (Benævnt E i aftalen).
Spørgsmål 1, 3, 5 og 6: Nej, se sagsfremstilling og begrundelse.
Spørgsmål 2 og 4: Ja.
Spørgeren aut. elinstallatør X A/S arbejder bl.a. med:
- Salg af hårde hvidevarer, belysning og elapparater.
- Reparation af hårde hvidevarer.
- Installationsarbejde hos private og virksomheder.
- Salg og installation af centralstøvsugere.
- Varme og ventilation.
Spørgeren ønsker at indgå en leasing- og driftsaftale for eldrevne installationer og anlæg på adressen Y gade, Y by.
Aftalen indgås med: A Andelsboligforening, Afdeling x.
A Andelsboligforening er en almen boligorganisation, der er organiseret som en boligforening. Foreningen har til formål at opføre, udleje, administrere, vedligeholde og modernisere boliger. Foreningen råder over 1500 boliger.
Hvilke anlæg og installationer der nærmere er omfattet, fremgår af udkastet til aftalen med bilag.
X A/S har gennem flere år haft en løbende aftale om at skulle udføre forefaldende elarbejde, reparationer og vedligeholdelse hos A Andelsboligforening.
Spørgeren planlægger som et led i den eksisterende elinstallationsvirksomhed at udvide dette samarbejde ved at indgå en leasing- og driftsaftale med A Andelsboligforening.
Indholdet af den påtænkte disposition er, at spørgeren ifølge aftalen
Leaser de eldrevne installationer og anlæg og får fuld råderet over anlægget
skal afholde samtlige udgifter til abonnement, markeds-el, netbetaling, PSO samt afgifter og moms
skal modtage anmeldelser af fejl, skader og lignende på de eldrevne installationer og anlæg
skal udbedre fejl og mangler inden for en fast tidsramme
skal anvende de til enhver tid godkendte materialer m.v.
Det årlige bidrag til drift af de i aftalen omhandlede eldrevne installationer og anlæg er aftalt til at udgøre kr. xxxxx (dvs. et fast årligt beløb) excl. moms. Det årlige bidrag til drift reguleres en gang årligt på baggrund af det af Danmarks Statistik offentliggjorte Byggeomkostningsindekset for boliger - Elarbejdet i alt.
Hvis det samlede kWh-forbrug ændres med mere end 5 pct., er både driftsyder og -modtager desuden berettiget til at kræve regulering.
For så vidt angår råderetten kan driftsyder X A/S ikke forringe de aftalte ydelser, herunder ændre funktionstiderne for de eldrevne installationer og anlæg, uden at driftsmodtager har accepteret dette.
Driftsaftalen løber i 3 år fra idriftsættelsestidspunktet uopsigelig for begge parter.
Driftsyder betaler en leasingafgift til driftsmodtager for brugsretten til de eldrevne installationer og anlæg. Den årlige leasingafgift beregnes som 7 pct. af den i et bilag opgjorte nedskrevne værdi (handelsværdi), svarende til 7 pct. af 282.960 kr. eller 19.807 kr. ekskl. moms.
Baggrunden for dispositionen er, at X A/S ønsker at udvide sin virksomhed ved at drive og vedligeholde elinstallationer og elektriske anlæg.
Spørgeren ønsker ved et bindende afgiftssvar at få bekræftet, at selskabet efter den påtænkte disposition og nærværende leasing- og driftsaftale kan få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1.
Bemærkninger til de enkelte spørgsmål.
Spørgsmål 1: X A/S leaser hele anlægget og sørger for belysning og ventilation til de elektriske installationer. I alle tilfælde er det alene X A/S, der har ret til og mulighed for at reparere og servicere anlæggene. X A/S og A Andelsboligforening ønsker at indgå en praktisk aftale, hvor X A/S leaser alle elektriske installationer og forpligtiger sig til at holde disse installationer i driftsmæssig god stand.
Spørgsmål 2: I de områder, hvor der er udendørs belysning (punkt A i aftalen), er der fuld adgang for både beboere og offentligheden, idet alle kan benytte arealerne omkring boligenhederne. X A/S er den eneste, der har adgang til installationerne.
Spørgsmål 3: Ventilation til bygningerne og tekniske anlæg er i drift hele døgnet (punkt B i aftalen). X A/S skal sørge for, at ventilationen er driftsklar, og er den eneste, der har adgang til installationerne og skal sørge for, at disse kører upåklageligt.
Spørgsmål 4: I de områder, hvor der er belysning i trappeopgange (punkt C i aftalen), er der fri adgang for beboere og offentligheden, idet alle kan benytte trappeopgangene. X A/S er den eneste, der har adgang til installationerne.
Spørgsmål 5: I de områder, der er nævnt i punkt D i aftalen, har beboerne ud over X A/S adgang til lokalerne. Det er stadig X A/S, der står for drift af belysningsanlæggene samt reparation mv. Det drejer sig nærmere om pulterrum, cykelrum, barnevognsrum, garage og kælderlokaler. De lokaler, der er med i aftalen, er lokaler, som alle beboerne i en afdeling og boligforeningens ansatte har adgang til.
Spørgsmål 6: I de områder, der er nævnt i punkt E i aftalen, er der adgang for viceværter i de områder, hvor X A/S har drift af belysningskilderne. Det er områder som affaldsskakter, værksted, visse garagerum og loftsrum.
Spørger mener, at de stillede spørgsmål bør besvares således:
2. Hvis spørgsmål 1 besvares med et nej, ønskes svaret ja.
3. Hvis spørgsmål 1 besvares med et nej, ønskes svaret ja.
4. Hvis spørgsmål 1 besvares med et nej, ønskes svaret ja.
5. Hvis spørgsmål 1 besvares med et nej, ønskes svaret ja.
6. Hvis spørgsmål 1 besvares med et nej, ønskes svaret ja.
Vedr. spørgsmål 1-6.
Elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, har følgende ordlyd:
"Virksomheder, der er registreret efter merværdiafgiftsloven, kan bortset fra de i stk. 2 nævnte tilfælde, få tilbagebetalt afgiften efter nærværende lov med undtagelse af 1 øre pr. kWh,
1) af den af virksomheden forbrugte afgiftspligtige elektricitet".
Spørgeren kan få godtgjort elafgiften, idet virksomheden er registreret efter momsloven, og idet den afgiftspligtige elektricitet, der bruges til driften af eldrevne installationer og anlæg, er betalt og forbrugt af virksomheden.
Det fremgår endvidere af SKAT-meddelelse SKM2006.137.SKAT vedrørende Højesterets dom af 16. september 2005 (SKM2005.394.HR), at:
"Højesteret fastslår, at i de tilfælde, hvor en momsregistreret virksomhed, der efter aftale med en kommune mod betaling leverer vejbelysning på den momsregistrerede virksomheds eget vejbelysningsanlæg, kan den el, der er forbrugt til at producere vejbelysning, betragtes som forbrugt af den momsregistrerede virksomhed i produktionen. Dette elforbrug er omfattet af elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, og virksomheden er dermed berettiget til afgiftsgodtgørelse af elafgift i samme omfang, som virksomheden har fradrag for momsen af elforbruget, jf. elafgiftslovens § 11, stk. 16.".
I meddelelsen kommer SKAT ind på den videre rækkevidde af dommen. Heraf fremgår det, at en virksomhed kan få godtgjort elafgiften i de tilfælde, hvor følgende betingelser er opfyldt:
Virksomheden, der varetager driften af et vejbelysningsanlæg, skal have et selvstændigt erhvervsmæssigt indhold og dermed være forretningsmæssigt begrundet.
Virksomheden skal være driftsmæssig ansvarlig og have fuld råderet over vejbelysningsanlægget, og kunne foretage egne dispositioner.
Driften af vejbelysningsanlægget skal ske for den pågældende virksomheds egen regning og risiko med det formål at få et økonomisk udbytte. Virksomheden skal løbe en reel økonomisk risiko også i forhold til prisen på elektricitet, som virksomheden køber til drift af vejbelysningsanlægget.
Det er ikke en betingelse, at der er sket en overdragelse af ejendomsretten til anlæggene.
En serviceaftale vil ifølge SKAT ikke opfylde betingelserne.
Ad 1. X A/S er en selvstændig autoriseret elinstallatørvirksomhed, og virksomheden har som sådan et selvstændigt erhvervsmæssigt indhold. Desuden er aftalen med A Andelsboligforening forretningsmæssigt begrundet, idet X A/S' bevæggrund for at drive forretning og dermed indgå aftalen er at opnå en fortjeneste.
Ad 2. Det fremgår af leasing- og driftsaftalen, at:
"Driftsyder har i hele leasing- og driftsaftalens periode fuld råde- og brugsret over samtlige eldrevne installationer og anlæg, og kan på den baggrund foretage egne dispositioner".
"Driftsyder betaler en leasingafgift til driftsmodtager for brugsretten til de eldrevne installationer og anlæg."
Betingelsen om råderet er således opfyldt.
Ad 3. Ligeledes fremgår det af aftalen, at:
"Driftsyder afholder samtlige udgifter til abonnement, markeds-el, netbetaling, PSO samt afgifter og moms vedrørende nedenstående installationsnumre. Det står i øvrigt driftsyder frit selv at vælge den el-leverandør, der måtte ønskes."
Det fremgår vedrørende betalingen for driftsaftalen, at der er tale om et fast årligt bidrag, der forfalder til betaling 3 gange årligt.
Prisen er ikke afhængig af, hvilke udgifter driftsyder måtte have. Eventuelle prisstigninger på elektricitet og andre uforudsete udgifter er på X A/S' egen risiko og regning.
X A/S har som følge heraf den økonomiske risiko vedrørende sine dispositioner, også i forhold til prisen på elektricitet.
Ad 5. Det skal understreges, at leasing- og driftsaftalen ikke er en service-aftale, idet aftalen ud over vedligeholdelse og eftersyn indebærer yderligere forpligtelser såsom levering af belysning og varetagelse af driftsansvaret vedrørende de eldrevne anlæg.
Aftalen indebærer, at X A/S skal varetage hele driften af belysningsanlægget og andre eldrevne installationer på adressen Y gade, Y by. X A/S skal ligeledes betale en årlig leasingafgift.
X A/S skal levere belysning og funktionsdygtige eldrevne installationer på fællesarealer. Beboerne og A Andelsboligforening kan ikke selv fysisk tænde og slukke for lyset på fællesarealerne, idet der er installeret tænd/sluk ure og bevægelsessensorer, som kun X A/S har adgang til. Beboerne og A Andelsboligforening kan således ikke disponere over de eldrevne anlæg omfattet af aftalen.
Anlæg i de enkelte lejligheder er ikke omfattet af aftalen. Tilsvarende gælder andre lokaliteter, hvor det alene er en konkret lejer/lejere, der har adgang.
Repræsentantens konklusion er herefter, at X A/S ved leasing- og driftsaftalen opfylder de betingelser, SKAT har opstillet, for at en virksomhed, der varetager driften af belysningsanlæg, kan få godtgjort elafgiften, jf. elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1.
Endvidere vil den el, der skal indkøbes til driften af de eldrevne installationer og anlæg, blive forbrugt af virksomheden til at levere den aftalte ydelse, som er belysning, således som § 11, stk. 1, nr. 1, foreskriver.
Det er repræsentantens vurdering, at leasing- og driftsaftalen på ingen måde kan karakteriseres som en serviceaftale.
X A/S vil derfor være berettiget til at få godtgjort elafgiften, og repræsentanten mener, at svaret på baggrund af ovenstående bør være et ja til spørgsmål 1, herunder ja til spørgsmål 2-6.
Ifølge lovens § 11, stk. 16, 1. pkt., er virksomheden berettiget til godtgørelse af elafgiften i samme omfang, som virksomheden har fradrag for momsen af det indkøbte forbrug af elektricitet til belysning.
For så vidt angår fortolkningen af disse bestemmelser har Højesteret som nævnt ovenfor afsagt dom den 16. september 2005 (SKM2005.394.HR) i en sag, hvor en kommune havde overdraget sit vejbelysningsanlæg til et af kommunen ejet selskab, der havde videreoverdraget anlægget til et datterselskab. Sidstnævnte selskab skulle drive og vedligeholde vejbelysningen i kommunen mod betaling. Efter aftalen skulle kommunen for levering af lys betale et samlet årligt pristalsreguleret vederlag.
Med hensyn til dommens rækkevidde er det ifølge den af repræsentanten nævnte SKAT-meddelelse (SKM2006.137.SKAT) SKATs opfattelse, at det ikke nødvendigvis er en betingelse, at der er sket en overdragelse af ejendomsretten.
Spørger nævner i sin omtale af SKM2006.137.SKAT de betingelser, som virksomheden efter SKATs opfattelse skal opfylde, for at den brugte elektricitet kan anses som forbrugt af virksomheden og dermed gøre virksomheden berettiget til godtgørelse. Virksomheden skal således have et selvstændigt erhvervsmæssigt indhold, være driftsmæssigt ansvarlig, have fuld råderet over vejbelysningsanlægget og løbe en reel økonomisk risiko m.v.
Et leasingforhold, der opfylder disse betingelser, vil kunne sidestilles med det tilfælde, som Højesteret tog stilling til ved dommen af 16. september 2005, jf. også Skatterådets afgørelse SKM2007.218.SR, hvor en virksomhed leverede gadelys på et af kommunen lejet anlæg. Det beror dog på en konkret vurdering/analyse af forholdene i det enkelte tilfælde.
I det foreliggende tilfælde må virksomheden med den påtænkte leasing- og driftsaftale som udgangspunkt anses for at opfylde ovennævnte betingelser.
Det er dog nødvendigt at se nærmere på de lokaliteter, der er omfattet af aftalen.
I Højesterets dom var der tale om anlæg til almen belysning af kommunale veje, stier, torve m.v., dvs. belysning af lokaliteter med offentlig adgang. Af samme grund omhandler SKAT-meddelelsen vedrørende dommen kun gadelysydelser.
Det er SKATs opfattelse, at Højesterets dom ikke kan udstrækkes til belysning af lokaliteter, hvor der ikke er offentlig adgang, men kun adgang for f.eks. beboerne i en bestemt andelsboligforening eller en afdeling af denne. Her må beboerne betragtes som den endelige forbruger, ligesom det er tilfældet for de enkelte lejligheder. Tilsvarende gælder lokaliteter, hvor kun andelsboligforeningens viceværter har adgang.
Det skal bemærkes, at ifølge praksis vedrørende udlejningsvirksomhed (SKM2004.500.LSR) kan energi brugt på fællesarealer og til fællesfaciliteter (elevatorer, ventilationsanlæg m.v.) i en udlejningsejendom, som er frivillig momsregistreret, anses som forbrugt af udlejeren. I den pågældende sag blev energien anset som anvendt som en integreret del af udlejningsvirksomheden, som ikke kunne afgrænses til alene at være de lokaliteter, hvorfra administrationen af udlejningen foregik, men tillige måtte omfatte selve de udlejede ejendomme. Sagen vedrørte ikke forbrug i lokaliteter, hvor der var tillagt den enkelte lejer en eksklusiv brugsret. Ingen del af det pågældende energiforbrug var viderefaktureret til lejerne.
Efter SKATs opfattelse er denne praksis ikke relevant for nærværende sag, hvor der ikke er tale om en udlejer, der kan siges at anvende el, som forbruges i lejernes fællesrum, og som ikke viderefaktureres, som led i sin udlejningsvirksomhed.
Der er i stedet tale om en elinstallationsvirksomhed, som bliver betalt et årligt beløb af en andelsboligforening for at levere el til foreningens ejendomme og drive anlæggene i disse.
På baggrund heraf er det SKATs opfattelse, at X A/S kun vil være berettiget til at få godtgjort elafgiften efter elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, på el indkøbt til drift af belysningsanlæg og elinstallationer på de lokaliteter, hvor der er fuld adgang for både beboere og offentligheden.
For så vidt angår spørgsmål 3 bemærkes, at ventilationen til bygningerne og tekniske anlæg (cirkulationspumper, varmerum m.v.) må antages i betydeligt omfang at vedrøre de lokaliteter, hvor der ikke er offentlig adgang.
Der tages i denne forbindelse ikke stilling til, hvorvidt nogle af de tekniske anlæg måtte være omfattet af reglerne i elafgiftslovens § 11 vedrørende ikke-godtgørelsesberettiget energi til rumvarme.
Det indstilles følgelig, at spørgsmål 1, 3, 5 og 6 besvares med et nej, mens spørgsmål 2 og 4, der vedrører den udendørs belysning og trappeopgange med adgang for offentligheden, besvares med et ja.
Repræsentantens bemærkninger af 21. december 2007 til SKATs indstilling og begrundelse
Repræsentanten fremhæver følgende omkring de faktiske forhold:
Tekniske installationer, herunder ventilation mv. - punkt B i aftalen
X A/S både styrer disse installationer og har ligeledes adgang til de rum, hvor installationerne er. Derudover har viceværter adgang.
Belysning i pulterrum, kældre mv. og garager - punkt D i aftalen
X A/S både styrer driften af denne belysning og har ligeledes adgang til pulterrum, kældre m.v. og garager. Derudover har beboerne adgang til pulterrum m.v. og garager, og viceværter har adgang til kældre.
Belysning i affaldsskakter og værksted - punkt E i aftalen
X A/S både styrer driften af denne belysning og har ligeledes adgang til affaldsskakter og værksted. Derudover har viceværter adgang hertil.
Repræsentanten anfører endvidere, at Højesteret i ovenfor omtalte dom (SKM2005.394.HR) fastslog, at i de tilfælde, hvor en momsregistreret virksomhed efter aftale med en kommune mod betaling leverer vejbelysning, kan den el, der er forbrugt til at producere vejbelysning, betragtes som forbrugt af den momsregistrerede virksomhed i produktionen.
Højesteret fandt ligeledes, at der ikke i bestemmelsernes ordlyd, forarbejder eller formål er holdepunkter for at begrænse retten til tilbagebetaling til elforbrug, der foregår som led i en særligt kvalificeret produktionsproces.
X A/S er ligeledes en momsregistreret virksomhed, der efter aftale med en andelsboligforening mod betaling leverer belysning og ventilation. Den elektricitet, som er forbrugt til at producere belysning og ventilation er naturligvis forbrugt af den momsregistrerede virksomhed X A/S.
Det er repræsentantens klare opfattelse, at Højesteret slår fast, at den el, der er forbrugt til at producere belysning, skal betragtes som forbrugt af den momsregistrerede virksomhed.
Endelige forbruger
Repræsentanten peger på, at beboerne eller viceværter efter SKATs opfattelse må betragtes som den endelige forbruger af belysning, hvor der ikke er offentlig adgang, men kun adgang for f.eks. beboere i en bestemt andelsboligforening eller en afdeling af denne. Tilsvarende gælder lokaliteter, hvor kun andelsboligforeningens viceværter har adgang.
Repræsentanten hævder, at dette er en total misforståelse af de faktiske forhold, idet X A/S også har adgang, hvilket er en forudsætning for driften af dennes momspligtige virksomhed.
Det er klart, at den endelige forbruger af belysningen som udgangspunkt er beboerne. Dette argument brugte Landsretten også i sin dom i samme sag, SKM2004.109.VLR, hvor retten hævdede, at kommunens borgere måtte anses for de egentlige forbrugere af elektriciteten.
Det samme gør sig ifølge repræsentanten gældende i denne sag, hvor det er irrelevant at se på slutbrugeren af belysningen. X A/S er at sidestille med selskabet i højesteretsdommen, som forbruger elektriciteten til at producere belysning/ventilation mv. til beboerne/boligforeningen. Virksomheden leverer en momspligtig vare i form af belysning og drift af ventilation og forbruger som led heri elektriciteten.
Højesteret har underkendt denne begrundelse og præciseret, at der udelukkende skal ses på den momspligtige virksomheds forhold.
Hos mange virksomheder anvendes lyset (ikke elektriciteten) af andre. Hvis man ser ind ad vinduerne i en forretning eller er i en forretning, bruges lyset i høj grad af kunderne, selvom det er indehaveren af forretningen, der køber elektriciteten samt får godtgjort afgiften på elektriciteten.
Hvorfor kan X A/S få godtgjort elafgift
Ud fra nedenstående mener repræsentanten, at X A/S også er berettiget til at få godtgjort elafgiften af elektricitet til belysning og ventilation:
Ifølge praksis
Selskabet indkøbte elektricitet
X A/S køber og bruger elektricitet
Selskabet leverede mod betaling belysning til kommunen
X A/S leverer mod betaling belysning/ventilation til andelsboligforeningen
Selskabet var en momsregistreret virksomhed
X A/S er en momsregistreret virksomhed
Det var uden betydning, at kommunens borgere var slutbrugere af belysningen
Det er uden betydning, at andelsboligforeningens beboere og viceværter er slutbrugere af belysningen
Krav om offentlig adgang
Repræsentanten mener heller ikke, at der i bestemmelsernes ordlyd, forarbejder eller formål er holdepunkter for at begrænse retten til tilbagebetaling til elforbrug i lokaler, der er til rådighed for offentligheden.
Til sammenligning kan nævnes f.eks. en produktionsvirksomhed, som anvender el til at producere varer i virksomhedens lokaler. Disse lokaler er heller ikke tilgængelige for offentligheden, hvilket heller ikke er en betingelse for godtgørelse af elafgiften.
Hovedbetingelsen for godtgørelse er alene, at virksomheden er momspligtig, og elektriciteten ikke anvendes til rumvarme og varmt vand. Der er ingen tvivl om, virksomheden er forbruger af elektriciteten, også selv om det er virksomhedens ansatte, der bruger denne, og der ikke er adgang for offentligheden i virksomhedens lokaler.
Det samme er tilfældet for X A/S, idet X A/S forbruger el til at producere belysning, ventilation mv. som led i den momsregistrerede virksomhed. X A/S har adgang til samtlige lokaliteter, hvor elektriciteten bruges som led i momspligtig levering af belysning m.v.
Det er korrekt, at højesteretsdommen vedrører belysning på offentlig vej, men det er ingen steder i dommen nævnt, at adgangen til godtgørelse alene gælder for offentlig belysning.
X A/S er således berettiget til at få godtgjort elafgiften af hele den forbrugte elektricitet, fordi:
X A/S er en momspligtig virksomhed
X A/S køber elektricitet
X A/S leverer mod betaling belysning og ventilation
X A/S har adgang og bestyrer de anlæg, som producerer belysning og ventilation.
X A/S er forbruger af elektriciteten.
SKATs bemærkninger til repræsentantens indlæg af 21. december 2007:
For så vidt angår bemærkningerne om de faktiske forhold er det afgørende efter SKATs opfattelse ikke, at X A/S også har adgang til installationer, pulterrum, affaldsskakter m.v. med henblik på styringen og driften af de leasede installationer og anlæg.
Det afgørende er, at der ikke er adgang for personer udefra, dvs. for offentligheden, til de nævnte lokaliteter.
Herved adskiller sagen sig fra situationen i Højesterets dom, hvor der som nævnt var tale om belysning af kommunale veje m.v. med offentlig adgang.
Det er korrekt, at Højesteret ikke fulgte landsrettens argument om, at kommunens borgere måtte anses som de egentlige forbrugere af elektriciteten til brug for vejbelysningen. Højesteret kommenterede imidlertid ikke eksplicit dette argument ud over at anføre, at det er uden betydning, om der ved beregning af vederlag for levering af vejbelysning er sket overvæltning på aftageren.
Efter SKATs opfattelse skal Højesterets dom ses på baggrund af, at det på veje og andre steder med adgang for alle ikke er muligt eller er vanskeligt at henføre elforbruget til bestemte slutbrugere, der kan nyde godt af belysningen.
Tilsvarende er det ikke muligt at henføre brug af lys i en forretning, hvor der også er adgang for alle, til kunder og forbipasserende. Det er forretningen, der er godtgørelsesberettiget.
I nærværende sag er det imidlertid muligt at henføre den forbrugte elektricitet til nogle bestemte slutbrugere, dvs. andelsboligforeningens beboere/ andelsboligforeningen for så vidt angår de lokaliteter, hvor der, foruden X A/S' ansatte med henblik på driften af anlæggene i rummene, kun er adgang for beboere og viceværter på vegne af andelsboligforeningen.
Skatterådet har på sit møde den 22. januar 2008 tiltrådt SKATs indstilling.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fratrædelsesgodtgørelse/skattefri godtgørelse - kompensation tilkendt ved Højesteret
17 Jul 2001 08:21
2-1-1864-0071
En af Højesteret tilkendt kompensation til en funktionær i forbindelse med fratræden kunne for den del, der lå ud over godtgørelse efter funktionærlovens regler, anses skattefri som kompensation for tort. Der var ved udmålingen af beløbet af Højesteret henset til, at der forelå mangler ved sagsbehandlingen i kommunen i forbindelse med afskedigelsessagen.
Klagen skyldes, at Told- og skatteregionen har fundet, at erstatning i forbindelse med ansættelsesophør, som klageren er blevet tilkendt ved Højesterets dom af 12. maj 1999, er skattepligtig i henhold til ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2 (lovbkg. nr. 819 af 3. november 1997), hvorfor kommunen er anset pligtig til at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag i den udbetalte erstatning.
Det fremgår af sagen, at klageren ved Højesterets dom af 12. maj 1999 blev tilkendt en økonomisk kompensation på 200.000 kr. med følgende begrundelse:
"Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at Kommunen ved afskedigelsen af A har tilsidesat de forvaltningsretlige krav til høring, aktindsigt og begrundelse, og at kommunen ikke har godtgjort, at den manglende iagttagelse af disse garantier for rigtigheden af kommunens beslutning var uden afgørende betydning for denne.
Højesteret finder imidlertid, at kommunens manglende overholdelse af de nævnte forvaltningsretlige regler ikke bør føre til, at A’s ansættelse ved kommunen fortsat består, men at der alene tilkommer hende en økonomisk kompensation.
Under hensyn til de foreliggende mangler ved behandlingen af afskedigelsessagen – herunder udformningen af afskedigelsesskrivelsen – ansættelsens varighed, lønniveauet, A’s manglende mulighed for at finde anden beskæftigelse og i øvrigt praksis på ansættelsesrettens område fastsættes denne kompensation skønsmæssigt til 200.000 kr."
Det fremgår videre, at klageren ved ansættelsesbrev af 10. januar 1992 blev ansat som ledende sygeplejerske ved den integrerede døgnpleje i kommunen. Ansættelsesbrevet erstattede et tidligere ansættelsesbrev af 15. juni 1989. Klageren blev opsagt ved brev dateret 13. september 1994 med 4 måneders varsel til fratræden 31. januar 1995. Klageren blev samtidig fritstillet i opsigelsesperioden. Klageren havde ifølge overenskomsten krav på løn i 5 måneder. Klageren har fået udbetalt dette beløb og er blevet beskattet af beløbet.
Told- og skatteregionen har, med henvisning til kildeskattelovens § 46, stk. 1 og arbejdsmarkedsfondslovens § 15, stk. 6, pålagt kommunen at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag af den udbetalte godtgørelse, idet denne er anset for omfattet af ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2.
Regionen har henvist til, at det fremgår af dommen, at beløbet bl.a. er blevet fastsat under hensyn til lønniveauet samt A’s manglende mulighed for at finde anden beskæftigelse. Det er derfor regionens opfattelse, at beløbet er udbetalt til dækning af et økonomisk tab, der er omfattet af bestemmelsen i ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2. Regionen har yderligere henvist til ligningsvejledningen afsnit A.B.1.4.1. og Lsr. 1982.153.
I afgørelsen er det anført, at godtgørelse i anledning af fratræden af stilling skal medregnes til den særlige indkomst, jf. dagældende lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 9. Det er i afgørelsen anført, at det fremgår af motiverne til den nævnte lovbestemmelse, at den tilsigtede af gennemføre en rimelig og ensartet beskatning i alle tilfælde, hvor der ved fratræden af stilling bliver udbetalt et beløb, som overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning.
Ved ophævelse af særlig indkomstskat blev ligningslovens § 7 O indført som afløser for ovennævnte bestemmelse. I lovforslaget hertil L137 94/95, er det anført, at der ikke er tilsigtet nogen ændring af bestemmelsens anvendelsesområde. Vedrørende TfS. 1999.273 har regionen henvist til, at der er skattefrihed for godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 14, da godtgørelsen blev udbetalt til dækning af et ikke økonomisk tab.
Klagerens advokat har principalt nedlagt påstand om, at den ved Højesterets dom af 12. maj 1999 tilkendte kompensation er skattefri. Højesteret har tilkendt en kompensation for
"kommunens manglende overholdelse af de forvaltningsretlige regler"
Han har til støtte herfor anført, at kompensationen er et engangsbeløb til dækning af et ikke økonomisk tab og dermed skattefrit jf. statsskattelovens §§ 4 og 5. Det gøres gældende, at beløbet ikke er godtgørelse for fratræden, og således ikke er skattepligtigt efter ligningslovens § 7 O. Højesteret har i sin dom anvendt begrebet "kompensation", og det gøres gældende, at der dermed sondres mellem den kompensation klageren er blevet tildelt og de almindeligt kendte begreber erstatning og godtgørelse.
Højesteret har tilsluttet sig Østre Landsrets præmisser, som anfører, at kompensationen er tildelt under hensyn til at kommunen ikke har overholdt de forvaltningsretlige forskrifter og regler, som dels er fastlagt i forvaltningsloven, dels er ulovbestemte. De i sagen omhandlede overtrædelser er forvaltningslovens § 19, § 21 og §22 jf. § 24. Kommunens henvisning til, at kommunen ikke havde "den fornødne tillid til….som leder af den integrerede ordning" er ubestemt og opfylder ikke de i forvaltningslovens §§ 22 og 24 stillede krav til indholdet af en begrundelse. Det gøres derfor gældende, at et udsagn som dette er identisk med retsstridige krænkelser i erstatningsansvarslovens § 26, og at kompensationen derfor skal ligestilles med en erstatning for tort, der er skattefri.
Advokaten har henvist til, at der ikke foreligger trykt retspraksis om, hvorledes kompensation for manglende overholdelse af de i forvaltningsloven givne forskrifter skal behandles skattemæssigt.
Han har henvist til en afgørelse truffet af en told- og skatteregion og en afgørelse truffet af en anden told- og skatteregion, hvor erstatning for manglende overholdelse af de forvaltningsretlige forskrifter om partshøring, blev anset for skattefri. Han har endvidere henvist til TfS. 1999. 273, hvor Ligningsrådet ved bindende forhåndsbesked vedr. seksuel chikane har fundet, at godtgørelse der tilkendes efter ligebehandlingslovens § 14 betragtes som et engangsbeløb til dækning af ikke-økonomisk tab og derfor som skattefrit.
Han har yderligere henvist til afgørelse fra en skatteforvaltning, hvor forvaltningen havde fundet, at en økonomisk kompensation for manglende overholdelse af forvaltningsretlige regler blev anset som skattefri i henhold til statsskattelovens § 5.
I nærværende sag har kommunen, der var ansættelseskommune for klageren, krænket hendes rettigheder ved ikke at overholde de forvaltningsretlige forskrifter som skulle sikre hende en forvaltningsretlig rigtig behandling i forbindelse med afskedigelsen.
Godtgørelse for manglende oprettelse af ansættelsesbeviser anses efter praksis for ikke at være skattepligtig. Denne godtgørelse er skattefri, uanset om godtgørelsen udbetales i forbindelse med fratræden eller ej.
Det der udløser kompensationen i klagerens sag, er ikke selve afskedigelsen, men kommunens manglende overholdelse af de forvaltningsretlige forskrifter.
Klagerens advokat har subsidiært nedlagt påstand om, at et beløb svarende til 65.224,08 kr. skal beskattes efter ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2 jf. stk. 3, mens det resterende beløb på 134.775,92 kr. er skattefrit som kompensation for et ikke økonomisk tab jf. statsskattelovens §§ 4 og 5.
Han har til støtte herfor anført, at klageren i henhold til funktionærlovens § 2 b ville, for en opsigelse, der ikke var rimeligt begrundet i virksomhedens forhold, være berettiget til en godtgørelse. Denne godtgørelse ville ifølge § 2 b skulle fastsættes under hensyn til funktionærens ansættelsestid og sagens øvrige omstændigheder, men ikke overstige funktionærens løn for en periode svarende til halvdelen af det opsigelsesvarsel, der tilkommer den pågældende i henhold til § 2, stk. 2 og 3. Såfremt funktionæren ved opsigelsen er fyldt 30 år, kan godtgørelsen dog udgøre indtil 3 måneders løn.
Klageren havde et opsigelsesvarsel på 4 måneder, og ville i henhold til sidste led i funktionærlovens § 2 b, stk. 1, maksimalt være berettiget til en godtgørelse svarende til 3 måneders løn, hvilket svarer til 65.224,08 kr.
Godtgørelse, der udbetales i forbindelse med fratræden af stilling, medregnes efter reglerne i ligningslovens § 7 O. Denne bestemmelse afløser bestemmelsen i lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 16. Af forarbejderne til denne bestemmelse fremgår, at engangsudbetalinger til en funktionær i forbindelse med fratræden af stilling oprindelig enten var almindelig indkomstskattepligtig som tillæg til lønnen eller var skattefri som erstatning for tab af stilling. Ved indførelse af reglerne om beskatning af fratrædelsesgodtgørelse var det tilsigtet at gennemføre en ensartet beskatning i alle tilfælde, hvor der ved fratræden blev udbetalt et beløb ud over den sædvanlige aflønning. Bestemmelsen omfatter således såvel tillæg til lønnen som erstatning for tab af stilling.
Landsskatteretten bemærker, at klageren ifølge Højesterets dom er blevet tilkendt en kompensation med den begrundelse, at de forvaltningsretlige krav til høring, aktindsigt mv. ikke har været overholdt. Klageren er efter funktionærlovens regler berettiget til en godtgørelse udover indtægtstabet. En sådan godtgørelse er som udgangspunkt skattepligtig efter ligningslovens § 7 O. Den del af kompensationen, der ligger udover godtgørelse efter funktionærlovens regler, må anses som kompensation for retsstridige fejl, der må sidestilles med tort, der efter praksis er skattefri efter statsskattelovens §§ 4 og 5. Landsskatteretten kan derfor tiltræde advokatens subsidiære påstand, hvorefter 134.775,92 kr. må anses som skattefri kompensation for et ikke økonomisk tab, mens et beløb svarende til 65.224,08 kr. er skattepligtig efter ligningslovens § 7 O.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Delvis genoptagelse af arbejde forhindrer ikke anvendelse af 120 dages reglen i funktionærlovens § 5, stk. 2.
Højesteret har i en dom af 19. april 2010 omstødt Østre Landsrets afgørelse af 24. juni 2008 om fortolkning af 120 dages reglen for så vidt angår kravet om, at opsigelse skal meddeles, mens funktionæren stadig er sygemeldt.
Sagen drejede sig om en funktionær, der på lægens anbefaling efter at have været fuldtidssygemeldt delvist genoptog sit arbejde den 25. november 2006. Arbejdet blev genoptaget på den måde, at funktionæren var på arbejde 2-3 dage om ugen. Den 17. januar 2007 var funktionæren på arbejde, og hun modtog denne dag en opsigelse med forkortet varsel i henhold til §5, stk. 2, idet hun den 16. januar 2007 havde oppebåret løn i 120 dage i 12 på hinanden følgende måneder.
Uoverensstemmelsen i sagen angik i første række, om funktionæren som krævet i loven var syg på opsigelsestidspunktet og i anden række, og under forudsætning af at Højesteret tiltrådte arbejdsgiverens anbringende om, at funktionæren i lovens forstand også var syg den 17. januar 2007, om de dage mellem den 25. november 2006 og den 16. januar 2007, hvor funktionæren faktisk havde været på arbejde, kunne indgå i optællingen af de dage, hvorpå funktionæren havde oppebåret løn under sygdom. Konkret ville dette sidste, såfremt Højesteret tiltrådte synspunktet, have ført til, at funktionæren ikke var opsagt i umiddelbar tilknytning til udløbet af de 120 sygedage og dermed, at lovens krav for at anvende det forkortede varsel ikke var opfyldt.
Højesteret kom i sin dom til den konklusion, at selvom funktionæren faktisk den 17. januar var på arbejde, var hun på det pågældende tidspunkt fortsat delvist uarbejdsdygtig som følge af sydom, og kravet i funktionærlovens § 5, stk. 2 om, at funktionæren ved opsigelsen fortsat skal være sygemeldt, blev derfor anset for opfyldt. Højesteret lagde i sine præmisser vægt på formålet med bestemmelsen i § 5, stk. 2, og at en aftale om, at funktionæren delvist genoptager sit arbejde, ikke i sig selv kan bevirke en udvidelse af perioden på 120 dage med løn under sygdom.
Højesteret kom i sin konklusion vedrørende det subsidiære problem til den konklusion, at der ikke, trods det at funktionæren blev anset for syg, selvom hun var på arbejde, ved opgørelsen af de 120 dage kunne ske medregning af de dage, hvor funktionæren havde været på arbejde i den periode, hvor hun havde været delvist sygemeldt. Højesteret lagde i den forbindelse vægt på, at den løn, der blev udbetalt for disse dage, var løn for arbejde og ikke løn under sygdom.
Schebye Jacobsen mener:
Dommen er interessant særligt set i sammenhæng med de nye regler i sygedagpengelovens §§ 7a-c og samme lovs § 36a, som jo skal understøtte, at syge og uarbejdsdygtige medarbejdere kommer tilbage til arbejdspladsen så hurtigt som muligt for at bevare tilknytningen til arbejdsmarkedet. Der vil med disse regler formentlig blive afdækket betydeligt flere situationer, hvor funktionæren ikke blot har ret til efter aftale med arbejdsgiveren, men ligefrem pligt til at stille sig til rådighed, fordi funktionæren kun er delvist uarbejdsdygtig. Hvorledes Højesteret vil fortolke begrebet ”endnu er syg” i funktionærlovens § 5, stk. 2 i de situationer, hvor arbejdsgiveren eventuelt vælger ikke at modtage funktionærens delvise arbejdsydelse, og hvorledes eventuelle aftaler, der indgås om anvendelse eller ikke anvendelse af funktionærlovens § 5, stk. 2 ved funktionærens eventuelle genoptagelse af arbejdet delvist, vil blive bedømt i forhold til funktionærlovens § 21, henstår fortsat uafklaret. Det må dog under alle omstændigheder anbefales, at når en funktionær, der i sin kontrakt har aftalt anvendelse af funktionærlovens § 5, stk. 2, kommer i en situation, hvor arbejdet skal og kan genoptages delvist, aftales det samtidigt mellem funktionæren og arbejdsgiveren, om reglen fortsat finder anvendelse, og hvorledes opgørelse af de 120 dage så skal finde sted.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud | Åbenhedstinget
Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud – Åbenhedstinget
Forside › Mulvads blog › Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud
Posted on 30. oktober 2015 af Nils Mulvad	Ingen kommentarer ↓	Skal der være åbenhed om svinefarme inficeret med den farlige MRSA-398? Det spørgsmål skal Højesteret afgøre. I næsten to måneder har alle ventet på afgørelsen, siden sidste indlæg i sagen blev afleveret af advokat for Landbrug & Fødevarer Håkun Djurhuus, Bech-Bruun, den 2. september 2015. Men afgørelsen er stadig ikke kommet.
Mængden af MRSA-inficeret svinekød i danske supermarkeder stiger, mens vi venter på afgørelsen fra Højesteret. Foto: Sofie Andersen
Advokat Tyge Trier, der fører sagen på vegne af Dansk Journalistforbund og de to journalister oplyser, at det ikke er til at sige, hvornår kendelsen fra Højesteret kommer.
”Det kan være om et par dage, eller det kan være til jul,” siger han.
Oluf Jørgensen, offentlighedsrådgiver på Danmarks Medie- og Journalisthøjskole, siger om sagens principielle betydning:
”Sagen viser, at offentlighedsreglerne bliver skudt helt i sænk, når sagsanlæg får opsættende virkning på aktindsigt. Højesterets afgørelse får afgørende betydning for den demokratiske kontrol i Danmark fremover.”
Aktindsigt begyndte for over 3½ år siden
De to journalister Nils Mulvad og Kjeld Hansen bad den 14. marts 2012 om aktindsigt i MRSA-undersøgelsen af svinefarme, en uge efter, at daværende Fødevareminister Mette Gjerskov (S) havde oplyst om undersøgelsen i et svar til Folketinget.
Fødevarestyrelsen og Fødevareministeriet afviste aktindsigt, men ombudsmanden afgjorde den 6. juni 2014 sagen. Skadevirkningen over for landmændene var ikke dokumenteret, og myndighederne måtte udlevere data.
Det rettede fødevaremyndighederne ind efter, men før udleveringen af oplysningerne blev effektueret, stævnede Landbrug & Fødevarer staten med krav om, at oplysningerne alligevel skulle holdes hemmelige.
Dansk Journalistforbund stævnede derefter på vegne af Nils Mulvad og Kjeld Hansen, Landbrug & Fødevarer med krav om, at organisationen og landmændene ikke var part i sagen.
MRSA spreder sig gennem luften
Undervejs i sagen er der ikke kommet yderligere frem, der påviser en stigmatisering, argumenterer advokat Tyge Trier.
Han lægger også vægt på, at der i løbet af sagen er påvist, at MRSA spreder sig gennem luften i staldene og i nærheden af svinefarme, hvorfor der gælder helt andre EU-krav om åbenhed, som er langt mere vidtrækkende. Myndighederne skal simpelthen udlevere den slags miljøoplysninger om emissioner, understreger han i sit indlæg til Højesteret.
Østre Landsret afsagde en kendelse i februar 2015, der fastslog, at oplysningerne fortsat skulle holdes hemmelige, mens sagen kører ved domstolene.
Kendelse anket til Højesteret
Den kendelse har statens advokat Peter Biering, Kammeradvokaten, anket til Højesteret, fordi det er principielt, om en udenforstående part på denne måde kan tilsidesætte en afgørelse fra ombudsmanden og fødevaremyndighederne.
Advokaterne har udvekslet skriftlig argumentation for deres synspunkter. Sidste indlæg i sagen var fra Håkun Djurhuus den 2. september 2015, hvor han argumenterer for, at landmændene bliver stigmatiseret, hvis Fødevarestyrelsen udleverer listen over MRSA-testresultater på 50 svinefarme.
Højesteret afviser mundtlig fremlæggelse
Testene viser, de 34 svinebesætninger der i 2011 var inficeret med MRSA. Og de viser de 16 besætninger, der ikke havde MRSA.
Alle advokaterne ønskede mundtlig fremlæggelse, men det har Højesteret afvist.
Hvis Højesteret afgør, at oplysningerne skal udleveres, mens sagen kører, falder den oprindelige retssag formentlig bort, fordi oplysningerne jo så er udleveret.
Hvis Højesteret når frem til, at oplysningerne ikke skal ud nu, fortsætter den oprindelige retssag i Østre Landsret.
Lukket for indsigt i andre MRSA-undersøgelser
Mens sagen kører har Fødevaremyndighederne lukket af for aktindsigt i andre undersøgelser af MRSA-infektion i danske svinefarme. Således fremlagde Fødevarestyrelsen en ny undersøgelse den 22. december 2014, der påviste en omfattende spredning af MRSA til almindelige svinefarme og til avlsbesætninger.
Den undersøgelse har Nils Mulvad og Kjeld Hansen også bedt om aktindsigt i, men her afviser myndighederne med henvisning til, at de afventer rettens afgørelse i den første sag.
Retssystemet ikke godt til aktindsigt – sager trækker ud
Retssagen har således en afgørende betydning for, om man kan tvinge myndighederne til at oplyse offentligheden om, hvilke farme der er inficeret, og hvilke der ikke er.
”Der er vigtige principper på spil i denne sag. Vi er gået ind i sagen for at få slået fast, at en udenforstående organisation ikke skal kunne ændre på ombudsmandens afgørelse,” siger Lars Werge, formand for Dansk Journalistforbund, og fortsætter:
”Det burde ikke være nødvendigt at køre aktindsigtssager gennem retssystemet. Det ser ikke ud som om, det er et velegnet system til at løse den slags spørgsmål.”
Lars Werge hæfter sig ved, at sagen har kørt så længe, at den er ved at være forældet i offentligheden og medierne.
Se oversigten over hele sagsforløbet med link til alle relevante dokumenter her.
‹ Uddannelsesministeriet handler i strid med offentlighedsloven
Flere og flere undtagelser fra offentlighed ›
Udgivet i Mulvads blog, Resistente bakterier	Skriv et svar Annuller svar	Din e-mailadresse vil ikke blive publiceret. Krævede felter er markeret med *Kommentar Navn *


text:
Skat.dk: Skattearrangement tilsidesat - ekstraordinær genoptagelse - reaktionsfrist
27 Jun 2012 08:06
17 Apr 2012 13:05
Retten i Århus, BS 5-821/2007
Skattearrangement, genoptagelse, reaktionsfrist
Skattearrangement tilsidesat, idet retten under angivelse af en række faktuelle omstændigheder fandt, at der ikke har været en sådan realitet forbundet med selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende.
Skatteministeriets selvstændige påstand om ændring af sagsøgerens skatteansættelse for et senere indkomstår ikke taget til følge, idet fristen efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, ikke var overholdt.
Den juridiske vejledning 2012-1 A.A.8.2.3.4
Den juridiske vejledning 2012-1 C.B.2.10.3
Dot Buchtrup, Tina van Steen og Hanne Fløe
Denne sag, der er anlagt den 13. april 2007, vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en låneoptagelse og efterfølgende køb og salg af investeringsbeviser i indkomståret 2002 med henblik på at sikre fremførsel af et skattemæssigt underskud, som ellers ville forældes, skal anerkendes i skattemæssig henseende. Herudover vedrører sagen spørgsmålet om, hvorvidt der er adgang til under denne retssag at genoptage sagsøgerens skatteansættelse for indkomståret 2004 i henhold til bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, sammenholdt med § 27, stk. 2.
Sagsøgeren, H1 A/S har påstået, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at alle indtægter og udgifter samt gevinster og tab vedrørende H1 A/Ss lånefinansierede køb og salg af investeringsbeviser i investeringsforeningen G1 tillægges skattemæssig virkning for H1 A/Ss skatteansættelser for indkomstårene 2002 og 2003 som selvangivet.
Skatteministeriet har nedlagt selvstændig påstand om, at H1 A/S skal anerkende, at salget af 39 af de i sagen omhandlede investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget tab, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af H1 A/Ss skattepligtige indkomst i 2004.
H1 A/S har påstået frifindelse i forhold til den af Skatteministeriet nedlagte selvstændige påstand.
Den 14. december 2006 afsagde Landsskatteretten følgende kendelse vedrørende indkomstårene 2002 og 2003:
Sagen vedrører, at køb og salg af investeringsbeviser ikke er tillagt skattemæssig betydning.
Skatteforvaltningen har ikke godkendt indtægter og udgifter samt gevinster og tab i forbindelse med køb og salg af investeringsbeviser. Den skattepligtige indkomst er nedsat med 8.437.775 kr.
Landsskatteretten stadfæster skatteforvaltningens ansættelse.
Skatteforvaltningen har ikke godkendt indtægter og udgifter samt gevinster og tab i forbindelse med køb og salg af investeringsbeviser. Den skattepligtige indkomst er forhøjet med 9.182 kr.
H1 A/S (herefter kaldet Selskabet) er en del af H1-koncernen, der designer og udvikler brillestel i et tæt samarbejde med eksterne brillefabrikker i Europa og Asien.
Selskabet optog den 4. december 2002 et lån på 8.900.000 kr. i F1 Bank.
Af Loan Agreement mellem F1 Bank og Selskabet fremgår:
DKK 8.900.000,-
Any duration from one month minimum up to 12 months, Rollover.
3. Drowdown:
The Loan will be granted to the Borrower on December 4, 2002 be crediting the amount of the Loan to account number 82434 in the books of the Lender.
4. Facility Period:
From December 4, 2002 to February 3, 2004.
5. Maturity Date:
The Loan must be in any case fully repaid before February 3, 2004.
Fixed at the beginning of each rollover period and based on Libor plus a margin of 1% computed on the basis of the exact number of days and year of 360 days.
7. Interest Amounts:
Interest amounts are capitalised, or payable to the Lender at the end of each rollover period, free of any taxes or charges, present or future.
To finance investments in securities previously agreed by our Bank, it being understood that they may only be purehased through our Bank and shall be deposited with our Bank.
Pledge over the securities to be acquired by the Borrower and registered on the related banc account of the Borrower in the books of the Lender.
At maturity of the ban facility.
An early repayment, whether in whole or in part, may be accepted by the Bank, either at each interest maturity data without an indemnity, or during an interest period with an indemnity. Such indemnity will be due if the interbank rate on the early repayment date for the remainder of the period is lower than the rate fixed for the current interest period. In such case, the indemnity will amount to the difference between these two rates calculated on the outstanding amount of the credit facility for the remainder of the period and actualized based on the interbank rate prevailing on the early repayment due date.
Amounts repaid cannot be redrawn.
Af erklæringen vedhæftet låneaftalen fremgår følgende:
In the case of an increase in capital of whatever nature, the securities subscribed by way of the rights issuing from the pledged securities shall themselves be burdened by the present pledging. Should we decide to sell these subscription rights or if lacking instructions received in due time such rights should be automatically sold by the Bank then the product issuing from such realization shall be deducted from our debt towards the Bank or deposited on a pledged account, except in the case of reinvestment ad defined thereunder.
The securities issuing from a conversion or exchange shall automatically be substituted to the pledged securities, the same happening to securities which may be purchased or subscribed as a reinvestment of the funds issuing the sale, transfer or reimbursement of the pledged securities, without such substitution enfalling any novation whatsoever to the rights resulting for the Bank from the present deed.
For all purposes and in application of the present pledge, it has been agreed that:
the Bank is hereby authorized to record all registered securities in its name in the issuer's Register; the Bank may in our name and for our account provide all other negotiable instruments with a regular endorsement stating that the said instruments have been pledged as surety.
all fungible securities shall be considered as being deposited on a special account, our account being hereby declared as being a special account opened to that effect.
Failing due payment of the sums owed to the Bank, you shall be authorized to proceed to the realization of the pledge.
In the same way all sums issuing or to issue from all and any sale or transfer operation of the pledged securities shall be pledged. You are hereby authorized to carry out compensation, to the due amount, between these sums and the sums owed to the Bank.
You may not assign any of your rights or obligations under the Loan
Agreement without prior written consent. We shall be free, however, to assign our rights and obligations under the Loan Agreement without requiring your consent and we shall be free also to disclose to a potential assignee or to any person who may otherwise enter into contractual relations with us in relation to the Loan Agreement such information about you as we consider appropriate. The Loan Agreement shall be binding upon and ensure to our respective benefit and to the benefit of our respective successors and, in our case only, assigns.
Selskabet erhvervede den 9. december 2002 for låneprovenuet i alt 845 stk. investeringsbeviser til kurs 10.546,45, svarende til 8.911.750 kr. i G1, som er en certifikatudstedende, udloddende investeringsforening. F1 Bank beregnede sig et gebyr på 89.117,50 kr. minus 867 kr. (afrunding), således at transaktionsbeløbet udgjorde i alt 9.000.000 kr.
Den 20. december 2002 blev 806 stk. investeringsbeviser tilbagesolgt til den udstedende investeringsforening til kurs 10.552,09, svarende til 8.504.985 kr. Beholdningen af investeringsbeviser udgjorde herefter 39 stk.
I indkomståret 2002 blev der regnskabsmæssigt opgjort et realiseret tab på 79.632 kr. inkl. handelsomkostninger vedrørende de solgte investeringsbeviser, og et urealiseret tab på 24.995 kr. vedrørende de resterende 39 stk. investeringsbeviser. I tabene indgår handelsomkostninger ved købet af investeringsbeviserne med i alt 88.249,75 kr. (handelsomkostninger i henhold til købstransaktionsnote 89.117,50 kr. minus 867,75 kr. som følge af nedrunding af transaktionsbeløb til hele antal tusinde). Den regnskabsmæssige værdi af de resterende 39 stk. investeringsbeviser pr. 31. december 2002 udgjorde 390.388 kr.
Det regnskabsmæssige tab på i alt 104.627 kr. er tilbageført ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst har Selskabet tillagt salgssummen på 8.504.985 kr. med henvisning til, at salget sker til den udstedende investeringsforening.
Selskabets skattepligtige indkomst før fremførsel af tidligere års underskud for 2002 udgør i alt 12.179.159 kr. Herved udnyttes Selskabets uudnyttede skattemæssige underskud for indkomståret 1997 på 6.571.255 kr. og Selskabets uudnyttede skattemæssige underskud for indkomståret 1998 på 5.613.693 kr. De skattemæssige uudnyttede underskud for indkomstårene 1997 og 1998 kan senest komme til fradrag i henholdsvis indkomståret 2002 og 2003, idet underskud fra før indkomståret 2002 forældes efter 5 år, jf. ligningslovens § 15.
Den skattemæssige saldoværdi pr. 31. december 2002 på de resterende 39 stk. investeringsbeviser udgør ifølge Selskabet herefter 9.000,000 kr. svarende til den samlede anskaffelsessum for 845 stk. investeringsbeviser.
De resterende investeringsbeviser har Selskabet stadigvæk i behold ultimo 2003, og den regnskabsmæssige værdi udgør den 31. december 2003 i alt 390.895 kr., jf. Selskabets regnskab.
I indkomståret 2002 har Selskabet fratrukket udgifter i forbindelse med låneoptagelse (kommission) på i alt 77.875 kr. samt renteudgifter på i alt 10.785 kr.
I indkomståret 2003 har Selskabet udgiftsført renter vedrørende lånet på 16.202 kr., og indtægtsført dividende/udbytte fra investeringsforeningen på 7.020 kr.
Alle indtægter og udgifter samt gevinster og tab vedrørende lånefinansieret køb og salg af investeringsbeviser i G1 tillægges ikke skattemæssig virkning. Afgørelsen er foretaget med henvisning til Landsskatterettens kendelse af 3. juni 2003 (SKM2003.293.LSR). Den skattepligtige indkomst er i indkomstårene 2002 og 2003 henholdsvis nedsat med 8.437.775 kr. og forhøjet med 9.182 kr.
Ved beskatning af salgssummen af investeringsbeviserne i indkomståret 2002 har Selskabet henholdt sig til ligningslovens § 16 B, stk. 1, idet det heraf fremgår, at en aktionær eller andelshaver, der afstår aktier, handelsbeviser og lignende værdipapirer, herunder konvertible obligationer, samt tegningsret til sådanne værdipapirer til det selskab, der har udstedt de pågældende værdipapirer, skal medregne afståelsessummen i den skattepligtige almindelige indkomst.
Ligeledes fremgår det af Ligningsvejledningen 2003, afsnit S.G.20.3.2, at den skattemæssige anskaffelsessum for de resterende investeringsbeviser udgør anskaffelsessummen for samtlige købte investeringsbeviser, såfremt fortjenesten eller tabet ved et senere salg af de beholdne investeringsbeviser skal opgøres efter gennemsnitsmetoden.
Selskabsbeskatningen finder imidlertid ikke, at der har været en sådan økonomisk realitet forbundet med klagerens låneoptagelse og investering, at disse kan tillægges betydning i skattemæssig henseende. Realiteten i dispositionerne har været at få udnyttet uudnyttede underskud, inden de blev forældet, gennem beskatning af salgssummen i nærværende indkomstår og gennem fradrag for den samlede anskaffelsessum i det indkomstår, hvor Selskabet sælger de resterende investeringsbeviser.
Ved afgørelsen har Selskabsbeskatningen lagt vægt på, at det af låneaftalen indgået den 4. december 2002 med F1 Bank af punkt 8 fremgår, at provenuet skal anvendes til investering i værdipapirer, som kun kan købes gennem banken, og som skal deponeres i banken. Videre fremgår det af punkt 9, at værdipapirerne pantsættes af banken. På den baggrund anses låneoptagelsen og købet og salget af investeringsbeviserne for et samlet forløb, hvor Selskabet ikke har haft reel råderet over låneprovenuet eller investeringsbeviserne.
Ligeledes er der henset til investeringsforeningens portefølje, som udgøres af korte danske statsobligationer. Der er således tale om lav-risiko investeringer, og Selskabet har således ikke kunnet forvente en kursstigning til dækning af de afholdte omkostninger inden for den korte investeringsperiode. Der har omvendt været en forholdsvis lille risiko for tab på investeringen, hvorfor Selskabet på forhånd med stor sandsynlighed har kunnet fastlægge omkostningsniveauet ved lånet og købet og ved salget af investeringsbeviserne, svarende til de i forbindelse med transaktionerne afholdte omkostninger samt renteudgifter.
Det driftsøkonomiske underskud i forbindelse med salget af 806 stk. investeringsbeviser kan ifølge de indsendte oplysninger opgøres til følgende:
Salg af investeringsbeviser (806 stk. x kurs 10.552,09)
8.504.984 kr.
Dividende fra investeringsforeningen (806/845 x 21.450)
20.460 kr.
Køb af investeringsbeviser (806 stk. x kurs 10.546,45)
8.500.438 kr.
Handelsomkostninger (806/845 x 88.249,75)
84.177 kr.
Kommission ved låneoptagelsen (806/845 x 77.875)
74.281 kr.
Renter (806/845 x 10.785)
10.287 kr.
Underskud i forbindelse med investeringen
-143.739 kr.
Det driftsøkonomiske aspekt i investeringen anses derfor ikke for at have haft afgørende betydning for Selskabets investering.
Der henvises til Landsskatterettens kendelse af 3. juni 2003 (SKM2003.293.LSR), hvor låneoptagelse og samtidig aftale om køb af investeringsbeviser blev tilsidesat. Landsskatteretten lagde vægt på, at der var tale om et samlet forløb, hvor der ikke havde været reel ret til at disponere over låneprovenu eller investeringsbeviser, men hvor dispositionerne var led i en på forhånd planlagt række af dispositioner, der alene havde til formål at opnå skattemæssigt fradrag. Ligeledes blev der lagt vægt på, at klageren ikke havde en risiko for tab udover det på forhånd - aftalte og indbetalte - beløb.
Selskabets repræsentant har påstået godkendelse af de selvangivne beløb.
Repræsentanten har henvist til, at papirgangene er overholdt, hvilket heller ikke er anfægtet af skatteforvaltningen.
Repræsentanten har til skatteforvaltningens argumenter anført, at hvis lån er til køb af værdipapirer, og navnlig hvis der er tale om betydelige beløb, har han aldrig været ude for,
at banken udleverer pengene til lånerens fri disposition
at banken ikke kræver sikkerhed (typisk i de pågældende obligationer, aktier olign.), og
at banken ikke formidler købet (tjener gebyr).
De gamle investeringspakker (Skattereformen 1987) blev godkendt, hvis der var købt statsgældsbeviser for låneprovenuet i modsætning til situationerne, hvor provenuet stod på en konto i banken.
Det er korrekt, at F1 Bank er bankforbindelse for investeringsforeningen "G1", og banken vil selvfølgelig anbefale investeringsbeviser i de foreninger, som de "kender". Danske Bank anbefaler jo også altid en eller anden pulje i Bank Invest. Banken har dog også finansieret køb af investeringsbeviser, der havde andre bankforbindelser.
Argumentet om, at korte danske statsobligationer ikke kan anerkendes på grund af for lav risiko, er selvfølgelig indlysende urigtigt.
Man har i visse sager om egentlig virksomhed forsøgt sig med driftsøkonomiske betragtninger, men virkeligheden har sørget for, at man måtte indse vildsporet.
I relation til SKM2003.293.LSR har repræsentanten anført, at denne afgørelse intet har med nærværende sag at gøre alene af den grund, at man ikke kan aflevere 3 mio. kr. og kreere et rentefradrag, uden at papirgangene er korrekte. Det lukkede arrangement i SKM2003.293.LSR findes ikke her, da "køber" er investeringsforeningen og ikke långiverbanken.
Afslutningsvis virker det overraskende, at et koncern-arrangement, hvor den skriftlige papirgang mangler, skulle være anderledes og opdelt i mange selvstændige transaktioner.
Hvis der ikke i skatteforvaltningens opfattelse af et samlet arrangement indgår, at man lader et koncernselskab foretage investeringen alene med det formål at udnytte et underskud, er repræsentanten uforstående heroverfor. Underskuddet, der ellers ville forælde, bliver udnyttet på koncernledelsens kontor uden indblanding af eksterne - eksempelvis bank eller investeringsforening.
Repræsentanten har efterfølgende fremlagt opstilling for selskabet, hvoraf fremgår:
Opstilling for H1 A/S
Overførsel fra H1 A/S
9.150.000,00
Køb af 845 aktier i G1
77.875,00
72.125,00
Tilbagesalg af 806 investeringsforeningscertifikater
8.504.984,54
8.577.109,54
Delvis tilbagebetaling af lån:
8.510.778,47
66.331,07
5.006,92
61.324,15
Udbyttebetaling fra investeringsforening:
82.774,15
Årlig kontoafgift
81.287,55
Indfrielse af lån:
-313.712,45
Betaling af renter
2.549,94
-316.262,39
Ydelse af nyt lån
373.550,00
57.287,61
377.120,00
434.407,61
60.857,61
3.570,36
57.287,25
-319.832,75
3.524,92
-323.357,67
53.762,33
3.123,97
-326.481,64
50.638,36
57.658,36
1.489,44
56.168,92
Salg af 39 certifikater
391.404,00
447.572,92
70.452,92
3.052,87
67 400,05
67.316,35
Overførsel til H1 A/S
Lånekonto:
-8.900.000,00
5.778,47
-8.905.778,47
395.006,92
-390.000,00
Opgørelse af indkomst i 2002:
-77.875,00
-5.778,47
8.442.774,15
Periodisering af renteudgifter fra 9/12-31/12 af 390.000,00
-989,08
Total indkomst 2002:
8.441.785.07
Opgørelse af indkomst i 2003:
Kontobetaling:
-1.486,60
Rentebetaling feb:
-2.549,94
Rentebetaling maj:
-3.570,36
Rentebetaling aug:
-3.524,92
Rentebetaling nov:
-3.123,97
Periodisering af rente (3/11/31/12):
-1.945,78
Gl. periodisering af rente ultimo 2002:
Total indkomst 2003:
-8.192,49
Opgørelse af indkomst i 2004:
Rentebetaling februar:
-3.052,87
Erhvervet til en pris på:
1.945,78
Rentebetaling marts:
Salgspris investeringsforeningsbeviser:
Købspris investeringsforeningscertifikater:
-9.000.000,00
Total indkomst 2004:
-8.609.786,79
Repræsentanten har om betaling af 250.000 kr. til F1 Bank oplyst, at beløbet skulle være til dækning af yderligere købesum inkl. omkostninger.
Repræsentanten har anført, at man tidligere har tilsidesat rene kontiarrangementer i et pengeinstitut, men altid godkendt lånefinansiering, når man lagde de indkøbte obligationer og statsgældsbeviser til sikkerhed.
Repræsentanten har henvist til lov nr. 232 af 2. april 2003 samt bemærkningerne hertil, hvoraf fremgår, hvilken regelændring man indfører gældende for indkomståret 2003.
På linje med Højesterets dom af 30. oktober 2003 (SKM2003.482.HR) kan man ikke bare beskatte efter andre regler, da der er tale om en helt sædvanlig værdipapirhandel uden specielle vilkår.
Selskabet indgik en aftale med F1 Bank om lån og samtidigt køb af investeringsbeviser for et beløb svarende til låneprovenuet. Investeringsbeviserne blev pantsat til sikkerhed for lånet. Det fremgår endvidere af klagerens erklæring bilagt låneaftalen, at ethvert beløb hidrørende fra salg af investeringsbeviserne er omfattet af bankens sikkerhed, og at indtægter fra salg af investeringsbeviserne er bestemt til at afdrage på klagerens gæld til banken, alternativt at sådanne indtægter skal indsættes på en pantsat konto eller bruges til reinvesteringer.
Samtidig med låneoptagelsen og købet af investeringsbeviserne indbetalte Selskabet et beløb til banken til dækning af yderligere købesum og omkostninger.
Det må på denne baggrund lægges til grund, at der var tale om et samlet forløb, hvor Selskabet ikke havde en reel ret til at disponere over låneprovenu eller investeringsbeviser, men hvor køb, salg, indfrielse m.m. var led i en på forhånd fastlagt række af dispositioner, der alene havde til formål at opnå en skattepligtig indkomst, således at Selskabet kunne fremføre underskud fra tidligere år. Selskabet havde samtidig, da investeringsporteføljen bestod af korte danske statsobligationer, ikke en egentlig risiko for tab udover det på forhånd aftalte - og indbetalte - beløb.
Under disse omstændigheder finder retten, at der ikke har været en sådan økonomisk realitet forbundet med Selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende, og det er derfor med rette, at skatteforvaltningen har nægtet at godkende arrangementet.
Under sagens forberedelse har Skatteministeriet bestridt, at køb og salg af de omhandlede investeringsbeviser faktuelt har fundet sted. I den forbindelse er der indhentet en udtalelse fra F1 Bank. Ved processkrift af 10. juni 2011 frafaldt Skatteministeriet sit anbringende om, at en sådan handel ikke skulle have fundet sted.
H1 A/S afstod i indkomståret 2004 selskabets restbeholdning på 39 stk. investeringsbeviser. Disse 39 stk. investeringsbeviser blev solgt den 29. januar 2004 for 391.404 kr., svarende til en salgskurs på 10.036.
Det fremgår af Skatteforvaltningens afgørelse af 7. februar 2005, hvorved H1 A/Ss skatteansættelse for så vidt angår 2002 og 2003 blev ændret, at Skatteforvaltningen allerede på dette tidspunkt var opmærksom på den skattemæssige betydning ved salg af restbeholdningen af investeringsbeviserne.
I foråret 2005 selvangav H1 A/S for indkomståret 2004 et tab ved afståelsen af de 39 investeringsbeviser på i alt 8.609.483 kr. Ved opgørelsen af det skattemæssige resultat for indkomståret 2004 fradrog H1 A/S hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser i overensstemmelse med gældende ligningspraksis, jf. Ligningsvejledningens afsnit S.G.20.3.2.
Fristen for ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2004 udløb den 1. maj 2008. jf. skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1. Det er under sagen omtvistet, hvorvidt betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2.
Skatteministeriet har ved processkrift af 10. juni 2011 nedlagt subsidiær påstand om, at H1 A/S skal anerkende, at salget af 39 investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget aktietab efter dagældende aktieavancebeskatningslov, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af H1 A/Ss skattepligtige indkomst i 2004. Ved processkrift af 14. november 2011 har Skatteministeriet nedlagt den ovenfor anførte påstand som sideordnet.
H1 A/S har til støtte for hovedpåstanden gjort gældende, at der er tale om gyldige civilretlige dispositioner, som også har skattemæssig gyldighed.
H1 A/S har herunder gjort gældende, at det ikke er tilstrækkeligt til skattemæssig tilsidesættelse af civilretlige gyldige og retskraftige dispositioner, at de givne dispositioner i deres indhold anses for at være usædvanlige og bestemt af skattemæssige overvejelser, og at der ikke er grundlag for at se bort fra de stedfundne dispositioner efter en konkret realitetsbedømmelse.
H1 A/S har nærmere anført, at de dispositioner, der er foretaget i sagen - køb og salg af investeringsbeviser, låneoptagelse samt pantsætning m.v. - udgør civilretlige, gyldige og retskraftige dispositioner, og at de skatteretlige konsekvenser er en direkte følge heraf.
Det er et fundamentalt skatteretligt princip, at skatteretten er styret af de civilretlige dispositioner, således at gyldige civilretlige dispositioner som altovervejende udgangspunkt også skal lægges til grund skattemæssigt. Kun såfremt det kan dokumenteres, at der er modstrid mellem dispositionernes ydre/formelle fremtrædelsesform og dispositionernes reelle indhold, er der grundlag for at tilsidesætte disse i skattemæssig henseende. Det hører med til forsvarlig erhvervsmæssig drift at tilrettelægge sine dispositioner, så man betaler mindst muligt i skat.
Det er fast antaget i den skatteretlige teori og praksis, at det ikke er tilstrækkeligt til skattemæssig tilsidesættelse af civilretlige gyldige og retskraftige dispositioner, at dispositionerne i deres indhold anses for at være usædvanlige og alene anses for at være bestemt af skattemæssige overvejelser. Dette er fundamenteret i flere domme, jf. eksempelvis TfS 1999.289 H, SKM2002.681.VLR, SKM2003.482.HR og SKM2006.749.HR.
Dispositionerne skal i stedet vurderes ud fra realitetsgrundsætningen. Realitetsgrundsætningen er en ulovbestemt generalklausul, der kan anvendes til at tilsidesætte tomme og kunstige skattebetingede dispositioner. Det er ikke en arbitrær norm, som kan anvendes til beskatning efter for godt befindende.
I 1997 og 1998 havde H1 A/S oparbejdet et skattemæssigt underskud på henholdsvis 6,5 mio. kr. og 5,6 mio. kr. Underskuddene var opstået som følge af underskud i den ordinære drift. Efter den dagældende ligningslov § 15 stod underskuddene til at blive forældet. Virksomheden var i en positiv gænge, man forventede et positivt resultat, og rådgiverne fik en ide til skattemæssig optimering. Man ville ikke eliminere skatten, men blot forny et underskud, der var opstået som følge af et driftsmæssigt underskud. Man ville således ikke konstruere et skattemæssigt tab, men benytte et tidligere underskud. Det svarer til, at man eksempelvis opretter ratepensioner i slutningen af et år for at spare topskat.
H1 A/Ss indtægtsførelse af den samlede anskaffelsessum i indkomståret 2002 førte ikke til nogen effektiv skattebetaling for H1 A/S i indkomståret 2002. Dette skyldtes imidlertid ene og alene, at H1 A/S herved - fuldt lovligt - valgte at anvende uudnyttede skattemæssige underskud fra tidligere indkomstår.
Investeringsbeviserne blev købt til markedskursen. Dispositionerne blev alene gennemført for at udnytte uudnyttede skattemæssige underskud fra tidligere indkomstår, som ellers ville være blevet forældet i henhold til den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 15. Dette svarer til faktum i SKM2003.482.HR, hvor Højesteret tillod en sådan fremgangsmåde. Der er således tale om lovlig og helt sædvanlig skattetænkning på linje med den skattetænkning, der lå bag SKM2002.681.VLR, TfS 1999.289 H, SKM2003.482.HR og SKM2006.749.HR.
Højesterets retsanvendelse i SKM2007.29.HR fører ligeledes til, at der skal gives H1 A/S medhold i denne sag. I SKM2007.29.HR tilsidesatte Højesteret ikke samtlige de i sagen omhandlede dispositioner, hvilket Skatteministeriet ellers havde procederet for. Højesteret nægtede i stedet selskabet det selvangivne fradrag ud fra en konkret begrundelse.
I dag gælder der ikke længere en tidsmæssig begrænsning for fremførsel af underskud. Lovgivningsmagten har således ikke haft behov for at lukke et skattehul, men har tværtimod udvidet adgangen til underskudsfremførsel.
H1 A/S har i forhold til Skatteministeriets sideordnede påstand om indkomståret 2004 gjort gældende, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, ikke er opfyldt. Det er endvidere gjort gældende, at skatteforvaltningen ikke har reageret indenfor reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
H1 A/S har nærmere anført, at SKAT ikke har overholdt fristen for ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2004 efter skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1. Fristen for at gennemføre ordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 udløb den 1. maj 2008.
SKAT var lang tid før den ordinære frists udløb opmærksom på, at der skulle ske en korrektion af H1 A/Ss skatteansættelse i det indkomstår, hvor de resterende 39 investeringsbeviser blev solgt.
Dette fremgår af SKATS egen sagsfremstilling i afgørelsen af 7. februar 2005. Landsskatteretten afsagde kendelse i sagen den 14. december 2006 om indkomstårene 2002 og 2003. Kopi af kendelsen blev sendt til den lokale skattemyndighed.
Opgørelsen af H1 A/Ss selvangivne tab på kr. 8.609.483 i indkomståret 2004 fremgik af bilag til H1 A/Ss selvangivelse for indkomståret 2004. Dette bilag til selvangivelsen blev indsendt til skattemyndighederne i foråret 2005. I forbindelse med indbringelse af Landsskatterettens kendelse for byretten ved stævning af 12. april 2007 oplyste H1 A/S, at restbeholdningen på 39 investeringsbeviser var solgt i indkomståret 2004, og at H1 A/S ved opgørelsen af det skattemæssige resultat for indkomståret 2004 havde fradraget hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser.
Det er SKATs egen fejl, at SKAT ikke rettidigt fik gennemført en korrektion af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004. Denne åbenbare fejl fra SKATs side, kan Skatteministeriet ikke rette op på ved medio 2011 at nedlægge en særskilt påstand om indkomståret 2004 i denne sag, der udelukkende vedrører indkomstårene 2002 og 2003. På den måde bliver reglerne om partshøring og agterskrivelse tilsidesat. Hvis Skatteministeriet får medhold i påstanden, er der ikke længere grundlag for at have frister i skatteforvaltningsloven.
H1 A/S har videre gjort gældende, at der ikke, som det kræves efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er tale om en "direkte følge" af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår.
H1 A/S har nærmere anført, at det fremgår af ordlyden i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, og forarbejderne hertil, at bestemmelsen er tænkt til at give SKAT mulighed for at foretage ekstraordinær genoptagelse i den situation, hvor det i forbindelse med en behandling af en skattesag bliver slået fast, at en korrektion er periodiseret forkert. Denne problemstilling er der ikke tale om i denne sag. I SKM2011.242.HR som Skatteministeriet henviser til blev ekstraordinær genoptagelse tilladt, fordi der var tale om et spørgsmål, der vedrørte samme indkomstår, som var under behandling, og fordi spørgsmålet allerede var behandlet af SKAT.
Dommen refereret i SKM2010.400.BR har ikke nogen betydning for denne sag, idet sagen handlede om, i hvilket indkomstår en omtvistet indkomst skulle periodiseres. I denne sag er der ingen periodiseringsproblematik - men derimod udelukkende tvist om, hvorvidt man i skattemæssig henseende skal se bort fra H1 A/Ss selvangivne indkomster ved lånefinansierede køb af investeringsbeviser i indkomstårene 2002 og 2003, samt hvorvidt man skattemæssigt skal se bort fra det opståede selvangivne tab i indkomståret 2004 i forbindelse med salget af restbeholdningen af 39 investeringsbeviser.
H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 er således ikke en "direkte følge" af sagen vedrørende H1 A/Ss skatteansættelser for indkomstårene 2002 og 2003.
Bestemmelsen om ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27 udgør en undtagelsesbestemmelse til hovedreglen i skatteforvaltningslovens § 26. Det følger derfor af almindelige fortolkningsprincipper, at reglen i skatteforvaltningslovens § 27 har et snævert anvendelsesområde, og bestemmelsen skal fortolkes indskrænkende. Som følge heraf kan man ikke indfortolke i bestemmelsen, at denne kan anvendes til, at Skatteministeriet under en verserende retssag kan nedlægge en særskilt påstand om et indkomstår, som slet ikke har været til pådømmelse tidligere, hverken i det administrative system eller ved domstolene, i en situation hvor skattemyndighederne har "sovet i timen" og har undladt at gennemføre en korrektion, selv om SKAT har haft alle relevante oplysninger lang tid før fristen for ordinær genoptagelse var udløbet.
H1 A/S har endelig gjort gældende, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er overskredet med den virkning, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse er bortfaldet.
H1 A/S har nærmere anført, at fristen løber fra SKAT fik kundskab om de forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i § 26. Det vil sige, at fristen løber fra det tidspunkt, hvor SKAT burde kunne foretage den konkrete ansættelse for 2004.
Skatteministeriets synspunkt om, at fristen løber fra skatteansættelserne for 2002 og 2003 er endelige, giver ingen mening, da det forekommer højst besynderligt, at Skatteministeriet har valgt at nedlægge en særskilt påstand vedrørende H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 medio 2011, når Skatteministeriet selv hævder, at man blot kan vente med at gennemføre en ekstraordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004, til der foreligger en endelig dom i sagen vedrørende indkomstårene 2002 og 2003.
Den, som anmoder om ekstraordinær genoptagelse af en skatteansættelse - om det er skatteyder eller om det er SKAT - har bevisbyrden for, at reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 er opfyldt. Det fremgår videre direkte af ordlyden til bestemmelsen, at ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 1, kun kan foretages, hvis SKAT varsler forhøjelsen senest 6 måneder, efter SKAT er kommet til kundskab om de forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i § 26. SKAT havde allerede oplysningerne i 2005. Skatteministeriet har således ventet med at reagere i mere end 4 år, hvorfor reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, klart er overskredet i denne sag.
Skatteministeriet har til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at der foreligger ulovlig skatteudnyttelse.
Skatteministeriet har nærmere anført, at H1 A/S har misbrugt aftalefriheden til at skaffe sig en ulovlig skattefordel. Der er tale om skatteudnyttelse, som ikke er forudsat i lovgivningen. Ved konstruktionen i sagen slipper H1 A/S uden om den dagældende 5 årsgrænse i lovgivningen.
Det er ubestridt, at arrangementet udelukkende havde til formål at sikre, at der kunne ske fremførsel af underskud fra tidligere indkomstår uden om den dagældende 5 års grænse i ligningslovens § 15, stk. 1, ved, at der skete en forhøjelse af den skattepligtige indtægt i 2002 mod, at der i 2004 opstod et stort set tilsvarende tab.
Efter praksis kan der foreligge ulovlig skatteunddragelse, når der efter en samlet bedømmelse foreligger et arrangement, som alene har til formål at udnytte skattereglerne på en sådan måde, at reglerne fordrejes eller forvrides med henblik på at opnå en skattebesparelse. Højesteret har i en række sager taget stilling til såkaldte skattearrangementer af forskellig karakter, herunder også arrangementer med en betydelig lighed med arrangement i denne sag.
Fra Højesterets praksis kan særligt henvises til UfR 1990.526/4 H, UfR 1996.1328 H, UfR. 1998.584 H, UfR 1999.885 H, UfR 2000.879 H, UfR 2000.1509 H, SKM2003.482.HR, SKM2006.402.HR, SKM2006.749.HR, SKM2007.29.HR, SKM2009.168.HR og SKM2010.26.HR.
Sammenfattende følger det af Højesterets praksis, at skattemyndighederne ikke er bundet af parternes aftale, hvis
1) en analyse af arrangementet viser, at den skattemæssige effekt adskiller sig fra den økonomiske realitet,
2) den skattemæssige effekt medfører en forvridning eller flytning af den skattepligtige indkomst, og
3) arrangementet ikke er forretningsmæssig begrundet, men udelukkende eller i alt væsentligt begrundet i skattemæssige overvejelser.
Særligt vedrørende ligningslovens § 16 B følger det af Højesterets dom i SKM2007.29.HR, at bestemmelsen og det anførte i ligningsvejledningen herom ikke medfører, at der kan opstå kunstige fradrag som følge af anvendelsen af bestemmelsen. Dette kan helt sidestilles med omstændighederne i nærværende sag, hvor der opstår et kunstigt, selvforanstaltet fradrag, idet H1 A/S ellers ikke ville have kunnet fremføre det opbyggede skattemæssige underskud til senere indkomstår, jf. TfS 1999.597 H og SKM2011.316.HR.
Det foreliggende arrangement, hvis indhold i det væsentligste var fastlagt på forhånd, indebærer en ulovlig skatteudnyttelse. Der er således ikke tale om reelle økonomiske gevinster og tab ved køb og salg af investeringsbeviser, men om en kunstig forvridning af indkomstopgørelsen ved en placering af en skattepligtig indkomst i 2002 og et modsvarende tab i 2004. Arrangementet var ikke forretningsmæssigt begrundet, det var uden reel risiko, og er en omgåelse af formålet bag den dagældende regel om begrænsning i adgangen til fremførsel af underskud i ligningslovens § 15, stk. 1.
Arrangementet blev gennemført med en meget beskeden reel investering, idet hovedparten af lånet blev tilbagebetalt ca. 10 dage efter, at det blev optaget. Der var ingen risiko ved lånet. Der blev vilkårligt placeret en indtægt i et år og et underskud to år senere. Der er tale om indkomstflytning i tid, sådan at indkomsten flyttes frem og tilbage. Det er en omgåelse, der fører til en modstrid mellem lovens formål og ordlyden af bestemmelsen. Der er alene tale om et beregningsteknisk tab. Der findes ingen praksis og ingen regler i ligningsvejledningen, der anerkender, at man kan anvende reglerne som sket.
Arrangementets aftaleparter har ikke skattemæssigt modsatrettede interesser. Der er ikke tale om en almindelig forretningsmæssig disposition for H1 A/S, som har handlet uden for sit sædvanlige forretningsmæssige virke. Det er uden betydning, at det underskud, H1 A/S ønskede at forny, stammede fra selskabets sædvanlige drift. Hvis et sådan arrangement kunne anerkendes, ville det reelt medføre, at alle skatteydere mod betaling af finansieringsudgifter m.v. i modstrid med den dagældende underskudsfremførselsbegrænsningsregel i ligningslovens § 15, stk. 1, ubegrænset ville kunne fremføre underskud.
Det kan ikke tillægges betydning, at reglen i ligningslovens § 15 senere er ændret sådan, at det nu er tilladt at fremføre underskud i mere end 5 år.
Skatteministeriet har til støtte for sin sideordnede påstand gjort gældende, at betingelserne for at genoptage opgørelsen af H1 A/Ss skattepligtige indkomst for indkomståret 2004 er opfyldt.
Påstanden vedrørende indkomståret 2004 er ny i forhold til den administrative behandling af sagen. Påstanden er nedlagt med henblik på, at der samtidig kan foretages en genoptagelse af skatteansættelsen for 2004. Hvis Skatteministeriet frifindes i hovedsagen vedrørende indkomstårene 2002 og 2003 medfører det, at skatteansættelsen for 2004 kan genoptages ekstraordinært.
Skatteministeriet er berettiget til at nedlægge nye påstande under en retssags behandling, jf. således SKM2011.242.HR, hvor Højesteret fandt, at hverken de skatteprocessuelle regler eller de retsplejemæssige regler hindrede, at Skatteministeriet kunne nedlægge en ny påstand om beskatning af værdien af en bryllupsfest, som ikke havde været prøvet af Landsskatteretten.
I UfR 1996.1021 H fandt Højesteret ikke grundlag for at afvise Skatteministeriets selvstændige påstand, der ikke havde været behandlet af Landsskatteretten.
Der kan tillige henvises til SKM2010.400.BR, hvor retten tillod, at Skatteministeriet nedlagde en ny påstand om beskatning i et andet indkomstår end det indkomstår, der oprindeligt var omfattet af sagen, idet spørgsmålet om periodisering først opstod efterfølgende, og da der var tale om samme indkomst.
Skatteministeriet kan således nedlægge nye påstande for domstolene, der kan tages under pådømmelse af retten, selvom der ikke tidligere er sket prøvelse i Landsskatteretten.
Skatteministeriet har endvidere gjort gældende, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er opfyldt.
Skatteministeriet har nærmere anført, at det fremgår af lovens § 27, stk. 1, nr. 2, at der kan foretages en skatteansættelse uden for de almindelige frister i skatteforvaltningslovens § 26, hvis ansættelsen er en direkte følge af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår.
I denne sag er det en direkte følge af en tilsidesættelse af arrangementet for 2002 og 2003, at arrangementet også tilsidesættes for 2004, idet tilsidesættelse af den selvangivne indtægt i 2002 tillige medfører, at det selvangivne tab i 2004 skal tilsidesættes, da begge forhold udspringer af samme disposition og følger direkte af hinanden.
Skatteministeriet har endelig gjort gældende, at fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er overholdt.
Skatteministeriet har nærmere anført, at det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i lovens § 26, stk. 1, i denne sag, er, at ændringen er en følge af ændringerne vedrørende 2002 og 2003. Fristen i lovens § 27, stk. 2, begynder i sådanne tilfælde således først at løbe fra det tidspunkt, hvor den oprindelige skatteansættelse er endelig, hvilket i den konkrete sag først er på det tidspunkt, hvor retten har taget endelig stilling til, om arrangementet kan tilsidesættes, og skatteansættelsen ændres i indkomstårene 2002 og 2003. H1 A/S har selv skabt usikkerheden ved at indbringe sagen for retten. Det har ingen betydning, om skattemyndighederne med hjemmel i en anden bestemmelse i § 27, stk. 1, eller § 26, stk. 1, kunne have foretaget ændringen tidligere. Der sker således en suspension af fristen, så længe spørgsmålet om skatteansættelsen i 2002 og 2003 verserer. Dette svarer til, at en skattepligtig har retskrav på at få tidligere skattemæssige ansættelser genoptaget, når der foreligger en endelig afgørelse om ændring af hidtidig praksis.
Ad skatteansættelsen i 2002 og 2003
H1 A/S optog den 4. december 2002 et lån på 8.900.000 kr. og købte den 9. december 2002 investeringsbeviser for 8.911.750 kr. Den 20. december 2002 tilbagesolgte selskabet 806 investeringsbeviser svarende til ca. 95 % af porteføljen til den udstedende investeringsforening for ca. 8,5 mio. kr. Den 29. januar 2004 tilbagesolgte selskabet de resterende 39 investeringsbeviser svarende til 5 % til investeringsforeningen for ca. 390.000 kr.
H1 A/S har under henvisning til dagældende ligningslovs § 16 B, stk. 1, ved opgørelsen af sin indtægt i 2002 medregnet afståelsessummen vedrørende de investeringsbeviser, der blev solgt i 2002. Af bestemmelsen fremgår, at en aktionær eller andelshaver, der afstår aktier. andelsbeviser og lignende værdipapirer, herunder konvertible obligationer, samt tegningsret til sådanne værdipapirer, til det selskab, der har udstedt de pågældende værdipapirer, skal medregne afståelsessummen i den skattepligtige almindelige indkomst. Herved kunne selskabet udnytte skattemæssige underskud for indkomstårene 1997 og 1998, som senest kunne komme til fradrag i henholdsvis indkomståret 2002 og 2003, jf. dagældende ligningslovs § 15.
Det lægges til grund, at anskaffelsen og afståelsen af investeringsbeviserne skete som led i et nøje tilrettelagt arrangement, som ikke var et led i selskabets sædvanlige drift og som ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene havde til formål at opnå en skattemæssig fordel.
På tidspunktet for låneoptagelsen og investeringen i investeringsbeviserne, som skete i et samlet forløb, var det forudsat, at der i samme måned skulle ske tilbagesalg af den altovervejende del af investeringsbeviserne. Den långivende bank fik pant i investeringsbeviserne. Investeringsforeningens portefølje bestod af korte danske statsobligationer, og tilbagesalget af 95 % af investeringsbeviserne skete efter en ganske kort periode på 11 dage. Det må herefter lægges til grund, at der ikke bestod nogen reel risiko for kursudsving af betydning.
Retten finder under disse omstændigheder ikke, at der har været en sådan realitet forbundet med selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende.
Det kan ikke tillægges betydning, at reglerne om underskudsfremførsel efterfølgende er ændret.
Ad skatteansættelsen for 2004
Skatteministeriets påstand om, at sagsøgte skal anerkende, at salget af 39 investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget aktietab, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af sagsøgerens skattepligtige indkomst i 2004, er nedlagt under byrettens behandling af sagen ved processkrift af 10. juni 2011.
Sagsøgeren har heroverfor nedlagt påstand om frifindelse.
H1 A/S selvangav for indkomståret 2004 et tab på 8.609.483 kr. i forbindelse med afståelsen af de resterende 39 investeringsbeviser. Selskabet henviste til den administrative praksis, som fremgår af ligningsvejledningerne, hvorefter hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser kan fradrages ved salg af restbeholdningen af investeringsbeviserne.
Fristen for ordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse udløb den 1. maj 2008, jf. skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1.
Uanset fristerne i skatteforvaltningslovens § 26 kan en skatteansættelse ændres efter anmodning fra den skattepligtige eller efter told- og skatteforvaltningens bestemmelse, hvis ansættelsen er en direkte følge af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2.
Det er en direkte følge af tilsidesættelsen af arrangementet for 2002 og 2003, at arrangementet også tilsidesættes for 2004. En tilsidesættelse af den selvangivne indtægt i 2002 medfører således, at det selvangivne tab i 2004 også skal tilsidesættes, da begge forhold udspringer af samme arrangement og følger direkte af hinanden. Betingelsen for ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er derfor opfyldt.
SKAT har siden H1 A/Ss indgivelse af selvangivelse for indkomståret 2004 - d.v.s. siden foråret 2005 - været vidende om det af selskabet selvangivne tab på 8.609.483 kr. relaterende til selskabets tab ved afståelsen af de 39 investeringsbeviser i indkomståret 2004.
Først ved processkrift af 10. juni 2011 nedlagde Skatteministeriet påstand vedrørende H1 A/Ss skatteansættelse for skatteåret 2004.
SKAT har således ikke overholdt fristreglen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, hvorfor H1 A/Ss frifindelsespåstand i relation til Skatteministeriets selvstændige påstand tages til følge.
Efter de under sagen nedlagte påstande samt sagens forløb og udfald ophæves sagens omkostninger, jf. retsplejelovens § 313, stk. 1.
Retten har herved lagt vægt på, at Skatteministeriet har fået medhold i sagens hovedproblemstilling, men at ministeriet først ved processkrift af 10. juni 2011 frafaldt et anbringende om, at salget af investeringsbeviser faktuelt ikke havde fundet sted. Der er endvidere lagt vægt på, at H1 A/S har fået medhold i spørgsmålet om skatteansættelsen for 2004.
Sagsøgeren, H1 A/S, frifindes for den af Skatteministeriet nedlagte selvstændige påstand.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Erstatningspligt for psykisk skade
Erstatningspligt for psykisk skade
Sag 131/2009
Dom afsagt den 15. november 2011.
BUPL som mandatar for A
A blev sygemeldt efter et begivenhedsforløb på en personaleweekend og rejste efterfølgende krav om godtgørelse for svie og smerte mod Odense Kommune som arbejdsgiver. Begivenhedsforløbet vedrørte en følelsesmæssigt påvirket drøftelse i plenum af A’s sygdomsbaserede fravær, som ifølge A endte med, at hun i overværelse af sine kollegaer reelt blev fyret.
For Højesteret bestred kommunen ikke, at A var blevet påført en dokumenteret psykisk skade som følge af begivenhedsforløbet. Parterne var endvidere enige om opgørelsen af kravet på 50.000 kr.
Sagen for Højesteret angik, om der forelå et ansvarsgrundlag, og i givet fald om A’s psykiske skade var omfattet af udtrykket ”personskade” i erstatningsansvarslovens § 1, om den psykiske skade var en påregnelig følge af den ansvarspådragende adfærd, og om den psykiske skade var omfattet af arbejdsgiverens erstatningspligt.
Højesteret tilkendte A 50.000 kr. i godtgørelse for svie og smerte.
Højesteret udtalte bl.a., at efter dansk rets almindelige erstatningsregler omfatter en personskade såvel fysiske som psykiske følger af en ansvarspådragende handling. Erstatningsansvarslovens kapitel 1 angår erstatning og godtgørelse for ”personskade og tab af forsørger”. Lovens § 1 omfatter ”personskade”, og det er i § 1, stk. 1, fastsat, at den, der er erstatningsansvarlig for en ”personskade”, bl.a. skal betale godtgørelse for svie og smerte. Udtrykket ”personskade” i erstatningsansvarslovens § 1 må forstås i overensstemmelse med dansk rets almindelige erstatningsregler. Højesteret fandt, at den psykiske skade, som A var blevet påført, var omfattet af erstatningsansvarslovens § 1.
Højesteret fastslog efter en nærmere gennemgang og vurdering af bevisførelsen vedrørende begivenhedsforløbet, at personaleweekenden i forhold til A blev afviklet på en uforsvarlig måde, og at dette var ansvarspådragende for kommunen som arbejdsgiver.
Den uforsvarlige afvikling af personaleweekenden medførte en betydelig forøgelse af risikoen for en psykisk skade af den indtrådte karakter hos en medarbejder, som ledelsen må have forstået befandt sig i en psykisk anspændt situation. Højesteret fandt derefter, at A’s psykiske skade var en påregnelig følge af den uforsvarlige afvikling af personaleweekenden.
A var direkte skadelidt som følge af den ansvarspådragende adfærd, og der var ikke grundlag for at anse den psykiske skade for at falde uden for, hvad der var omfattet af kommunens erstatningspligt.
Sidst opdateret: 15-11-2011


text:
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Royal
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Royal lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
1,653.2 DKK 571.3 DKK
Louis Vuitton Debbie Ballerina i Encre
Louis Vuitton Debbie Ballerina i Encre lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet vil...
1,680.9 DKK 599.1 DKK
Louis Vuitton Damier Flats For Wowen Sko Cream
Louis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
2,036.0 DKK 599.1 DKK
Louis Vuitton Monogram Vernis Ballerina i Noir
Louis Vuitton Monogram Vernis Ballerina i Noir lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj...
1,669.8 DKK 588.0 DKK
Louis Vuitton Flats lærred Bowknot For Kvinder Brown Shoes
2,052.6 DKK 615.7 DKK
Louis Vuitton Open Toe Initialer Flade i Lys Guld
1,586.6 DKK 649.0 DKK
Louis Vuitton Flats lærred bowknot Sort
Louis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today, har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på den fineste mode, rejseartikler.I...
Louis Vuitton Flats Canvas bowknot New Grey
Louis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today, har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
Louis Vuitton Sko Open Toe Monogram Idylle i Noir
1,658.7 DKK 660.1 DKK
Louis Vuitton Open Toe Initialer Flade i Brown
Louis Vuitton Shoes almindeligvis elsket med en masse mennesker, sandsynligvis den virkelighed, at Louis Vuitton mærke mærke insistere delikat, kvalitet, hyggelig & quot; rejser & quot; kollegium af troede som design og stil og stil afgang...
1,597.7 DKK 604.6 DKK
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Noir
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Noir lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
Louis Vuitton Damier Flats Bowknot til kvinder Blå
Louis Vuitton Damier Canvas Dejlig Ballerina Brown
vores Louis Vuitton sko til kvinder er altid på mode i denne foranderlige æra, vil billige louis vuitton damier canvas dejlig ballerina brun med lav pris helt sikkert give dig en stor overraskelse. Vi kan give dig stor rabat, når du bestiller. Herfra...
2,024.9 DKK 676.7 DKK
Louis Vuitton Sko Open Toe Monogram Idylle in Blue
1,558.9 DKK 676.8 DKK
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Violet
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i Violet lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj...
1,647.6 DKK 565.8 DKK
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina in Blue
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i blå er til dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
1,675.4 DKK 593.5 DKK
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i Amarante
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i Amarante lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og...
Louis Vuitton Shoes Patent Leather Loafer i Noir
1,597.7 DKK 660.1 DKK

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine