text:
Republikansk vrede over Højesteret - Kongressen.com
Republikansk vrede over Højesteret
af Kongressen 29. juni 2015 30. juni 2015
Afgørelserne i de to længe ventede sager om sundhedsreformens fremtid i King v. Burwell og spørgsmålet om homoægteskaber i Obergefell v. Hodges har skabt vrede blandt Amerikas konservative. Selvom der ikke kan gøres meget ved resultatet, kommer afgørelserne formentlig til at præge temaerne i de republikanske primærvalg.
Af Jeppe Dela Hoffmann
Den vel nok mest ventede afgørelse var den i Obergefell v. Hodges. Her fandt en 5-4 majoritet bestående af de fire liberale dommere (Kagan, Sotomayor, Breyer og Ginsburg) ledet af Anthony Kennedy, at ”retten til ægteskab er fundamental for alle menneskers frihed,” og at forfatningens 14. lovtillæg garanterer denne ret for par af samme køn.
Obergefell v. Hodges blev oprindeligt indledt i Ohio, efter at Jim Obergefells mand John Arthur døde af sklerose i 2013, og Jim Obergefell ønskede at blive nævnt på dødscertifikatet som den afdødes ægtefælle. Staten Ohio nægtede dog at anerkende Arthur og Obergefells ægteskab, som var indgået i Maryland. Jim Obergefells efterfølgende sagsanlæg mod Ohio blev siden lagt sammen med andre lignende sager rundt omkring i landet.
Det var ikke ligefrem overraskende, at Kennedy blev tungen på vægtskålen, hvis man tænker tilbage på høringerne i sagen i april. Her lagde Kennedy i høj grad vægt på spørgsmålet om, hvorvidt man ikke berøvede homopar deres værdighed ved ikke at anerkende deres ret til ægteskab og dermed deres egenskab til at elske hinanden og fungere i parforhold og som forældre. Kennedy er ellers kendt for at være en stor fortaler for staternes ret til selv at bestemme på de fleste områder, men i dette tilfælde blev den inklination tilsyneladende overskygget af hans bekymringer om værdighed.
Kennedys afgørelse er også en sejr for den tolkning af forfatningen, der kaldes ”living Constitution”. Kennedys beslutning gjorde det tydeligt, at dommeren mener, at man må tage samfundets udvikling i betragtning, når man læser forfatningen. Kennedy skriver blandt andet, at selvom ægteskab har været det samme i tusinder af år, har samfundet som helhed lagt tanker om, at kvinder er mænd underdanige bag sig, og så må det samme også kunne ske med tanker om, at ægteskabet kun kan være heteroseksuelt.
Det direkte resultat af afgørelsen i Obergefell er, at homoægteskaber nu er lovlige i alle USA’s 50 delstater. Der gik da heller ikke mere end fem minutter, fra nyheden om afgørelsen var kommet ud af højesteretten, til at homopar blev viet på rådhuse fra Texas til Nebraska.
Den kristne højrefløj har reageret voldsomt på afgørelsen og frygter, at det bare er et spørgsmål om tid, før den føderale regering tvinger kirker til at vie homoseksuelle, eller bagerier og fotografer til at levere ydelser til homoseksuelle bryllupper på trods af deres personlige overbevisninger. Denne frygt er dog indtil videre fuldstændig uden grund, da Kennedy i sin afgørelse gjorde meget ud af at understrege, at forfatningens første lovtillæg stadig beskytter den enkeltes frihed til at tro og tænke, som man vil, og udøve sin ret til ytringsfrihed.
Nogen præsidentkandidater på højrefløjen vil dog stadig gå til valg på denne frygt med valgløfter om øget beskyttelse af religionsfrihed og andre udmeldinger, som man har hørt dem i kulturkampen, siden aborten blev fri med Roe v. Wade i 1973. Andre mere moderate præsidentkandidater var måske i virkeligheden lettede over, at `homospørgsmålet` nu synes at være besvaret en gang for alle; på trods af at det fortsat er svært at komme igennem de republikanske primærvalg uden en vis leflen for den kristne base.
Obamacare overlever – igen
Den anden store sag, King v. Burwell, blev indledt af den republikanske tænketank Competitive Enterprise Institute som et sidste forsøg på at få skovlen under Obamas signatursundhedslovgivning. Sagen drejede sig i al sin enkelhed om, at der – hvis man skal tro på regeringen – havde sneget sig en sjuskefejl ind i den 900 sider lange lovtekst, der udgør sundhedsreformen. Denne sjuskefejl betød, at hvis man læste loven ordret, ville hele lovgivningen ikke fungere, og således ville mange af de borgere, der nød godt af reformen, miste de skattefradrag, der sikrede, at de havde råd til sygeforsikring.
Sagsøgerens argument var, at det selvfølgelig ikke var en sjuskefejl, og at højesteret derfor ikke skulle lade loven fungere, præcist som en nærlæsning ville diktere. Regeringen forsvarede sig med, at hvis man læste loven i sin helhed, var det klart, at det naturligvis ikke var meningen med loven, at man i en enkelt sætning havde gemt en lille fælde, som ville fratage mere end fem millioner borgere deres fradrag og formentlig bankerotte en række forsikringsselskaber som følge.
Højesteret var lydhør overfor regeringens forsvar, og afgjorde i en 6-3 afstemning, at loven skulle læses i sin helhed, og den ene sætning ikke kunne spænde ben for resten af loven. På majoritetssiden var rettens fire liberale dommere samt svingdøren Anthony Kennedy. Men måske vigtigst var, at afgørelsen var skrevet af retspræsidenten John Roberts, som egentlig anses som en konservativ dommer, men også ved sidste anslag mod Obamacare i 2012 stemte til fordel for sundhedsreformen.
Det interessante ved denne afgørelse i forhold til den tidligere er, at Roberts’ afgørelse læner sig meget tættere op af de liberale dommeres syn på sagen. Ved at erklære, at der er tale om en sjuskefejl i højere grad end et tolkningsspørgsmål, fratog Roberts en fremtidig republikansk præsident dermed også nok muligheden for at ophæve Obamacare.
Roberts bliver af konservative nu beskyldt for aktivistisk at have omskrevet loven, og især hans kollega Antonin Scalia har argumenteret for, at man kun skal forstå loven, som den står skrevet, og ikke inddrage den lovgivende magts intentioner med loven. Dette er dog i direkte modstand til Scalias sædvanlige syn på, hvordan forfatningen skal tolkes, hvor Scalia har advokeret for, at man altid overvejer debatten og intentionen bag hvert enkelt ord.
Liberale tilstande
På trods af Mitt Romneys valgnederlag i 2012 og de katastrofale følger, det ville få for republikanernes egen vælgerbase, står en ophævelse af Obamacare stadig øverst i valgprogrammet hos mange håbefulde republikanske præsidentkandidater. Med højesteretsafgørelsen må de nu ud og indsamle penge på ryggen af en ide om, at de kan skrive en ny og bedre sundhedsreform, hvis ”bare” de kan overtage præsidentembedet og sidde på en supermajoritet i Senatet og en majoritet i Repræsentanternes Hus.
Mange iagttagere har i år givet udtryk for, at den siddende højesteret har taget en liberal drejning. Disse to afgørelser kunne umiddelbart godt bidrage til den tolkning. Det ligger dog formentlig sådan, at John Roberts i virkeligheden til stadighed forsøger at afpolitisere højesteret, som han sagde at han ville i sin indsættelseshøring tilbage i 2005: ”Det er højesterets rolle at kalde ’balls’ og ’strikes’, ikke at kaste og batte.”
De højt profilerede liberale sejre i højesteret er måske nærmere et udtryk for, at der har været en relativt liberal regering i Washington i seks år, samt at der blandt konservative eksisterer en modstand mod dels de lovgivninger, der er kommet igennem i Washington, og den trussel den liberale regering udgør mod konservative kerneværdier.
Den amerikanske drøm anno 2016
Det republikanske latino-dilemma

matches: Højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret


text:
Skat.dk: Anpartsprojekt - vindmøller - udbyderhonorar - afskrivningsgrundlag - videresalg
03 Feb 2015 12:46
12-060042
Anpartsprojekt - udbudshonorar - afskrivningsgrundlag
Lovbekendtgørelse 1106 af 9/9 2014
Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit C.C.2.4.4.3.
Kan Skatterådet bekræfte, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonoraret på € 67.000, og således udgør € 6,7 mio.?
F ApS (spørger) aktivitet består bl.a. af energiproduktion fra solceller og vindmøller via kommanditselskaber. Der er ifølge spørger ikke tale om et udbyderselskab.
Spørger er fuldt skattepligtig til Danmark.
Spørger ejer bl.a. alle anparter i K/S A Vindmøllepark.
K/S A Vindmøllepark (herefter benævnt "Kommanditselskabet") blev stiftet den 9. december 2005. Spørger har ingen oplysninger om ejerforholdene, før H Energi køber anparterne i 2008.
Komplementar er ApS komplementarselskabet A (herefter benævnt "Komplementarselskabet").
K/S A ejer vindmøllerne gennem datterselskabet WP A GmbH & Co KG i Tyskland (transparent selskab).
Overdragelsesaftale af 14. januar 2008
Ved overdragelsesaftale af 14. januar 2008 køber H Energi A/S samtlige anparter i Kommanditselskabet samt alle anparter i komplementarselskabet.
Sælger er 4 privatpersoner.
Det er oplyst, at møllernes værdi ved opgørelse af købesummen er ansat til DKK 46.247.597 (ca. € 6,2 mio), som også er den skattemæssige anskaffelsessum.
H Energi A/S indgår i H koncernen. Selskabet var på daværende tidspunkt et helejet datterselskab af det ultimative moderselskab H A/S.
H koncernen har siden år 2000 struktureret og formidlet vindmølleprojekter.
H Energi A/S hovedaktivitet er i 2008 i henhold til årsregnskabet (2007/08 og 2008/09 gældende for perioden 1/7-30/6) drift af vindmølleparker i Europa. Det fremgår tillige, at selskabets forretningsområde tillige er at sælge vindmøller (årsregnskabet 2007/08 "Finansielle risici"; i regnskabsåret er der solgt to vindmølleparker).
Det er bekræftet, at H Energi A/S på daværende tidspunkt var et "udbyderselskab."
Formålet med købet af anparterne i K/S A Vindmøllepark var at videresælge dem.
Der blev til brug for videresalget og som grundlag for beslutningen om at erhverve anparterne udarbejdet et prospekt.
Af prospektet fremgår bl.a.
"H A/S indbyder Dem til tegning af anparter i K/S A Vindmøllepark.
Selskabets formål er at indkøbe vindkraftanlæggene 2 Vestas V80 2,0 MW, som blev sat i drift i 2005. Anlæggene drives som en virksomhed med produktion af strøm til elselskaber.
Prospektet er udarbejdet under forudsætning af forventet investeringstidspunkt i oktober 2007.
H A/S har udarbejdet denne investeringsbeskrivelse til brug for selskabets investorer, som ønsker at deltage i et vindmølleprojekt - kapitalen er fordelt på 100 anparter á DKK 520.000,00, og der tages udgangspunkt i deltagelse af én investor.
Forudsætninger for vindmøllebudget
Vindmøllens købspris
50.980.387
Etableringsomkostninger, herunder honorar til advokat og revisor m.m.
Betales efter regning
Kapitalanvendelse i alt
1. prioritet (rente 3,8% fast i 10 år)
2. prioritet (rente 6,25%, variabel)
Kapitalfremskaffelse i alt
Efter købet har H Energi A/S ifølge det af spørger oplyste udført bl.a. følgende optimeringer i forhold til projektet:
Gennemførelse af refinansiering (skift fra Sparbank til Amagerbanken) til en mere fordelagtig rente
Optimering af tysk set-up, gennemgang af forsikringer, aftaler etc.
Skift af dansk administrator, generel oprydning i stamarkiver
Diverse småjusteringer/finpudsninger.
Overdragelsesaftale af 12. december 2008
Ved aftale af 12. december 2008 sælger H Energi A/S samtlige anparter i Kommanditselskabet samt Komplementarselskabet til E ApS. Vindmølleanlægget overdrages - også skattemæssigt - til € 6,7 mio. Overdragelsen sker med virkning pr. 31. december 2008. Der aftales udbudshonorar til sælger på € 67.000.
H Energi A/S har oplyst, at vindmøllens værdi på € 6,7 mio.er fastsat ud fra et markedssynspunkt samt H Energi A/S´ vurdering af, hvad NPV af den fremtidige indtjening var. Med de budgetforudsætninger, der blev arbejdet med, burde investeringen kaste 9-10 pct. p.a. af sig.
Køberen, E A/S, var en virksomhed der, ligesom H koncernen, solgte vindmøller, og var i H koncernens køberkartotek.
Videresalget er sket med udgangspunkt i det prospekt, der blev udarbejdet forbindelse med H Energi´s anskaffelse af anparterne, idet alene beregningsdelen er opdateret.
Overdragelsesaftale af 29. januar 2009
Den 29. januar 2009 køber H Energi A/S, "eller ordre", anparterne i Kommanditselskabet og Komplementarselskabet tilbage fra E ApS. Aftalen gennemføres til samme værdier og på samme vilkår som det oprindelige salg til E. Overdragelsen sker med virkning pr. 31. december 2008. Det er oplyst, at handlen gennemføres på grundlag af, at E ApS ikke kunne fremskaffe kapital til det oprindelige køb.
Aftale af 15. februar 2009 og tillægsaftale af 19. februar 2009
Den 15. februar 2009 indgås der aftale imellem H Energi A/S, E ApS og spørger om, at spørger indtræder i samtlige rettigheder og forpligtelser i forhold til aftale af 29. januar 2009. Møllerne overdrages til € 6,7 mio. kr. og der aftales udbyderhonorar til H Energi A/S på € 67.000.
Selve salget, herunder kontakt til sælger, back under due diligence, finansiering m.v. blev udført af H Invest A/S. For arbejdet modtog selskabet, på baggrund af indgået aftale med Kommanditselskabet, udbudsprovision. Udbudsprovision fra H Invest A/S blev faktureret til kommanditselskabet, og indgik som passiv i det regnskab, der dannede grundlaget for fastsættelse af købesummen for anparterne. H Invest A/S er koncernforbundet med H Energi A/S.
Den 19. februar 2009 indgås imellem spørger ("som køber") og H Energi ("som sælger") aftale om " tillæg til "Købsaftale om overdragelse af kommanditanparter i K/S A Vindmøllepark mellem E A/S og H Energi A/S eller ordre" (herefter Købsaftalen)". Aftalen indeholder bl.a. spørgers betingelser for køb af anparterne samt aftale om finansiering af købesummen ved købers udstedelse af gældsbrev.
Det er spørgers opfattelse, at den skattemæssige kvalifikation af udbyderhonorar i nærværende situation skal vurderes på baggrund af salg af såkaldt "brugte anparter". Der er herved lagt vægt på følgende forhold:
At K/S A Vindmøllepark blev stiftet i 2005 (formentlig af CS&P Energi ApS)
At H Energi A/S først anskaffede anparterne i 2008
At H Energi A/S købte anparterne af 5 forskellige investorer, hvoraf 4 var personer, dvs. der var ikke tale om køb fra en anden udbyder.
Til støtte for påstanden henvises til SKM2008.390.SKAT, hvor begrebet "brugte anparter" defineres således:
"Ved brugte anparter forstås i dette afsnit anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Ved at lade det indgå i definitionen, at der skal være tale om anparter, der købes fra en anden ekstern investor, afgrænses beløbet således, at der ikke er tale om køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvor udbyder selv ejer anparterne."
Endvidere er spørger af den opfattelse, at nærværende vurdering skal foretages på baggrund af gældende skattepraksis, forud for ændringen heraf den 14. april 2009, jf. SKM2009.261.SKAT. Dette beror på, at aftalen med spørger blev underskrevet den 15. februar 2009.
Til brug for vurderingen af nærværende sag henvises til præmisserne i TfS 2010, 44 LSR, som er gengivet nedenfor:
"Det er oplyst, at G2 A/S, der oprindeligt udbød anparter i kommanditselskabet, ved aftale af 28. december 2001, med virkning pr. den 1. januar 2001, erhvervede de omhandlede anparter af RN til den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 med tillæg af et kontant vederlag på 594.840 kr. G2 A/S har herefter ved aftale af 30. december 2001, men også for denne overdragelse med virkning pr. den 1. januar 2001 videresolgt anparterne til klageren for yderligere 145.200 kr.
Det er ubestridt, at der er identitet mellem de anparter, som RN solgte til G2 A/S, og de anparter, der senere blev videresolgt til klageren. Endvidere er det ubestridt, at der for klageren foreligger køb af “brugte anparter" i den forstand, hvormed dette udtryk anvendes i Landsskatterettens kendelse af 21/10 2008 gengivet i SKM2008.984.LSR (TfS 2009, 145, red.), og SKATs meddelelse offentliggjort i SKM2008.390.SKAT (TfS 2008, 744, red.). Klageren er derfor berettiget til at opgøre anskaffelsessummen for anparterne i henhold til den foreliggende praksis om “brugte anparter". SKAT har i overensstemmelse hermed godkendt, at klageren kan medregne en merpris udover den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 på 594.840 kr. til sin andel af ejendommens anskaffelsessum. Dette beløb svarer til den tidligere investors, RN's, afståelsessum.
Landsskatteretten finder, at dette beløb vedrører formidlingen af de pågældende anparter, og dermed en andel af ejendommen, til klageren. Et sådant formidlingshonorar kan ikke antages at være omfattet af den praksis om “brugte anparter", der er præciseret i SKM2008.984.LSR og SKM2008.390.SKAT, og kan derfor ikke i medfør af denne praksis medregnes til ejendommens anskaffelsessum. Da honoraret ikke angår berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, kan beløbet endvidere ikke medregnes til anskaffelsessummen i medfør af den foreliggende praksis om accessoriske handelsomkostninger, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR (TfS 2009, 16, red.)."
På baggrund af ovennævnte er det spørgers opfattelse, at afskrivningsgrundlaget opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reduceret med det aftalte udbyderhonorar på 67.000 €. Der er herved lagt vægt på følgende:
H Energi A/S sælger i første omgang samtlige anparter i K/S A Vindmøllepark til E ApS
H Energi køber herefter anparterne i K/S A Vindmøllepark tilbage fra E ApS. Der er således ikke tale om, at handlen blev annulleret, hvorfor der ikke er tale om en skattemæssig nullitet.
Aftalen mellem H Energi A/S og E ApS indeholder ingen bestemmelser om, at en andel af overdragelsessummen skal kvalificeres som udbyderhonorar eller lignende. I henhold til praksis på det tidspunkt, finder spørger således ikke, at H Energi A/S skal anses for at have tilbagebetalt udbyderhonorar til E ApS.
Det ønskes bekræftet, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark skal opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonoraret på 67.000 €.
"Anskaffelses- og salgssummer samt godtgørelser og vederlag for aktiver omfattet af denne lov omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af anskaffelsessummen henholdsvis salgssummen lægges sammen med kursværdien af aktivets gældsposter. Afskrivninger foretages på grundlag af den således omregnede anskaffelsessum m.v. Medmindre kursen på afståelsestidspunktet er under 100, omregnes inkonverterbare lån for fiskerfartøjer, der af sælger er stiftet eller overtaget før den 19. maj 1993, til kurs 100, såfremt lånet er stiftet eller overtaget til en kurs på 100 eller derunder.
Stk. 4. Ved enhver ændring af sælgers salgssum for et aktiv som følge af en ændret skatteansættelse skal købers anskaffelsessum for det pågældende aktiv ændres tilsvarende. Ved enhver ændring af købers anskaffelsessum for et aktiv, skal sælgers salgssum for det pågældende aktiv ændres tilsvarende."
Den Juridiske Vejledning 2014-2, afsnit C.C.2.4.4.3
En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt kan derfor ikke regne betaling for projektomkostninger, rådgivningshonorar, udbyderhonorar og lignende med i sin andel af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi der typisk er tale om betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektetmed henblik på at give de enkelte deltagere et afkast af deres investering. Se ovennævnte SKM2008.967.HR .
SKM2008.984.LSR er et eksempel på den tidligere praksis, hvorefter afskrivningsgrundlaget ikke skulle reduceres med betalingen for udbyderhonorar mv., da der var tale om køb af "brugte anparter".
Efter praksisændringen skal anpartens samlede salgssum derimod fordeles på den faste ejendom og på udbyderhonorar mv. Heller ikke i denne situation skal den del af betalingen, der kan henføres til udbyderhonorar mv., regnes med ved opgørelsen af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. er også i disse tilfælde, opgørelsen af den skattepligtige indkomst uvedkommende, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen.
Sælgeren af "brugte anparter" skal ikke regne den del af salgssummen, der kan henføres til udbyderhonoraret, med i indkomstopgørelsen. Se SKM2011.644.SR"
Den 2. december 1997 underskrev B en tegningsaftale vedrørende anparter i et kommanditselskab. Anparterne var udbudt af E som led i et projekt. Den 31. december 1997 købte kommanditselskabet en fast ejendom. Den 25/8 1998 udstedte E følgende faktura til K/S´et:
Honorar for byggeteknisk gennemgang, prospektudarbejdelse, transaktionsomkostninger, formidlingshonorar, finansieringsomkostninger m.v. 520.000 GBP.
Kommanditselskabet opgjorde handelsomkostningerne således:
Stempel, honorar til ejendomsmægler m.v. 201.807 GBP.
Nettohonorar til E 299.828,58 GBP
Sagen drejede sig om, hvorvidt de nævnte handelsomkostninger kunne indgå i afskrivningsgrundlaget for ejendommen. For Højesteret var spørgsmålet alene, om nettohonoraret til E kunne indgå.
Landsretten fandt, at de 201.807 GBP var udgifter, der utvivlsomt var udgifter, der var knyttet til handlen med ejendommen og dermed ejendommens anskaffelsessum. Hvorvidt udgifterne var afholdt direkte af kommanditselskabet eller var afholdt som refusion af et af tredjemand på vegne af kommanditselskabet udlagt beløb, var i den forbindelse uden betydning.
Vedrørende nettohonoraret til E udtalte Højesteret:
"Afskrivningsgrundlaget for hotelejendommens bygninger og installationer omfatter efter den dagældende bestemmelse i afskrivningslovens § 19 A den kontante anskaffelsessum. Heri indgår efter praksis - udover købesummen - alene sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, jf. herved Højesterets domme gengivet i UfR 2008.203 og UfR 2008.213.
Højesteret tiltræder herefter, at udgiften ikke kan indgå i afskrivningsgrundlaget,
og stadfæster derfor dommen."
G2 A/S, der oprindeligt var udbyder af anparterne i et kommanditselskab, erhvervede ved aftale af 28/12 2001, med virkning pr. den 1/1 2001, de oprindeligt udbudte anparter af RN til den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 med tillæg af et kontant vederlag på 594.840 kr. RN havde deltaget som kommanditist i et par år. G2 A/S solgte herefter ved aftale af 30/12 2001, men også for denne overdragelse med virkning pr. den 1/1 2001, anparterne til klageren for yderligere 145.200 kr.
Det var for Landsskatteretten ubestridt, at der var identitet mellem de anparter, som RN solgte til G2 A/S, og de anparter, der senere blev videresolgt til klageren. Endvidere var det ubestridt, at der for klageren forelå køb af "brugte anparter" i den forstand, hvormed dette udtryk anvendtes i landsskatterettens kendelse af 21/10 2008 gengivet i SKM2008.984.LSR, og SKATs meddelelse offentliggjort i SKM2008.390.SKAT. Landsskatteretten fandt derfor, at klageren var derfor berettiget til at opgøre anskaffelsessummen for anparterne i henhold til dagældende praksis om "brugte anparter". SKAT havde i overensstemmelse hermed godkendt, at klageren kunne medregne en merpris udover den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld for år 2000 på 594.840 kr. til sin andel af ejendommens anskaffelsessum. Dette beløb svarede til den tidligere investors, RN´s afståelsessum.
For så vidt angår den merpris - 145.200 kr. - som G2 A/S udover den af selskabet allerede erlagte merpris på 594.840 kr. havde opkrævet af klageren, fandt Landsskatteretten, at dette beløb vedrørte formidlingen af de pågældende anparter, og dermed en andel af ejendommen, til klageren. Et sådant formidlingshonorar kunne ikke antages at være omfattet af dagældende praksis om "brugte anparter", og kunne derfor ikke i medfør af denne praksis medregnes til ejendommens anskaffelsessum. Da honoraret ikke angik berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, kunne beløbet endvidere ikke medregnes til anskaffelsessummen i medfør af den foreliggende praksis om accessoriske handelsomkostninger, jf. herved SKM2008.967.HR.
IP A/S udbød i 1999 en fast ejendom som et K/S-projekt. Ejendommen blev sat til en pris på 100.000.000 kr. Stamkapitalen i kommanditselskabet udgjorde 48.000.000 kr. En del af den faste ejendom bestod af et baghus i 4 etager, der blev anvendt til udlejning. I øvrigt blev ejendommen udlejet til hoteldrift. Alle kommanditanparter blev tegnet af P. Anparterne blev af H den 19/12 2000 overdraget til K A/S for 107.500.000 kr. Efter det oplyste blev anparterne videreoverdraget til IP, og ved købsaftale af 23/12 2000 mellem H og IP erhvervede H 60 andele på hver 100.000 kr. i kommanditselskabet.
I forbindelse med H´s køb af anparter var der udarbejdet prospektmateriale. Prospektmaterialet indeholdt en nærmere beskrivelse af projektet, hvoraf det bl.a. fremgik, at investeringen omfattede køb af ejendommen, der var udlejet til hoteldrift, gennem overtagelse af 600 anparter i kommanditselskabet til en samlet pris på 102.500.000 kr. Stamkapitalen udgjorde i henhold til prospektmaterialet 60.000.000 kr. Herudover fremgik det af prospektmaterialet, at kommanditisterne skulle betale et samlet udbyderhonorar på i alt 5.250.000 kr., og at IP ikke skulle have del i sælgers eventuelle avance ved salget af anparterne, og således alene skulle honoreres ved betaling af udbyderhonoraret. Desuden fremgik det, at baghuset til ejendommen var under udstykning, og ikke indgik i projektet.
Byretten udtalte, at det i sig selv kunne gik anledning til tvivl, om Hs køb af kommanditanparter opfyldte kriterierne for at være omfattet af SKATs praksis om "brugte anparter", idet H ikke erhvervede anparterne fra en anden ekstern investor, men derimod fra den oprindelige udbyder.
Uanset om retten måtte lægge til grund, at SKATs tidligere praksis kunne finde anvendelse i en situation som den foreliggende, var der efter indholdet af den overdragelsesaftale, som H indgik IP A/S den 23/12 2000, og indholdet af prospektmaterialet under alle omstændigheder ikke grundlag for at anse H´s kommanditanparter for "brugte anparter". Retten lagde herved vægt på, at aftalen og prospektet fremtrådte som et nyt investeringsprojekt. Hertil kom, at der navnlig som følge af ændringen af stamkapitalen og frasalg af baghuset ikke var identitet mellem de anparter, som H købte af udbyderen IP i 2000 og de anparter, som den tidligere investor købte af den samme udbyder i 1999. Det kunne ikke føre til en anden vurdering, at f.eks. cvr-nummer og lejeaftale var uændret.
Det var en konsekvens af det ovenfor anførte, at det udbyderhonorar, som H havde betalt, måtte anses for en etableringsudgift, der ikke kunne tillægges anskaffelsessummen med henblik på at indgå i beregningsgrundlaget for ejendomsavancebeskatning.
Et ejendomsprojekt blev af D i 1999 sendt i udbud, og 4 kommanditister tegnede anparter svarende til 40 pct. af anparterne i kommanditselskabet. Udbyder beholdt de resterende anparter frem til december 2000, hvor 6 kommanditister, hvoraf den ene var C, investerede i de resterende 60 pct. af anparterne i kommanditselskabet. C erhvervede anparterne ved en "tegningsaftale" underskrevet af C og kommanditselskabet den 30. december 2000, altså over et år efter anparterne blev sendt i udbud. Tegningsaftalen svarede indholdsmæssigt til den, der var blevet benyttet af de investorer, der tegnede andele i 1999.
I overensstemmelse med prospektet havde kommanditselskabet i september 1999 erhvervet en ejendom med virkning fra 9. december 1999.
Kommanditselskabet opgjorde anskaffelsessum og handelsomkostninger således:
Kontant betaling 56.870.880 kr.
Handelsomkostninger 8.090.337 kr.
I alt 64.961.217 kr.
De engelske handelsomkostninger omfatter udgifter til skødestempel, vurderingsrapporter, dansk advokatbistand, engelsk advokatbistand og broker- og stiftelsesprovisioner til engelsk finansiering. De danske handelsomkostninger omfatter udgifter til stiftelsesprovision til dansk finansiering og honorar til udbyder. Honoraret til udbyder omfattede udgifter til revisor og prospektudarbejdelse. Honoraret udgjorde 3.171.840 kr.
Spørgsmålet i sagen var, om udbyderhonoraret, som kommanditselskabet havde betalt til udbyderen, skulle indgå i anskaffelsessummen for kommanditselskabets ejendom ved opgørelse af Cs ejendomsavance.
Højesteret bemærkede indledningsvis, at for så vidt angik opgørelse af anskaffelsessummen efter afskrivningsloven kunne - ud over købesummen - alene medtages udgifter, som kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet. Angik udgiften f.eks. den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af et investeringsprojekt, kunne den derimod ikke indgå i anskaffelsessummen og dermed i afskrivningsgrundlaget, jf. bl.a. SKM2008.967.HR. Der var efter Højesterets opfattelse, ikke er holdepunkter for at anlægge en anden bedømmelse af, hvad der indgår i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven end af, hvad der indgik efterafskrivningsloven.
Højesteret fandt, at C havde købt sig ind i kommanditselskabet, som havde erhvervet den faste ejendom. Som følge af sin indtræden som kommanditist, havde han bl.a. påtaget sig at tage del i udgifterne til gennemførelsen og berigtigelse af ejendomskøbet, og han havde påtaget sig at tage del i udgiften til udbyder for udvikling og udbud af investeringsprojektet. Højesteret lagde til grund, at honoraret til udbyder ikke kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet, og fandt herefter, at honoraret dermed heller ikke kunne indgå i anskaffelsessummen ved avanceopgørelsen efter EBL § 4.
C havde ikke erhvervet sine anparter fra en ekstern investor i kommanditselskabet og forholdet var derfor ikke omfattet af skattemyndighedernes dagældende praksis vedrørende "brugte anparter", jf. pkt. 10 i meddelelsen SKM2008.390.SKAT.
H3 A/S udarbejdede i 2006/07 et investeringsprojekt vedrørende investering i en afskrivningsberettiget ejendom i Finland. Investorerne skulle erhverve anparter i et til projektet etableret kommanditselskab.
Kommanditselskabet K/S H1 blev stiftet af H2 A/S den 4. januar 2007. Ved samtidig indgået aftale mellem kommanditselskabet og H3 påtog H3 sig at repræsentere kommanditselskabet i forbindelse med erhvervelsen og finansieringen af ejendommen samt at bistå ved den senere kapitaludvidelse. H2 A/S, og senere H3 A/S, der overtog kommanditanparterne den 7. maj 2007, var eneste kommanditist, indtil anparterne blev solgt til ti investorer i perioden fra den 1. oktober 2007 til den 31. december 2007. Kommanditselskabet havde den 6. juni 2007 erhvervet en fast ejendom i Finland for en købesum af omregnet ca. 246 mio. kr.
Af et af H3 udarbejdet salgsprospekt fremgik bl.a., at kommanditselskabet forud for investors erhvervelse af andele havde erhvervet ejendommen for t.kr. 246.180, og afholdt samtlige omkostninger i forbindelse med ejendomshandlen såsom mæglerhonorar, advokatomkostninger til udarbejdelse af due diligence samt finansieringsomkostninger osv. for i alt t.kr. 23.387, og at kommanditselskabets samlede anskaffelsessum herefter udgjorde t.kr. 269.567.
Det fremgik endvidere, at investor ville erhverve andele i et igangværende selskab, K/S H1, at der ville blive lavet overdragelsesbalance pr. overdragelsestidspunktet og en periodiseret opgørelse af indtægter og udgifter vedrørende ejendommen, og at H3 A/S tilbød at sælge andelene til kurs 106,85, svarende til en ejendomsværdi på kr. 288.030.600.
En ekstern ejendomsmægler havde til brug for 1. prioritetsbankens långivning 25. maj 2007 vurderet ejendommens værdi til t.kr. 253.640.
For Højesteret havde sagsøger - under henvisning til, at Højesteret ved SKM2014.236.HR havde fastslået, at der ved erhvervelse af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt, uanset om det sker ved tegning eller køb, skulle henføres et beløb til den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, der ikke kan indgå i anskaffelsessummen - frafaldet sin principale og mest subsidiære påstand. Tilbage var en påstand om, at investorernes anskaffelsessum kunne opgøres til 288.030.600 kr. med fradrag for et af Skatterådet fastsat beløb, der skulle henføres til immaterielt aktiv som følge af, at kommanditselskabet var etableret.
Højesteret indledte med at konstatere, at der ved opgørelsen af anskaffelsessummen efter afskrivningsloven og efter ejendomsavancebeskatningsloven - ud over købesummen - alene kunne medregnes udgifter, som kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet, og at udgifter til f.eks. den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af et investeringsprojekt, ikke kunne medregnes, jf. SKM2014.236.HR.
Højesteret udtalte herefter, at det var skatteyderen, der havde bevisbyrden for, at de udgifter, som ønskedes medregnet i anskaffelsessummen, kunne henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet. Det samme gjaldt opdeling af omkostninger på bistand, der kunne medregnes, og bistand der ikke kunne, i tilfælde, hvor omkostningen omfattede begge elementer. Højesteret henviser herved til SKM2014.87.HR.
Det var ubestridt, at 23.387.000 kr. vedrørte udgifter til due diligence, mæglerhonorar og øvrige købsomkostninger afholdt af projektudbyder. Kommanditselskabet havde fremlagt bilag vedrørende nogle af de afholdte udgifter.
Højesteret fandt, at udgifter til due diligence, miljøundersøgelser, vurdering af ejendommen, tilvejebringelse af finansiering og udgifter til formidling af ejendomskøb ikke kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, og at ingen af fremlagte bilag vedrørende advokat- og mæglerudgifter indeholdt oplysninger, der gav grundlag for at fastslå, at der var tale om udgifter til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Da kommanditselskabet heller ikke i øvrigt havde dokumenteret, at der havde været afholdt sådanne udgifter og i givet fald med hvilke beløb, tiltrådte Højesteret at ingen del af beløbet på 23.387.000 kr. kunne indgå i den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen.
Højesteret udtalte herefter, at der mellem parterne var enighed at der i den resterende del af differencen imellem salgssummen på ca. 288 mio. kr. og anskaffelsessummen på ca. 246. mio kr. tillagt omkostninger på ca. 23 mio. kr., dvs. ca. 18,5 mio. kr., indgik vederlag til udbyder, der forestod struktureringen og tilrettelæggelsen af investeringsprojektet, herunder udarbejdelse af prospekt, uden at fakturere kommanditselskabet for disse ydelser. Der var endvidere enighed om, at værdien af selve ejendommen på tidspunktet for overdragelsen til investorerne var 246.180.000 kr., idet der herved sås bort fra værdien af det arbejde, udbyderen havde udført. Uenigheden angik, om der for så vidt angår størstedelen af de ca. 18,5 mio. kr. var tale om en handelsavance, der knyttede sig til selve ejendommen, eller om hele dette beløb som anført af Skatteministeriet, var vederlag for de overordnede strukturering og planlægning af investeringsprojektet.
Hele beløbet på ca. 18,5 mio. kr. måtte efter Højesterets opfattelse anses for et vederlag til H3 A/S i selskabets egenskab af projektudvikler og projektudbyder for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne derfor hverken indgå i anskaffelsessummen for ejendommen eller afskrivningsgrundlaget, jf. SL § 6 og SKM2008.967.HR. Dette måtte gælde uanset, at H3 ikke havde udstedt faktura for arbejdet. Det bemærkedes herved, at værdien af selve ejendommen på tidspunktet for overdragelsen til investorerne var 246.180.000 kr., og at der ikke var grundlag for at antage, at de udgifter, der blev afholdt af udbyder, havde medført en højere værdi af den faste ejendom.
SKM2014.650.HR
I/S G4 erhvervede den 7. juli 2004 - med overtagelse mere end 1 år senere - som eneste kommanditist anparterne i et af entreprenørselskabet G2 A/S stiftet kommanditselskab, K/S G1, med det ene formål pr. overtagelsesdagen at videresælge kommanditselskabet og en dette tilhørende forud for overtagelsen nyopført, afskrivningsberettiget udlejningsejendom til en gruppe af investorer. Forud for købet havde G4 anmodet G5 A/S om at udarbejde en vurderingsrapport vedrørende ejendommen. Af denne rapport, dateret 1. april 2004, fremgik, at ejendommens markedsværdi vurderes til 89 mio. kr. I/S G4 havde forud for erhvervelsen af kommanditselskabet forsikret sig, at der pr. overtagelsesdagen var indgået lejeaftaler med økonomisk solide lejere, ligesom I/S G4 i selve overdragelsesaftalen mellem I/S G4 og G2 A/S sikrede sig G2 A/S´ indeståelse for, at den nyopførte ejendom pr. overtagelsesdagen var fuldt udlejet. Over for den gruppe af investorer, som I/S G4 videresolgte investeringsprojektet til, stod I/S G4 for projektets finansiering, ligesom I/S G4 foretog relevante budgetberegninger samt beregninger af de skattemæssige konsekvenser for investorerne og afholdt et investormøde. For så vidt angår perioden efter de ti investorers overtagelse af investeringsprojektet havde selskabsadministrationen i henhold til en mellem kommanditselskabet og I/S G4 indgået 6-årig uopsigelig administrationsaftale været varetaget af I/S G4. Endvidere har kontrollen med den uafhængige ejendomsadministrator været varetaget af I/S G4, der tillige over for investorerne havde forpligtet sig til - i tilfælde af en lejers konkurs eller opsigelse af lejemålet - at bistå kommanditselskabet med genudlejning af ejendommen, jf. herved i det hele det af I/S G4 udarbejdede salgsprospekt. Det fremgik af prospekt udarbejdet til brug i forbindelse med videresalget, at udbyder forventede en videresalgsavance på 5,17 mio. kr.
Østre Landsret fandt ved dom af 30. august 2012 (offentliggjort som SKM2012.588.ØLR), at I/S G4 i alt væsentligthavde forestået den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af det i sagen omhandlede investeringsprojekt.
Det bemærkedes herefter, at afskrivningsgrundlaget for ejendommens bygninger og installationer omfatter efter afskrivningslovens § 17 den kontante anskaffelsessum, og at der heri efter fast retspraksis - ud over købesummen - alene indgik sådanne udgifter, som i snæver forstand kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af det afskrivningsberettigede aktiv.
Landsretten fandt det godtgjort, at der mellem I/S G4 og investorerne i K/S G1 ikke bestod nogen modstående interesser i relation til fordeling af købesummen på de enkelte aktiver. Landsretten lagde herved vægt på, at I/S G4 ville blive beskattet af vederlaget, uanset om der var tale om ejendomsavance eller særskilt projektvederlag, mens investorerne havde en betydelig interesse i, at den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen blev størst mulig.
Som projektet var tilrettelagt, fandt landsretten, at investorerne ved køb af anparter i K/S G1 havde købt sig ind i en veltilrettelagt udlejningsvirksomhed og i den forbindelse havde erhvervet ejendommen til den pris på ca. 85 mio. kr., som I/S G4 ca. 4 måneder forinden havde anskaffet den til. Landsretten fandt det ikke - som påstået af sagsøgeren - ved de fremlagte vurderingsrapporter godtgjort, at ejendommens værdi var steget med ca. 5 mio. kr. i dette forholdsvis korte tidsrum. At det skulle forholde sig således havde endog formodningen imod sig, idet I/S G4 i givet fald intet vederlag skulle have beregnet sig for det med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet udførte arbejde.
Landsretten fandt derfor, at disse ca. 5 mio. kr. må anses for at være et vederlag til I/S G4 i denne virksomheds egenskab af projektudvikler og projektudbyder for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, jf. ovenfor. Et sådant vederlag kunne ikke medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for investorerne, idet det vedrørte etableringen af erhvervsvirksomheden K/S G1, jf. statsskattelovens § 6 og SKM2008.967.HR. Det forhold, at I/S G4 ikke havde udstedt en egentlig faktura til K/S G1 for dette vederlag, kunne ikke føre til et andet resultat.
Af de grunde, der var anført af landsretten, tiltrådte Højesteret, at investorerne ved erhvervelse af anparter i kommanditselskabet havde købt sig ind i en veltilrettelagt udlejningsvirksomhed, der var struktureret og tilrettelagt af I/S G4. Højesteret tiltrådte endvidere, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at ejendommens værdi var steget med ca. 5 mio. kr. i det forholdsvis korte tidsrum, der forløb mellem I/S G4s erhvervelse af ejendommen i juli 2004 for ca. 86 mio. kr. og investorernes køb af ejendommen i november 2004 for ca. 92 mio. kr. Forskelsbeløbet måtte på denne baggrund anses for at udgøre vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne derfor ikke indgå i investorernes skattemæssige afskrivningsgrundlag. Højesteret stadfæstede derfor dommen.
Der spørges til, om Skatterådet kan bekræfte, at det skattemæssige afskrivningsgrundlag på vindmøllen i K/S A Vindmøllepark opgøres på grundlag af overdragelsesaftalen reguleret for udbyderhonorar på € 67.000, og at afskrivningsgrundlaget således udgør € 6,7 mio.
K/S A (herefter Kommanditselskabet) blev stiftet i 2005.
Den 14. januar 2008 køber H Energi samtlige anparter i kommanditselskabet. Aftalen gennemføres med virkning fra den 29. februar 2008. Sælger af kommanditanparterne er 4 privatpersoner. Møllerne overdrages til DKK 46.247.597 (€ 6,2 mio.).
Ved aftale af 12. december 2008, og med virkning fra den 31. december 2008, sælger H Energi samtlige anparter i kommanditselskabet til E ApS.
Den 29. januar 2009, med virkning tilbage til den 31. december 2008, tilbagekøber H Energi "eller ordre" kommanditanparterne. Aftalen gennemføres pr. samme dag og på samme vilkår som det oprindelige salg fra H Energi til E, jf. aftale af 12. december 2008. Baggrund for aftalen er, at E ikke kan fremskaffe kapital til at gennemføre købet.
Ved aftale af 15. februar 2009 indgås der imellem H Energi, E og spørger aftale om, at spørger indtræder i samtlige rettigheder og forpligtelser i forhold til aftale af 29. januar 2009. Aftalen supplereres af tillægsaftale af 29. februar 2009.
Uagtet spørgers erhvervelse af kommanditanparterne formelt fremtræder som en overdragelse imellem E og spørger, er det SKATs opfattelse, at spørger reelt har erhvervet anparterne direkte fra H Energi. Aftalen af 29. januar 2009 har virkning fra det oprindelige salgstidspunkt, er indgået på samme vilkår som det oprindelige salg, og skyldes købers manglende evne til honorering af aftalen. Aftalen er således reelt udtryk for en ophævelse af den oprindelige aftale. At der reelt er tale om et salg direkte fra H Energi til spørger tydeliggøres ligeledes derved, at tillægsaftalen af 19. februar 2009 er indgået direkte imellem disse parter.
Det foreligger oplyst, at H Energi og F skattemæssigt har anset møllerne for overdraget til en pris på 6,7 mio. €. Det foreligger tilsvarende oplyst, at H Energi ca. et år forud anskaffede møllerne til 6,2 mio. €.
Det er alene anskaffelsessummen for vindmøllerne, der kan indgå i opgørelsen af afskrivningsgrundlaget. Den del af betalingen, der reelt har karakter af vederlag til projektudbyderen for arbejdet med den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, udgør ikke en del af den afskrivningsberettigede anskaffelsessum. Vederlaget kan således heller ikke indgå, såfremt det betegnes videresalgsavance. Se hertil bl.a. SKM2014.362.HR og SKM2014.650.HR. Vederlaget til projektudbyderen har heller ikke karakter af egentlige handelsomkostninger, jf. herved bl.a. SKM2008.967.HR.
Det er for ovenstående uden betydning, om der er tale om "genudbud" af et kommanditprojekt eller om et oprindeligt udbud. Det er ej heller af betydning, om stiftelsen af kommanditselskabet er forestået af udbyder. Se hertil SKM2014.116.BR og SKM2014.650.HR.
Det foreligger oplyst, at H Energi er et såkaldt udbyderselskab, og at H Energi køber kommanditselskabet med det formål at videresælge anparterne. Der bliver til grund for erhvervelse og senere videresalg udarbejdet et salgsprospekt med udarbejdelse af budget m.v.
Det foreligger endvidere oplyst, at H Energi eller et koncernforbundet selskab, efter købet af kommanditanparterne, gennemfører en række optimeringer: Der gennemføres en refinansiering af gældsforpligtelserne, der sker en optimering af tysk set-up, herunder gennemgang af forsikringer, aftaler m.v., administrator udskiftes og der foretages en række småjusteringer.
Som projektet således er tilrettelagt, er det SKATs opfattelse, at spørger ved erhvervelse af anparter i kommanditselskabet har købt sig ind i en veltilrettelagt vindmøllevirksomhed, der er struktureret og tilrettelagt af H Energi A/S.
Det bemærkes endvidere, at der ikke er holdepunkter for at antage, at vindmøllerne skulle være steget ca. € 500.000 i værdi tidsrummet på ca. 1 år fra H Energis erhvervelse heraf og videresalget til spørger. Det må i øvrigt være op til spørger at godtgøre en sådan værdistigning, jf. SKM2014.650.HR.
Forskelsbeløbet på ca. € 500.000 må på denne baggrund anses for vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kan derfor ikke indgå i spørgers skattemæssige afskrivningsgrundlag. Spørger vil alene kunne afskrive på grundlag af det beløb, DKK 46.247.597, som H Energi A/S erhvervede vindmøllerne til i december 2008.
Vedrørende repræsentantens synspunkt om "brugte anparter" bemærkes følgende:
"Brugte anparter" er ved SKM2008.390.SKAT og SKM2009.261.SKAT, defineret som anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Se hertil også SKM2014.236.HR. Der er således ikke tale om køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvori udbyder selv ejer anparterne.
I nærværende sag er sælger af anparterne H Energi, der er et såkaldt udbyderselskab. Selskabet anskaffede anparterne med henblik på videresalg på baggrund af udarbejdet prospekt og efter forudgående optimeringer af projektet. Under disse omstændigheder er der ikke tale om køb af brugte anparter. Se hertil ligeledes SKM2014.116.BR.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Svømmepigesagen skal for Højesteret - Justitia - Danmarks første uafhængige juridiske tænketank
You are at: Home » Analyser & Rapporter » Svømmepigesagen skal for Højesteret
Svømmepigesagen skal for Højesteret
By Birgitte Arent Eiriksson on	 14. maj, 2020 Nyheder, Effektiv domstolsprøvelse, Socialt udsattes retssikkerhed
Kan en kommune uberettiget fratage en borger en ikke-økonomisk ydelse – fx en handicapledsager – uden at skulle kompensere borgeren, når afgørelsen efter flere år omgøres i klageinstansen? Det meget principielle spørgsmål kommer Højesteret nu til at tage stilling til i den såkaldte svømmepigesag. Det skyldes, at svømmepigens advokat Mads Pramming har søgt om og fået tilladelse fra Procesbevillingsnævnet til at anke sagen til Højesteret. Det har han netop gjort, og dermed ligger det nu fast, at der bliver en tredje behandling af denne vigtige sag.
Det var Advokatsamfundet og Justitia, som i 2019 i samarbejde med Mads Pramming anlagde den helt principielle sag, hvor Lolland Kommune uberettiget havde frataget en mentalt handicappet pige hendes socialpædagogiske støtte til svømning, da hun fyldte 18 år. Ankestyrelsen havde flere gange slået fast, at kommunens afgørelse var ulovlig, men det fik ikke Lolland Kommune til at rette ind.
Det juridiske spørgsmål i sagen er, om kommunen skal kompensere en borger, som de ulovligt har frataget en ikke-økonomisk ydelse. De almindelige erstatningsregler finder ikke anvendelse i denne situation, og domstolene skulle derfor tage stilling til, om pigen var berettiget til en tortgodtgørelse. Byretten og Landsretten kom frem til, at dette ikke var tilfældet, men på grund af sagens meget principielle karakter har advokat Mads Pramming nu anket sagen til Højesteret.
”Når en kommune træffer en forkert afgørelse, så har det i dag ingen økonomiske konsekvenser for kommunen, med mindre borgeren direkte kan dokumentere et økonomisk tab. Det er relevant for rigtig mange borgere i landet at få slået fast, om det er rimeligt, eller om borgere i tilsvarende situationer skal kompenseres, og derfor har vi valgt at anke sagen til Højesteret,” fortæller advokat Mads Pramming.
Advokatsamfundet mener sagen er vigtig for at få dannet præcedens, så andre borgere opnår de samme muligheder i de mange andre lignende sager, hvor Ankestyrelsen finder, at kommuner har handlet i strid med de gældende regler.
Karen Wung-Sung, medlem af Advokatrådet, siger:
”Når kommuner uberettiget stiller en gruppe borgere i en meget svær situation, så mener vi, at der er en rimelighed i, at de borgere også kompenseres. Det skal ikke kunne betale sig for kommuner at træffe forkerte afgørelser, og ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt er det en vigtig sag at få prøvet, hvordan loven er på det her område, så borgere ikke fanges i systemet af forkerte afgørelser. Her kan vi som retssamfund godt gøre det bedre.”
Justitia er også meget tilfreds med, at sagens principielle spørgsmål nu kan blive prøvet i Højesteret.
Birgitte Arent Eiriksson, vicedirektør i Justitia, udtaler:
”Denne sag viser med al tydelighed, at borgernes retssikkerhed ikke er tilstrækkeligt beskyttet efter de gældende regler. Det er et problem, som i særlig høj grad rammer den mere ressourcesvage del af befolkningen, der ofte ikke har mulighed for at søge hjælp hos en advokat. Derfor glæder det mig, at Højesteret nu får mulighed for at tage stilling til, om vi kan få skabt en retstilstand, hvor det ikke skal kunne betale sig økonomisk for kommunerne at sjuske med sagsbehandlingen eller at undlade at følge klageinstansens afgørelser.”
Der er endnu ikke fastsat en dato for, hvornår Højesteret behandler sagen.
For uddybende kommentarer eller spørgsmål kontakt:
Mads Pramming,advokat i Ehmer Pramming, mads@ehmerpramming.dk / 27 27 61 65
Karen Wung Sung, medlem af Advokatrådet. Kontaktes gennem pressechef i Advokatsamfundet, Rasmus Holm Thomsen: rht@advokatsamfundet.dk / 26 79 83 50
Birgitte Arent Eiriksson, vicedirektør i Justitia. Kontaktes på birgitte@justitia-int.org / 30 86 84 97
Læs mere om svømmepigesagen her og her. Sagen er også omtalt i Politiken.
Previous ArticleBerlingske: Et godt tip til Facebooks nye tilsynsråd
Next Article Clear and Present Danger – Special Edition – Daphne Keller & Kate Klonick
7. juli, 2020 0
Berlingske: Den moderne antiracisme er en historieløs og fundamentalistisk sekt

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
HT-sagen – U 1986.898/3 H
Højesterets dom i sag II 193/1985, 194/1985 og 195/1985. Refereret af andre i U 1986.898/3 H.
Dom afsagt af: Højesteret med syv dommere
Tema: Forfatningsret, statsret, lighedsprincip med grundlovskraft, negativ foreningsfrihed (grundlovens § 78), direkte virkning af traktat i dansk ret, grundlovens frihedsrettigheder
Sagen var anlagt af en række buschauffører, der var ansat i Hovedstadens Trafikselskab (HT). Sagsøgerne, chaufførerne, meldte sig ud af fagforeningerne SID og DKA og meldte sig i stedet ind i Danmarks Frie Fagforening. Sagsøgerne blev efterfølgende opsagt af HT. Chaufførerne anså disse opsigelser som værende en følge af, at de ikke ønskede at være medlemmer af ISD eller DKA samt indmeldelsen i Danmarks Frie Fagforening. Herved måtte opsigelserne anses for at være ugyldige.
Sagsøgerne gjorde til støtte herfor gældende, at opsigelserne var i strid med grundlovens §§ 68, 70, 74, 75 og 78. Bestemmelserne er en del af grundlovens kapitel VIII om frihedsrettigheder og angår hhv. religionsfrihed, diskriminationsforbud, retten til erhverv og forsørgelse samt retten til foreningsfrihed. Herudover mente sagsøgerne, at opsigelserne var i strid med forvaltningsretlige lighedsgrundsætninger med forfatningsmæssig gyldighed samt Menneskerettighedskonventionens art. 11.
Sagsøgte, HT, gjorde i stedet gældende, at opsigelserne skete af hensyn til busdriften, som de lovmæssigt var forpligtede til at varetage. HT begrundede lovligheden af opsigelserne med, at busdriften var umuliggjort pga. en konflikt mellem nogle ansatte og fagbevægelsen, og at de havde forsøgt sig med en række andre tiltag inden opsigelserne. Afskedigelserne var således ikke ifølge HT begrundet i udmeldelserne af fagforeningerne.
Højesteret anså afskedigelserne som gyldige. Retten mente ikke, at hverken grundloven eller andre regler af forfatningsmæssig karakter kunne begrunde afskedigelsernes ugyldighed.
Højesteret bemærkede derudover, at Menneskerettighedskonventionens art. 11 ikke kunne finde direkte anvendelse. I stedet måtte bedømmelsen af afskedigelserne ske efter lov nr. 285 af 9. juni 1982, der var vedtaget for at opfylde art. 11. Afskedigelserne stred ifølge Højesteret mod denne lovs § 2 samt mod den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning, der havde været anført i tidligere retspraksis. Herved var afskedigelserne ikke ugyldige, men alligevel sket på utilstrækkeligt grundlag. Som følge heraf kunne chaufførerne pga. de gyldige afskedigelser ikke kræve ansættelsen genoptaget, men kunne i stedet kræve godtgørelse efter lovens § 4.
Det har været omdiskuteret, om lighedsprincipperne i grundlovens bestemmelser kan anses som generelle lighedsprincipper, der gælder med grundlovskraft. I denne sag blev der ikke givet medhold i et sådant generelt lighedsprincip. Se hertil Dansk Statsret, 2. udgave 2016, s. 146, hvor det også på baggrund af HT-sagen, Huslejestop-dommen (U 1965.293 H) og til dels Tvind-sagen (U 1999.841 H) konkluderes, at der ikke gælder et generelt lighedsprincip med grundlovskraft, men at det ikke kan udelukkes, at domstolene alligevel i meget særlige tilfælde vil gøre brug af et sådant princip.
Erik Riis, en af dommerne i sagen, skrev efterfølgende en kommentar til dommen (Riis, 1987, s. 50, trykt i U 1987B.50). Som nævnt ovenfor gjorde chaufførerne gældende, at der måtte gælde en lighedsgrundsætning med forfatningsmæssig gyldighed. Riis bemærkede bl.a., at det vist er "yderst tvivlsomt, om der med forfatningsmæssig gyldighed kan opstilles et almindeligt diskriminationsforbud". Dog henviser han også til Max Sørensen, Statsforfatningsret 1973, hvor det antages, at et eventuelt forbud i så fald kun er relevant ved klare tilfælde af grov og vilkårlig forskelsbehandling af borgerne.
I forhold til de påberåbte grundlovsbestemmelser fastlagde Højesteret som nævnt, at disse ikke kunne medføre ugyldighed. Således kan dommen bruges i en mere generel kontekst, bl.a. hvad angår grundlovens § 74 om fri og lige adgang til erhverv samt § 75 om arbejde på betryggende vilkår. På baggrund af dommen kan man bl.a. se, at disse bestemmelser ikke skal forstås så bredt, at de kan påberåbes i alle arbejdsretlige henseender. Riis bemærker også i sin kommentar, at grundlovens §§ 74 og 75 alene er "politiske programudtalelser uden enhver retlig relevans."
Dommen fastslår også, at der som udgangspunkt ikke kan indfortolkes en beskyttelse af den negative foreningsfrihed i grundlovens § 78. Sagsøgerne påberåbte sig, at der efter grundlovens § 78 og således på grundlovsniveau må eksistere en ret til ikke at være medlem af en forening. Dette fik de ikke medhold i, men den negative foreningsfrihed var dog beskyttet på lovniveau (foreningsfrihedsloven), jf. også Dansk Statsret, s. 370f.
Endvidere fastlægger dommen, at Menneskerettighedskonventionens art. 11 ikke kunne finde direkte anvendelse i dansk ret, men at den danske lov, der var vedtaget på baggrund af art. 11, måtte anvendes. Dette skyldtes, at konventionen endnu ikke var inkorporeret i dansk ret på dette tidspunkt. I dag er Menneskerettighedskonventionen inkorporeret og dermed en del af dansk ret, hvorfor den vil finde direkte anvendelse. Højesterets bemærkning om art. 11 kan dog alligevel bruges som et mere generelt udtryk for, at traktater, der ikke er inkorporeret i dansk national ret, ikke nødvendigvis vil kunne finde direkte anvendelse.
Sagen omhandler, hvorvidt HTs afskedigelser af buschauffører var begrundet i chaufførernes udmeldelser af fagforeninger og dermed i strid med en række grundlovsbestemmelser og lighedsgrundsætninger. Afskedigelserne var ikke ugyldige, men var sket på utilstrækkeligt grundlag. Højesteret gav bl.a. ikke medhold i et generelt lighedsprincip på grundlovsniveau, ligesom de ikke gav medhold i, at der i grundlovens § 78 gælder en negativ foreningsfrihed.


text:
17 Apr 2015 08:48
14 Apr 2015 11:15
Dommen angår, om de af appellanten modtagne sygedagpenge skal henføres til appellantens indkomst ved hobbyvirksomhed, eller om der er tale om indkomst omfattet af privatøkonomien.
Appellanten gjorde gældende, at den gennemførte praksisændring ikke er bindende for ham ved opgørelsen af hans skattepligtige indkomst for årene 2007-2009. Han anførte herved navnlig, at den nye praksis ikke kunne gennemføres uden en lovændring, at den ikke er sagligt begrundet, og at den ikke er passende varslet.
Højesteret fandt, at skattemyndighedernes ændrede praksis har fornøden hjemmel i statsskattelovens § 4 og § 6, og at den ikke er i strid med nettoindkomstprincippet, idet spørgsmålet alene er, om sygedagpenge skal indgå i virksomhedsindkomsten eller i den personlige indkomst uden for virksomheden.
Højesteret tiltrådte, at den ændrede praksis desuden hverken er i strid med substitutionsprincippet eller virksomhedsskatteloven. Herefter tiltrådte Højesteret endvidere, at ændringen i retstilstanden kunne gennemføres ved skattemyndighedernes ændring af praksis og ikke kun ved lov.
Med henvisning til SKM2003.416.ØLR fandt Højesteret endvidere, ligesom landsretten, at ændringen af praksis var sagligt begrundet.
Videre fandt Højesteret, at den ændrede praksis, hvorefter sygedagpenge ikke indgår i virksomhedsindkomsten, er tilstrækkelig klart beskrevet ved den ændrede tekst i Ligningsvejledningen sammenholdt med udmeldingen i Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 90 af 5. oktober 2004 (TS-CIRK 2004-23) og Vejledning om indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag, offentliggjort den 15. januar 2005.
Højesteret tiltrådte herefter, at Skatteministeriet var frifundet og stadfæstede dommen.
Den juridiske vejledning 2015-1 C.A.3.6.2
Den juridiske vejledning 2015-1 C.C.1.1.2
Den juridiske vejledning 2015-1, C.C.2.1.2.1
Den juridiske vejledning 2015-1 C.C.1.3.1
Den juridiske vejledning 2015-1 A.A.7.1.5
Jytte Scharling, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen og Hanne Schmidt
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 12. afdeling den 18. august 2014.
I Skattedepartementets afgørelse af 1. januar 1976, gengivet i SKDM 1976.39 SKM, hedder det bl.a.:
Udtalt, at dagpenge, som i henhold til § 16, stk. 3, i lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel ydes til personer med anden dagpengegivende erhvervsindtægt end lønindtægt, skal medregnes ved opgørelsen af overskud af selvstændig erhvervsvirksomhed efter § 4, stk. 1, i lov om investeringsfonds.
I Skattedepartementets afgørelse af 13. december 1994, gengivet i Tidsskrift for Skatter og Afgifter (TfS) 1995.201, hedder det bl.a.:
Når [syge- og barselsdagpenge, etableringsydelse, igangsætterydelse og uddannelses- og forældreorlovsydelse] udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende, skal de skattemæssigt medregnes til virksomhedsindkomsten og ved opgørelsen af det virksomhedsoverskud, der anses som personlig indkomst for den selvstændige. Dermed indgår de omhandlede ydelser i bidragsgrundlaget for selvstændigt erhvervsdrivende efter arbejdsmarkedsfondslovens § 10.
I Ligningsvejledningen for årene fra 1995 til 1997 anføres i punkt E.G.1.4. (Selvstændig erhvervsvirksomhed. Virksomhedsordningen. Indkomstopgørelsen), at sygedagpenge, der ydes til den skattepligtige, indgår i virksomheden. I Ligningsvejledningen for årene fra 1998 til 2003 gentages dette i punkt E.G.2.7.1. (Erhvervsdrivende. Virksomhedsordningen. Opgørelse af virksomhedens indkomst. Opgørelse efter skattelovgivningens almindelige regler). I Ligningsvejledningen for 2003 anføres således:
Også syge- og barselsdagpenge ..., der udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende, indgår i virksomhedsindkomsten, se SKM2001.327.LSR, ... TfS 1995, 201 DEP
I Ligningsvejledningen for årene fra 1998 til 2003 anføres i punkt E.B.8.3.1.1. (Indkomstopgørelse for selvstændigt erhvervsdrivende. Arbejdsmarkedsbidrag. Bidragsgrundlaget. Bidragsgrundlaget for selvstændigt erhvervsdrivende med dansk erhvervsindkomst. Selvstændige, der beskattes efter PSL) bl.a.:
Skatteministeriet har præciseret, at overførselsindkomster fra det offentlige til selvstændigt erhvervsdrivende, f.eks. syge- og barselsdagpenge, etableringsydelse, igangsætterydelser og uddannelses- og forældreorlovsydelse indgår i beregningen af bidragsgrundlaget, fordi indtægterne skattemæssigt behandles som virksomhedsindkomst og dermed skal medregnes ved opgørelsen af overskuddet af selvstændig erhvervsvirksomhed, se TfS 1995,201
I Vejledning om indeholdelse af A-skat mv. for årene op til 2003 anføres i overensstemmelse hermed i punkt B.1.2.1.1., at sygedagpenge, der udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende, behandles som virksomhedsindkomst og dermed skal medregnes ved opgørelsen af overskuddet for selvstændig erhvervsvirksomhed.
Efter Østre Landsrets dom af 24. september 2003, SKM2003.416.ØLR blev teksten i punkt E.G.2.7.1. i Ligningsvejledningen for 2004, der blev offentliggjort den 18. januar 2004, ændret til:
Med hensyn til syge- og barselsdagpenge ..., der udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende, henvises til E.B.8.3.1.1 og SKM2003.416.ØLR.
Samtidig blev teksten i punkt E.B.8.3.1.1. ændret til:
Østre Landsret har i en dom, offentliggjort i SKM2003.416.ØLR fastslået, at sygedagpenge udbetalt til en selvstændig erhvervsdrivende som anvendte virksomhedsordningen ikke skal indgå i beregningsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag.
Landsretten fandt, at der ikke foreligger den fornødne klarhed i hjemmelsgrundlaget for opkrævningen af arbejdsmarkedsbidrag til at anse de til skatteyderen udbetalte sygedagpenge for omfattet af bidragsgrundlaget herfor.
Dommen vedrører direkte kun sygedagpenge modtaget af virksomhedens ejer for en selvstændigt erhvervsdrivende som anvender virksomhedsordningen.
Det er dog Told- og Skattestyrelsens opfattelse, at uanset om en selvstændigt erhvervsdrivende anvender virksomhedsordningen eller ej, indgår sygedagpenge, som udbetales til den selvstændigt erhvervsdrivende ikke i beregningsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag.
Det er endvidere Told- og Skattestyrelsens opfattelse, at dommen ikke alene har betydning i relation til sygedagpenge, men også i relation til andre lignende overførselsindkomster. Barselsdagpenge og orlovsydelser skal dermed holdes udenfor opgørelsen af beregningsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag i samme omfang som sygedagpengene.
I Vejledning om indeholdelse af A-skat mv. for 2004, der blev offentliggjort den 18. januar 2004, blev teksten i punkt B.1.2.1.1. ændret til:
Syge- og barselsdagpenge, der udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende behandles som virksomhedsindkomst og skal dermed medregnes ved opgørelsen af overskuddet fra selvstændig erhvervsvirksomhed. De nævnte ydelser har derfor hidtil været anset for omfattet af bidragsgrundlaget efter AMFL § 10, se TfS 1995,201 (DEP). Det gælder også i de tilfælde, hvor ydelsen er gjort til A-indkomst, jf. KSLbek., § 20. Der skal ikke ved udbetalingen indeholdes AM-bidrag, jf. AMFL § 11, stk. 7. Der er ikke tale om A-indkomst i de tilfælde, hvor dagpenge ydes som frivillig sikring efter lov om dagpenge ved sygdom og fødsel § 20, til selvstændigt erhvervsdrivende. Det følger af KSLbek., § 20, nr. 8 a. I SKM2003.416.ØLR har landsretten imidlertid fastslået, at der ikke skal betales AM-bidrag af sygedagpenge, der udbetales til en selvstændigt erhvervsdrivende, som anvender virksomhedsordningen. Der vil blive udsendt et genoptagelsescirkulære, jf. SKM2003.510.TSS. Der vil i den forbindelse blive taget stilling til dommens rækkevidde, herunder vedrørende personkreds og andre lignende overførselsindkomster.
Den 5. oktober 2004 udsendte Told- og Skattestyrelsen cirkulære nr. 90 om genoptagelse (TS-CIRK 2004-23), der er gengivet i landsrettens dom.
I Told- og Skattestyrelsens vejledning om indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag, offentliggjort den 15. januar 2005, omtales i punkt B.1.2.1.1. sygedagpenge, der udbetales til selvstændigt erhvervsdrivende. Med henvisning til SKM2003.416.ØLR og TSS-cirkulære 2004-23 anføres, at sygedagpenge, der hidtil er blevet behandlet som virksomhedsindkomst, nu ikke skal anses for indtægter ved selvstændig erhvervsvirksomhed, men som personlig indkomst uden for virksomheden. Dette indhold af punktet blev videreført i vejledningen for 2006 og de følgende år.
I Ligningsvejledningen for årene fra 2005 til 2011 blev teksten i punkt E.G.2.7.1. og E.B.8.3.1.1. ikke ændret, men videreført med den udformning, den havde fået i udgaven af 18. januar 2004.
I Juridisk Vejledning 2012-2, der blev offentliggjort den 16. juli 2012, anføres i punkt C.C.5.2.8.1 (Erhvervsbeskatning. Virksomhedsordningen. Opgørelse af virksomhedens indkomst. Opgørelse efter skattelovgivningens almindelige regler) bl.a.:
Ved opgørelsen af virksomhedens skattepligtige indkomst skal der tages hensyn til, at
- syge- og barselsdagpenge, iværksætterydelse, uddannelses- og forældreorlovsydelse til selvstændigt erhvervsdrivende ikke indgår i virksomheden. Se afsnit C.C.8.3 og SKM2003.416.ØLR.
Frem til og med 2003 blev sygedagpenge henregnet til virksomhedsindkomst, og sygedagpenge indgik i beregningsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag for selvstændigt erhvervsdrivende. Ved Østre Landsrets dom af 24. september 2003, SKM2003.416.ØLR blev skattemyndighedernes hidtidige praksis, hvorefter sygedagpenge til selvstændigt erhvervsdrivende indgik i beregningsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag, underkendt. Skattemyndighederne ændrede på den baggrund praksis i 2004, således at sygedagpenge ikke længere skal indregnes i grundlaget for arbejdsmarkedsbidrag og heller ikke henregnes til virksomhedsindkomst i øvrigt, men i stedet skal henregnes til skatteyderens personlige indkomst uden for virksomheden.
A har gjort gældende, at denne praksisændring ikke er bindende for ham ved opgørelsen af hans skattepligtige indkomst for årene 2007-2009. Han har herved anført navnlig, at den nye praksis ikke kan gennemføres uden en lovændring, at den ikke er sagligt begrundet, og at den ikke er passende varslet.
Højesteret finder, at skattemyndighedernes ændrede praksis har fornøden hjemmel i statsskattelovens § 4 og § 6, og at den ikke er i strid med nettoindkomstprincippet, idet spørgsmålet alene er, om sygedagpenge skal indgå i virksomhedsindkomsten eller i den personlige indkomst uden for virksomheden. Højesteret tiltræder, at den ændrede praksis desuden hverken er i strid med substitutionsprincippet eller virksomhedsskatteloven. Herefter tiltræder Højesteret endvidere, at ændringen i retstilstanden kunne gennemføres ved skattemyndighedernes ændring af praksis og ikke kun ved lov.
Den foran beskrevne ændring af praksis skete som nævnt på baggrund af Østre Landsrets dom af 24. september 2003, SKM2003.416.ØLR, idet skattemyndighederne vurderede, at dommen tillige indebar en underkendelse af hidtidig praksis, hvorefter sygedagpenge generelt blev henregnet til virksomhedsindkomst. Ændringen havde til formål bl.a. at sikre, at sygedagpenge blev behandlet ens ved opgørelse af virksomhedsindkomst, uanset om det skete i relation til arbejdsmarkedsbidrag eller i andre sammenhænge. Højesteret finder ligesom landsretten, at denne ændring af praksis var sagligt begrundet i de anførte forhold.
I Ligningsvejledningens punkt E.G.2.7.1. om opgørelse efter skattelovgivningens almindelige regler af virksomhedsindkomsten for selvstændig erhvervsvirksomhed var det til og med Ligningsvejledningen for 2003 anført, at sygedagpenge indgår i virksomhedsindkomsten. Dette blev med Ligningsvejledningen for 2004, offentliggjort den 18. januar 2004, ændret til, at der med hensyn til sygedagpenge henvises til Ligningsvejledningens punkt E.B.8.3.1.1 og den ovenfor omtalte Østre Landsrets dom af 24. september 2003. I punkt E.B.8.3.1.1. om bidragsgrundlaget for arbejdsmarkedsbidrag for selvstændigt erhvervsdrivende, der beskattes efter personbeskatningsloven, var det med henvisning til dommen beskrevet, at sygedagpenge ikke skal indgå i beregningsgrundlaget.
Ved Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 90 af 5. oktober 2004 (TS-CIRK 2004-23) om genoptagelse blev der taget stilling til rækkevidden af Østre Landsrets dom af 24. september 2003. Det anføres således i cirkulæret, at praksisændringen ikke kun angik opgørelse af arbejdsmarkedsbidrag, men tillige opgørelse af virksomhedsindkomst og ansættelse af indkomstskat. I overensstemmelse hermed blev teksten i punkt B.1.2.1.1. i Told- og Skattestyrelsens vejledning om indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag, offentliggjort den 15. januar 2005, ændret, således at det anføres, at sygedagpenge, der hidtil er blevet behandlet som virksomhedsindkomst, nu skal anses for personlig indkomst uden for virksomheden. Teksten i Ligningsvejledningens punkt E.G.2.7.1. blev ikke samtidigt ændret.
Højesteret finder, at skattemyndighedernes ændrede praksis, hvorefter sygedagpenge ikke indgår i virksomhedsindkomsten, er tilstrækkelig klart beskrevet ved den ændrede tekst i Ligningsvejledningen sammenholdt med udmeldingen i Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 90 af 5. oktober 2004 (TS-CIRK 2004-23) og Vejledning om indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag, offentliggjort den 15. januar 2005.
Herefter tiltræder Højesteret, at Skatteministeriet er frifundet, og stadfæster dommen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret