text:
Skat.dk: Domstolsprøvelse - uregistreret virksomhed - forsømmelse - erstatningsansvar uden for kontraktforhold - professionsansvar
02 Nov 2005 10:17
2. afdeling, 48/2005
Domstolsprøvelse, uregistreret virksomhed, inddragelse, hæftelse, forsømmelse, kurator, erstatningsansvar
Told- og Skattestyrelsen var ikke afskåret fra at inddrage selskabs- og erstatningsretlige synspunkter under rekursbehandling.
Advokat pådraget sig erstatningsansvar for betaling af moms af salg af varer, som var indkøbt af en klient, som havde begyndt ny virksomhed i umiddelbar forlængelse af sin konkurs, og som var betalt af advokaten med midler fra et ham tilknyttet selskab. Der var meddelt transport til selskabet i salgssummerne, som blev betalt til advokatens klientkonto.
Advokaten måtte indse, at klienten som fallent ikke havde midler til betaling af momsen, og advokaten, som havde påtaget sig at være klienten behjælpelig med etablering af ny virksomhed, burde have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af momsen. Ved at have forsømt dette, havde advokaten pådraget sig erstatningsansvar.
Hæftelse efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2, ikke fastslået.
Ministeriet blev frifundet for advokatens påstand om tilbagebetaling af den af ham betalte moms.
Momsvejledningen 2005-3 C.1.1
Processuelle regler 2005-3 I.1.2
Inddrivelsesvejledningen 2005-3 M.2.2
Momsvejledningen 2005-3 L.1.1
Henvisning til Inddrivelsesvejledningen 2005-3 er ændret fra M.1 til M.2.2
(advokat Michael Egholm)
(kammeradvokaten ved adv. Finn Mejneresen)
Marie-Louise Andreasen, Wendler Pedersen, Peter Blok, Niels Grubbe og Lars Bay Larsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 7. afdeling den 17. januar 2005.
Appellanten, advokat A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal betale 66.069 kr. med procesrente fra sagens anlæg, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling i Told- og Skattestyrelsen. Han har således for Højesteret frafaldet kravet om torterstatning og kravet om forrentning i henhold til opkrævningsloven.
Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til fornyet behandling i Told- og Skattestyrelsen.
Det er for Højesteret oplyst, at A indbetalte momsbeløbet umiddelbart efter Told- og Skatteregionens afgørelse af 13. marts 2001.
Ved sin afgørelse af, om A havde krav på at få momsbeløbet tilbagebetalt, var Told- og Skattestyrelsen ikke afskåret fra at inddrage selskabs- og erstatningsretlige synspunkter. Allerede af denne grund er heller ikke Skatteministeriet afskåret herfra under retssagen.
Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at A har deltaget som interessent i den nye virksomhed, som blev etableret efter SNs konkurs den 7. december 2000. Højesteret finder heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte As forklaring om, at han ikke vidste, at denne virksomhed blev drevet under navnet G1 A/S under stiftelse. A hæfter derfor hverken efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2, for momsbeløbets betaling.
Efter indholdet af As brev af 7. december 2000 til konkursboets kurator må det imidlertid lægges til grund, at A var bekendt med, at SN i umiddelbar forlængelse af konkursen havde begyndt en ny virksomhed, og at dette skete på grundlag af de indkøb i Italien, der var betalt af A med midler fra selskabet H1 ApS. Dette selskab havde i forbindelse hermed fået transport i salgssummerne, som i deres helhed blev betalt til As klientkonto. A måtte indse, at SN som fallent ikke havde andre midler til at betale momsen af salgssummerne. Under disse omstændigheder burde A, som havde påtaget sig at være SN behjælpelig med etablering af en ny virksomhed, have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af moms. Ved at have forsømt dette har A pådraget sig erstatningsansvar, og han kan derfor ikke kræve momsbeløbet tilbagebetalt.
Højesteret finder ikke grundlag for at tage As subsidiære påstand om hjemvisning til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal advokat A betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Studentermedarbejder under 25 år måtte finde sig i lavere løn
Højesteret fastslog ved dom af 17. juni 2016, at en overenskomstbestemmelse, hvorefter arbejdsgiver kan reducere løntillæg til studerende under 25 år, ikke var i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Højesteret fandt, at aldersgrænsen på 25 år udgjorde direkte forskelsbehandling på grund af alder, men at aldersgrænsen var legitimt begrundet i formålet om at lette unge studerendes mulighed for at opnå beskæftigelse ved siden af studiet. Arbejdsgiver blev derfor frifundet for studentermedarbejderens krav på godtgørelse og efterbetaling af løn.
En arbejdsgiver må ikke forskelsbehandle medarbejdere på grund af alder. Det følger af forskelsbehandlingsloven, som beskytter såvel unge som gamle medarbejdere. Forbuddet gælder dog ikke undtagelsesfrit. Der kan f.eks. lovligt opretholdes aldersgrænser fastsat i kollektive overenskomster, såfremt aldersgrænsen er objektivt begrundet i et legitimt formål, og midlerne til at opnå formålet er hensigtsmæssige og nødvendige. Det følger af lovens § 5a, stk. 3.
Højesteret tog i sagen stilling til lovligheden af en bestemmelse i en overenskomst, som fastslår at (1) unge under 25 år, (2) der højst arbejder 15 timer om ugen, og (3) som følger en SU-berettiget uddannelse, kan aflønnes med reducerede tillæg i forhold til øvrige medarbejdere. Bestemmelsen var begrænset til at gælde studerende under 25 år, hvorimod studerende over 25 år fik udbetalt fuldt tillæg. Højesteret fandt derfor, at bestemmelsen var udtryk for direkte forskelsbehandling på grund af alder.
Spørgsmålet i sagen var herefter, om aldersgrænsen var objektivt og rimeligt begrundet og i øvrigt proportionel, således at bestemmelsen kunne opretholdes i medfør af undtagelsesbestemmelsen i forskelsbehandlingslovens § 5a, stk. 3.
Højesteret frifandt arbejdsgiver og stadfæstede dermed Sø- og Handelsrettens dom under henvisning til de i dommen anførte grunde. Højesteret fandt således, at det var legitimt at begrunde det reducerede løntillæg i, at de studerende under 25 år på den måde fik lettere adgang til at opnå beskæftigelse i de tidsrum, hvor de ikke er optaget af deres studier.
I sagen fandtes det godtgjort, at studerende under 25 år udgør en væsentlig mere ustabil arbejdskraft end andre ansatte. Derfor ansås det reducerede løntillæg egnet til at kompensere arbejdsgiver herfor og for at motivere potentielle arbejdsgivere til at ansætte de unge studerende. Højesteret fandt herefter, at bestemmelsen om det reducerede løntillæg var et hensigtsmæssigt middel til at nå målet om at fremme de unge studerendes erhvervsmæssige integration. Bestemmelsen fandtes derudover ikke at gå videre end nødvendigt for at opnå formålet.
Dommen viser, at overenskomstbestemmelser om reduceret aflønning af unge under en fastsat aldersgrænse vil kunne opretholdes, hvis bestemmelsen er begrundet i et legitimt formål og i øvrigt er hensigtsmæssig og nødvendig. Derudover fastslår dommen, at arbejdsmarkedets parter har en vid skønsmargin ved valget af hvilke social- og beskæftigelsespolitiske mål, man ønsker at forfølge ved aldersgrænser fastsat i kollektive overenskomster. Dommen er i overensstemmelse med den ældre højesteretsdom af 14. november 2013, hvor en overenskomstbestemmelse fastsatte mindre gunstige regler for aflønning og afskedigelse af medarbejdere under 18 år. Højesteret fandt i denne sag, at bestemmelsen kunne opretholdes i medfør af forskelsbehandlingslovens § 5a, stk. 4, da den var begrundet i et legitimt formål om at integrere unge på arbejdsmarkedet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Efter funktionærlovens § 5, stk. 2 har en arbejdsgiver – hvis det er aftalt – ret til at opsige en medarbejder med forkortet varsel, hvis medarbejderen i en periode på 12 måneder har været sygemeldt i mere end 120 dage.
Samtidig følger det af forskelsbehandlingsloven og det underliggende beskæftigelsesdirektiv, at en arbejdsgiver skal foretage hensigtsmæssige foranstaltninger i forhold til handicappede medarbejdere, så den handicappede adgang har adgang til at udøve beskæftigelse på lige fod med de øvrige medarbejdere. Foretager en arbejdsgiver ikke tilstrækkelige foranstaltninger til at imødegå den handicappedes behov, vil det indebære en krænkelse af den handicappedes rettigheder, der kan udløse krav på godtgørelse.
En medarbejder pådrog sig en piskesmældsskade og var fuldtidssygemeldt i ca. 3 uger, arbejdede fuld tid 10 måneder, men blev deltidssygemeldt og senere fuldtidssygemeldt, indtil arbejdsgiveren med henvisning til 120-dages reglen opsagde den ansatte med 1 måneds varsel.
EU-Domstolen om handicap og 120-dages reglen
Sø- og Handelsretten stillede en række præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen om bl.a. afgrænsningen af handicapbegrebet, og om det er foreneligt med forbuddet mod forskelsbehandling at anvende 120-dages reglen på en handicappet medarbejder.
Om handicapbegrebet udtalte EU-Domstolen, at handicap omfatter en tilstand, hvor en helbredelig eller uhelbredelig sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og som må anses for værende af langvarig karakter.
EU-Domstolen fastslog endvidere, at anvendelse af 120-dages reglen vil udgøre direkte forskelsbehandling på grund af handicap, hvis sygefraværet er en følge af, at arbejdsgiveren ikke har truffet hensigtsmæssige foranstaltninger i forhold til medarbejderens handicap. I de tilfælde hvor arbejdsgiveren ikke har opfyldt sin tilpasningsforpligtelse, vil en tilsidesættelse af tilpasningsforpligtelsen derfor indebære, at arbejdsgiveren er afskåret fra at opsige den ansatte efter 120-dages reglen i funktionærloven.
Pligt til tilpasning kræver viden om handicap
Højesteret udtalte i overensstemmelse med EU-Domstolen, at handicapbegrebet omfatter en tilstand, hvor en langvarig uhelbredelig eller helbredelig sygdom medfører en begrænsning, der indebærer, at den berørte person ikke kan deltage i arbejdslivet på lige fod med sine kollegaer.
Ifølge Højesteret er det imidlertid medarbejderen, som må løfte bevisbyrden for, at vedkommende lider af en sygdom, der er omfattet af handicapbegrebet.
I forhold til den konkrete sag anførte Højesteret, at medarbejderen på tidspunktet for afskedigelsen var at betragte som handicappet. Højesteret fastslog dog, at en arbejdsgiver kun kan tilsidesætte sin tilpasningsforpligtelse, hvis arbejdsgiveren konkret ved eller bør vide, at den ansatte er handicappet.
Højesteret fandt dog ikke, at det var godtgjort, at arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet vidste eller burde vide, at den ansattes sygdom havde medført et handicap. Dette skyldtes, at den handicappede medarbejder i 10 måneder efter ulykken arbejdede fuld tid og først efterfølgende blev deltidssygemeldt, uden at arbejdsgiveren dog havde modtaget speciallægeerklæringer, som angav, at sygdommen måtte anses for langvarig.
Højesteret fandt derfor ikke, at arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet kunne eller burde vide, at medarbejderens sygdom havde medført et handicap, og arbejdsgiveren havde derfor heller ikke tilsidesat sin forpligtelse til at foretage nødvendige tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingsloven.
Opsigelse efter 120-dages reglen var ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
Højesteret udtalte i sin begrundelse, at formålet med 120-dages reglen er at undgå, at en arbejdsgiver i tilfælde af en medarbejders sygdom skal føle sig tilskyndet til straks at opsige den fraværende medarbejder. Samtidig har reglen den refleksvirkning, at det er lettere for en person med risiko for sygefravær at opnå ansættelse.
På den baggrund fastslog Højesteret generelt, at forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke er til hinder for anvendelse af 120-dages reglen.
Den ansattes handicaprelaterede sygefravær kunne derfor medregnes ved opgørelsen af de 120 sygedage, hvorefter den ansatte ikke havde krav på yderligere opsigelsesvarsel. Højesteret tilsidesatte således Sø- og Handelsrettens afgørelse og frifandt arbejdsgiveren.
I dommen fastslås det, at det er den ansatte, som skal løfte bevisbyrden for, at denne har en sygdom, der skal karakteriseres som et handicap. En arbejdsgiver kan derfor kan kun være forpligtet til at foretage tilpasningsforanstaltninger, hvis arbejdsgiveren er klar over eller burde vide, at medarbejderne lider af et handicap.
Endelig fastslår Højesteret, at den danske 120-dages regel i funktionærloven heller ikke generelt er i strid med EU-retten og beskæftigelsesdirektivet.


text:
Skat.dk: G.A.3.4.1.8 Konkurskarantæne
Afsnittet handler om reglerne om konkurskarantæne
Betingelserne for at blive pålagt konkurskarantæne
Konkurskarantæneregister.
Reglerne om konkurskarantæne blev vedtaget af Folketinget i april 2013, og trådte i kraft 1. januar 2014. Se lov nr. 429 af 1. maj 2013 om ændring af konkursloven, retsplejeloven og retsafgiftsloven (Konkurskarantæne).
Konkurskarantæne indebærer, at en person, der er gået konkurs med en virksomhed eller er involveret i en selskabslikvidation, kan få forbud mod at stifte eller drive visse former for erhvervsvirksomhed i videre omfang end de regler, der findes i straffeloven om rettighedsfrakendelse. Se straffelovens § 79.
Reglerne indebærer, at personer, der spekulerer i virksomheders konkurser for egen vindings skyld, kan forbydes at deltage i ledelsen i visse former for erhvervsvirksomhed i op til tre år. Formålet med reglerne er at bekæmpe såkaldt konkursrytteri, som betegner en bevidst udnyttelse af reglerne i selskabsloven om begrænset hæftelse.
Hvis reglerne om konkurskarantæne overtrædes kan personen tillige pålægges en udvidet konkurskarantæne som indebærer, at pågældende person ikke må deltage i ledelsen af nogen form for erhvervsvirksomhed. Se konkurslovens § 159. Dette indebærer således også et forbud mod at deltage i ledelsen af den pågældendes egen personligt drevne virksomhed og af kommanditselskaber og interessentskaber, hvori den pågældende er komplementar eller interessent.
En overtrædelse af konkurskarantænen medfører, at personen kan blive pålagt personlig hæftelse på objektivt grundlag for selskabets forpligtelser, hvis det går konkurs. Se konkurslovens § 167.
Endvidere kan pågældende person, der overtræder en pålagt konkurskarantæne straffes med bøde eller fængsel i indtil 6 måneder. Se straffelovens § 131.
Det afgørende element i reglerne om konkurskarantæne er, om personen på grund af groft uforsvarlig forretningsførelse vurderes til at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Se konkurslovens § 157, stk. 1 og UfR 2018.1435 HR.
Der er herved tale om en skønsmæssig vurdering, hvor skifteretten efter begæring fra en kurator eller rekonstruktør skal vurdere, om den pågældende person er uegnet til at deltage i ledelsen af et selskab.
Udgangspunktet ved denne vurdering er den pågældende virksomheds økonomiske forhold. I vurderingen indgår således de dispositioner, som den pågældende person har foretaget i henhold til f.eks. virksomhedens kapitalgrundlag, bogføring, drift mv. Se UfR 2015.2369 VLR og SH.2015.B-69-14. I denne sammenhæng bemærkes, at forretningsmæssig udygtighed som udgangspunkt ikke i sig selv vil udgøre groft uforsvarlig forretningsførelse.
Eksempler på groft uforsvarlig forretningsførelse kan være køb på kredit samtidig med manglende økonomistyring og bogføring, fortsættelse af en virksomheds drift udover håbløshedstidspunktet (tidspunktet hvor direktøren burde se, at en fortsat drift af virksomheden vil være håbløs), salg af aktiver til underpris, tilsidesættelse af pligter som bogføring, regnskabsaflæggelse, indberetning af A-skat, moms, m.v. Derudover kan undladelser tillige være groft uforsvarlig forretningsførelse, f.eks. hvis ledelsen undlader at rette op på tidligere ledelses uforsvarlige forretningsførelse.
xSe UfR 2019.2612 VLR hvor Landsretten fandt betingelsen groft uforsvarlig forretningsførelse opfyldt og pålagde en direktør tre års konkurskarantæne, fordi direktøren aldrig havde udøvet reelle ledelsesbeføjelser i selskabet og det måtte have stået direktøren klart, at den alene havde haft en rolle som stråmand. Desuden havde direktøren ikke foretaget tilstrækkelige bestræbelser på at blive afmeldt som direktør. Se også U.2018.3318 VLR.x
xUfR 2016.1473 HR hvor Højesteret fandt betingelsen groft uforsvarlig forretningsførelse og pålagde direktøren tre års konkurskarantæne, fordi selskabet havde anvendt sort arbejde, undladt at angive og afregne skatter og afgifter, samt systematisk tømt virksomheden for værdier.x
Personer, der inden for det seneste år før fristdagen formelt eller reelt har været medlem af ledelsen i et selskab mv., der er gået konkurs, eller i en personligt drevet virksomhed, hvis ejer er gået konkurs, kan pålægges konkurskarantæne af skifteretten. Se konkurslovens § 157.
Det er kuratorerne og rekonstruktørerne, der pålægges at foretage en vurdering af, hvorvidt der er omstændigheder i de konkrete konkurs-, og rekonstruktionssager, der kan danne grundlag for at iværksætte en sag om konkurskarantæne. Vurderingen skal foretages i alle konkurs- og rekonstruktionssager.
xI følgende sager, er der ikke blevet pålagt konkurskarantæne, se UfR 2017.1028 VLR, UfR 2018.607 VLR og UfR 2018.2140 ØLR.x
Konkurskarantæne kan pålægges både den registrerede ledelse i et konkursramt selskab, og de personer, der reelt har været en del af ledelsen uden at være registreret som leder. En rekonstruktør, likvidator eller kurator kan også blive pålagt konkurskarantæne, hvis denne har handlet til skade for kreditorerne.
Konkurskarantæneregister
Hvis en person bliver pålagt karantæne, bliver vedkommende optaget i et konkurskarantæneregister. Se bekendtgørelse nr. 1510 af 13. december 2013 om førelse af et register over pålagte konkurskarantæner. Indberetning hertil foretages, når afgørelsen om konkurskarantænen er endelig.
Almindelig konkurskarantæne
For så vidt angår "almindelig konkurskarantæne", der bevirker, at den registrerede person ikke må deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed uden at hæfte personligt og ubegrænset for virksomhedens forpligtigelser (selskab), er det Erhvervsstyrelsen der sikrer, at disse personer afregistreres som ledelsesdeltager i selskaber. Se konkurslovens § 159, 1. pkt.
Udvidet konkurskarantæne
Hvis den pågældende person tidligere er idømt konkurskarantæne, der ikke er udløbet på fristdagen, og den groft uforsvarlige forretningsførelse, der begrunder nyt pålæg om konkurskarantæne - også kaldet "udvidet (eller skærpet) konkurskarantæne"- er foregået, efter at den tidligere konkurskarantæne fik virkning, kan personen heller ikke deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed med personlig og ubegrænset hæftelse for virksomhedens forpligtigelser (enkeltmandsvirksomhed mv.). Se konkurslovens § 159, 2. pkt.
For så vidt angår "udvidet konkurskarantæne" er det Skatteforvaltningen, der forestår opgaven med at nægte registrering og inddrage allerede eksisterende registreringer.
Skatteforvaltningen skal med andre ord i disse sager foretage en vurdering af, om den pågældende virksomheds registreringer skal inddrages, med henvisning til at en leder i en personlig hæftende virksomhed er idømt udvidet konkurskarantæne, og Skatteforvaltningen skal desuden vurdere, om nye personligt hæftende virksomheder kan registres hvis lederen, eller et medlem af ledelsen er idømt udvidet konkurskarantæne.
I personligt hæftende virksomheder registreres udelukkende ejere og ikke ledelse, men i langt de fleste tilfælde er ejer og leder identiske. Skatteforvaltningen vil dog skulle foretage sædvanlig partshøring i sådanne sager, så pågældende person har mulighed for at komme med en redegørelse om ledelsen i virksomheden, så det sikres, at Skatteforvaltningen ikke nægter eller inddrager registreringen hos personer med idømt udvidet konkurskarantæne, som ikke deltager i ledelsen af virksomheden.
I overensstemmelse med Konkursrådets anbefaling vil der ikke være offentlig adgang til konkurskarantæneregistret.
UfR 2018.1435 HR
A var direktør i konsulentvirksomheden X ApS og Y Holding ApS, der blev taget under konkursbehandling i 2014. Spørgsmålet i sagen var, om betingelserne i konkursloven for at pålægge A konkurskarantæne var opfyldt. Højesteret fandt efter en helhedsvurdering, at A's forretningsførelse i perioden frem til konkursen havde været groft uforsvarlig, og at han som følge heraf måtte antages at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, og tiltrådte derfor landsrettens afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne i medfør af konkurslovens § 157. Ved vurderingen lagde Højesteret navnlig vægt på, at A ved sine dispositioner over salgssummen for Y Holding ApS' anparter i et andet selskab Z og ved den fortsatte drift af X ApS havde tømt de to selskaber for midler, samtidig med at han kanaliserede indtægter uden om selskaberne, ligesom A i en række år forud for konkursen havde modtaget ulovlige ledelseslån fra X ApS. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at hovedparten af krav anmeldt i konkursboerne senere blev indfriet som følge af forlig indgået af A i sager anlagt af konkursboerne og selskabet Z mod ham. Der var ikke grundlag for at fastsætte konkurskarantæneperioden til mindre end to år, se konkurslovens § 158, stk. 1, 2. pkt., der skulle regnes fra Højesterets kendelse.
Der skal foretages en helhedsvurdering af de foretagne dispositioner for at fastslå, om der er tale om groft uansvarlig forretningsførelse. Herunder skal der foretages en helhedsvurdering af forretningsførelsen i den periode, hvor vedkommende har deltaget i ledelsen, således det indgår i vurderingen om der er undladt at rette op på tidligere udvist groft uforsvarlig adfærd.
Derudover skal den groft uforsvarlige forretningsførelse være foretaget senest et år før fristdagen.
Det er forhold indtil fristdagen, der er afgørende. Indfrielse af anmeldte krav, som følge af f.eks. forlig mellem boet og den tidligere direktør, skal ikke nødvendigvis tale mod konkurskarantæne.
xUfR 2016.1473 HRx
Højesteret lagde til grund, at selskabet ikke på noget tidspunkt havde overholdt bogføringslovens og årsregnskabslovens regler om bl.a. tilrettelæggelse af bogføring med registrering af alle transaktioner samt opbevaring af regnskabsmateriale og udarbejdelse af årsregnskab mv. Højesteret tiltrådte Sø- og Handelsrettens bevisvurdering, hvorefter selskabet havde anvendt »sort arbejde« og undladt at foretage angivelse og afregning af moms, skat og arbejdsmarkedsbidrag.
Højesteret fandt, at forretningsførelsen i selskabet havde været uforsvarlig i hele perioden med direktøren, herunder også i perioden mindre end 1 år før fristdagen, hvor den egentlige drift var ophørt og hvor ledelsen undlod at rette op på de mangelfulde forhold og fortsatte med at tilsidesætte de ledelsespligter, der følger af lovgivning.
Højesteret fandt ikke grundlag for at fravige udgangspunktet om konkurskarantæne i tre år, se konkurslovens § 158, stk. 1, 2. pkt.
xUfR 2019.2612 VLRx
Landsretten fandt at det må have stået direktøren klart, at hans rolle havde stråmands karakter, idet han var vidende om baggrunden for indsættelsen og også efter sine egne oplysninger var uden noget kendskab til virksomheden i øvrigt og uden forudsætninger for at bestride de ledelsesmæssige opgaver, der knyttede sig til selskabets drift. Landsretten lagde også grund, at direktøren ikke havde udvist tilstrækkelige bestræbelser på at blive afmeldt som direktør i selskabet og således havde accepteret en fortsat registrering frem til Erhvervsstyrelsen anmodning om tvangsopløsning. Resultatet blev tre års konkurskarantæne, se konkurslovens § 158, stk. 1.
UfR 2015.2369 VLR
Skyldneren S, var blevet erklæret konkurs den 9. januar 2014, og kurator havde fremsat begæring til skifteretten om, at S blev pålagt konkurskarantæne i tre år. S påstod frifindelse. Kurator henviste til støtte for begæringen bl.a. til, at S ikke trods påkrav fra ham og SKAT havde fremlagt regnskabsmateriale og bilag, der kunne sandsynliggøre bogføring i virksomheden, hvilket havde vanskeliggjort kurators arbejde. S anførte bl.a., at virksomheden alene havde været hvilende siden 2009, og fordi der ikke havde været aktivitet i firmaet, var der ikke blevet indleveret materiale til SKAT. Skifteretten lagde til grund, at S siden 2009 havde drevet virksomhed uden at have foretaget bogføring, og denne forretningsførelse måtte betragtes som groft uforsvarlig og i strid med bogføringsloven. Det måtte endvidere anses som bevist, at den manglende bogføring og regnskabsaflæggelse havde påført kreditorerne et ikke ubetydeligt tab. Herefter fandt skifteretten, da den uforsvarlige forretningsførelse havde stået på i flere år, at S skulle pålægges konkurskarantæne, og at der ikke forelå sådanne særlige omstændigheder, at perioden kunne være kortere end lovens udgangspunkt på tre år. Landsretten stadfæstede kendelsen, idet landsretten bl.a. henviste til, at virksomheden i en periode forud for konkursen, hvor der ikke havde været udarbejdet bogførings- og regnskabsmateriale, havde været under afvikling, men det havde på grund af den manglende bogføring m.v. ikke været muligt for kurator eller offentlige myndigheder at foretage kontrol af de økonomiske dispositioner, der havde fundet sted i perioden. S' forretningsførelse havde derfor været groft uforsvarlig, og S fandtes fremover at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Da der ifølge retten ikke forelå særlige grunde, der talte for at pålægge konkurskarantænen for en kortere periode end udgangspunktet på tre år, stadfæstede landsretten skifterettens kendelse
Manglende overholdelse/efterlevelse af lovgivningen, der sammenkædes med et ikke ubetydeligt tab for kreditorerne anses som groft uforsvarlig forretningsførelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ilse Jacobsens RUB 1 støvler opnår ikke ophavsretlig beskyttelse
Nyhed d. 11.06.20
Højesteret har nu afvist, at de populære gummistøvler solgt under navnet ”RUB 1”, som er udviklet af den danske designer Ilse Rohde Jacobsen, kan beskyttes som et ophavsretligt værk. Højesteret vurderede dog, at støvlerne havde det fornødne særpræg til at være beskyttet efter markedsføringslovens regler. Med afgørelsen tager Højesteret for første gang i en længere årrække stilling til, hvilke betingelser der skal være opfyldte, for at der kan statueres ophavsretlig beskyttelse i relation til et modeprodukt.
Nærmere om ophavsrettigheder
I henhold til ophavsretslovens § 1, stk. 1, har den som frembringer et litterært eller kunstnerisk værk en ophavsret til værket. Under begreberne litterære og kunstneriske værker falder alt fra fotografier, malerier og digte til brugskunst i form af f.eks. keramik, lamper, modetøj og lignende.
En ophavsretlig beskyttelse indebærer, at man som ophavsmand har eneret til at gøre brug af det værk man har frembragt i op til 70 år efter sin død. En sådan eneret medfører, at ophavsmanden er beskyttet mod, at en tredjemand markedsfører, og sælger identiske eller lignende værker.
Der er en række betingelser som skal være opfyldte for, at en frembringelse kan betragtes som et ophavsretligt beskyttet værk. Den grundlæggende betingelse er, at værket skal være originalt. Det vil sige, at værket skal være udtryk for ophavsmandens personlige, skabende indsats.
En ophavsret opstår fra det øjeblik værket er frembragt. Der findes ingen register over ophavsrettigheder, og det er således ikke et krav for at opnå ophavsretlig beskyttelse, at ophavsmanden registrerer sin ret eller sit værk.
Beskyttelse mod ulovlig produktefterligning efter markedsføringslovens bestemmelser
I tvister vedrørende immaterielle rettigheder ses det ofte, at den som påberåber sig en ret, udover at henvise til den relevante speciallovgivning som f.eks. ophavsretsloven, henviser til markedsføringslovens § 3.
Den grundlæggende forskel på regelsættene er, at beskyttelsen i den immaterialretlige speciallovgivning altid vil være rettet mod selve opfindelsen, designet eller værket, hvorimod markedsføringslovens bestemmelser beskytter den erhvervsdrivendes og dennes opfindelse, design eller værks position på markedet.
Helt overordnet fastslås det i markedsføringslovens § 3, stk. 1, at erhvervsdrivende skal udvise god markedsføringsskik under hensyntagen til forbrugere, erhvervsdrivende og almene samfundsinteresser. God markedsføringsskik indebærer bl.a., at der ikke må ske produktion eller markedsføring af kopier af andres produkter.
For at et produkt kan være beskyttet mod ulovlig produktefterligning efter markedsføringslovens regler, er det et krav, at produktet har en passende grad af særpræg. Det betyder, at produktet skal have en sådan fremtoning, at den adskiller sig fra øvrige produkter på markedet.
Højesteret stadfæster dom; RUB 1-støvler nyder ikke ophavsretlig beskyttelse
Med ovennævnte afgørelse, har Højesteret nu endelig afvist, at Ilse Rohde Jacobsens populære gummistøvler, solgt under navnet ”RUB 1”, nyder ophavsretlig beskyttelse.
Sagen startede i Sø- og Handelsretten tilbage i 2015, efter at Ilse Jacobsen var blevet opmærksom på, at Morsø Sko Import A/S importerede en kinesisk produceret gummistøvle, som efter Ilse Jacobsens opfattelse krænkede hendes ophavsret til RUB 1-støvlerne. Sagen har siden været igennem Vestre Landsret og nu også Højesteret.
Højesteret begrundede afvisningen med, at støvlen ikke opfylder det ophavsretlige originalitetskrav, idet støvlen består af en kombination af en række designelementer, som allerede var velkendt fra andre støvler på markedet på tidspunktet, hvor støvlen blev frembragt. Støvlen kunne derfor ikke anses for at være udtryk for Ilse Rohde Jacobsens personlige, skabende indsats.
Højesteret vurderede dog, at RUB 1-støvlerne er beskyttet mod ulovlige produktefterligninger, idet støvlerne har det fornødne særpræg til at være beskyttet efter markedsføringslovens bestemmelser. Højesteret nåede imidlertid den konklusion, at Morsø Sko Import gummistøvler adskiller sig så meget fra RUB 1-gummistøvlerne, at der ikke er tale om en efterligning i strid med markedsføringslovens bestemmelser.
Med afgørelsen har Højesteret for første gang i en længere årrække haft mulighed for at tage stilling til, hvilke betingelser der skal være opfyldte, for at der kan statueres ophavsretlig beskyttelse i relation til et modeprodukt. Modebranchen har derfor afventet Højesterets afgørelse i spænding.
Rekonstruktion er et betydningsfuldt værktøj til at afværge konkurser. Læs mere om hvordan processen forløber.
Persondataforordningens regler om indsigtsret
Som dataansvarlig er det vigtigt at være opmærksom på ikke at slette personoplysninger, der er anmodet om indsigt i.
Afgørelse om miljøvurdering af fredningsforslag ophæves
Miljø- og Fødevareklagenævnet ophæver miljøvurdering af fredningsforslag. Sagen er ophævet og hjemvist til fornyet behandling.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
June 07, 2019 / Lucas Adler
Højesteret fastslog, at det var uden betydning for landmandens strafansvar, at reglerne for fastsættelse af de årlige kvoter blev ændret i 2016, idet den nugældende straffelovgivning ikke var forskellig fra den, som var gældende, da landmanden begik det strafbare forhold.
Lovovertrædelsen skulle derfor bedømmes efter den lovgivning, som var gældende, da landmanden begik handlingen, og som stadig var gældende for den planperiode, som sagen angik. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder var heller ikke til hinder for, at landmanden kunne straffes.
Højesteret fastslog endvidere, at en eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i habitatdirektivet og SMV-direktivet ikke kunne føre til, at landmanden ikke kunne straffes.
Højesteret fastslog endvidere, at forældelsesfristen blev afbrudt, da landmanden modtog et administrativt bødeforelæg, og at det ikke med sikkerhed kunne udledes af landsrettens bevisresultat, at sidste udbringning af gødning var sket mindre end 4 år før det tidspunkt, hvor landmanden havde modtaget bødeforelægget. Højesteret tiltrådte derfor, at et yderligere forhold begået i planperioden 2006/2007 var forældet.
Der var ved bødefastsættelsen taget hensyn til den lange sagsbehandlingstid, og Højesteret fandt ikke grundlag for yderligere nedsættelse, hvorefter Højesteret stadfæstede bøden for Landsretten på 24.500 kr.
Advokat Thomas Schioldan Sørensen rådgiver om landbrugets retsforhold og har løbende et betydeligt antal sagen inden for landbrugsretten. For nærmere spørgsmål eller bemærkninger til ovenstående, kan han kontaktes på tlf. 4242 2600 eller ts@rodstenen.dk. Læs mere på tvistløsning.dk.
June 07, 2019 / Lucas Adler/


text:
Advokaten 10 - Advokatnævnet - to Højesterets afgørelser
Højesterets flertal på tre dommere fandt, at advokaten havde handlet culpøst. Flertallet fandt derimod ud fra en helhedsbedømmelse af karakteren af fejlen og advokatens efterfølgende reaktion, at der ikke var sket en tilsidesættelse af god advokatskik.
Spørgsmål om kompetence kan prøves ved domstolene
Af Tine Rønde, juridisk konsulent, Advokatnævnets Sekretariat
Højesteret har ved dom af 12. august 2014 (sag 276/2013) taget stilling til spørgsmålet om prøvelse af Advokatnævnets afgørelser.
Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt Jysk Ejendomsadministration under en retssag anlagt mod Advokatnævnet kunne få prøvet, om nævnet skulle realitetsbehandle en klage over en advokat. Advokatnævnet havde ved kendelse af 16. april 2012 afvist klagen med den begrundelse, at klagen henhørte under skifteretten, og at nævnet derfor ikke kunne behandle sagen.
Højesteret fastslog i dommen, at Advokatnævnet er en offentlig myndighed, og at et sådant spørgsmål om Advokatnævnets kompetence kan prøves under en retssag anlagt af en klager mod nævnet i medfør af grundlovens § 63, hvorefter sagen blev hjemvist til fornyet behandling ved byretten. Højesteret fastslog samtidig, at det forhold, at domstolsprøvelse af Advokatnævnets realitetsafgørelser alene tilkommer den berørte advokat, jf. retsplejelovens §§ 147 d og 147 e, ikke afskærer denne prøvelse.
Højesteret ændrede dermed Østre Landsrets dom af 19. juni 2013.
Dommen udvider klagers mulighed for at indbringe Advokatnævnets afgørelser for domstolene i forhold til, hvad der har været opfattelsen af klagers muligheder indtil nu. Dommen er imidlertid klart afgrænset til alene at angå spørgsmål om prøvelse af Advokatnævnets kompetence og kan ikke tages til indtægt for, at klager ligeledes har mulighed for at få prøvet andre typer af afvisningssager. Derimod er det med dommen endeligt fastslået, at det udelukkende er den berørte advokat, som har mulighed for domstolsprøvelse af Advokatnævnets realitetsafgørelser.
Højesteret har ved dom af 16. oktober 2014 (sag 89/2013) taget stilling til, om en advokats ekspeditionsfejl udgjorde en tilsidesættelse af god advokatskik.
Advokaten havde for sin klient påtaget sig en opgave med at sikre, at købesummen for en maskine, som klienten havde købt i Irland, blev deponeret og alene frigivet til sælger efter advokatens accept. Advokaten udarbejdede derfor en deponeringstekst og overlod det herefter til sin sekretær at sørge for den øvrige del af deponeringen.
Da sekretæren modtog oplysning om SWIFT-kode og IBAN-nummer fra klienten, spurgte hun advokaten, om hun nu skulle overføre beløbet til den irske bank, hvilket advokaten bekræftede. Det viste sig imidlertid, at det oplyste kontonummer ikke var en deponeringskonto men en konto, som sælgeren frit kunne disponere over.
Da advokaten opdagede fejlen, erkendte han den straks, og vedstod sig erstatningsansvaret for det eventuelle tab, som klienten måtte have lidt som følge heraf.
Spørgsmålet var herefter, om advokaten havde tilsidesat god advokatskik ved ikke at sikre sig, at købesummen blev deponeret og alene frigivet til sælger efter advokatens accept.
Advokatnævnet havde ved kendelse af 2. februar 2011 fastslået, at advokaten havde tilsidesat god advokatskik og havde – under hensyntagen til karakteren af den begåede fejl og det forhold, at advokaten tidligere var pålagt bøder for tilsidesættelse af god advokatskik – pålagt advokaten en bøde på 20.000 kr. Nævnets kendelse blev stadfæstet ved Vestre Landsrets dom af 11. januar 2013.
En helhedsbedømmelse
Flertallet lagde herved særligt vægt på, at der var tale om en fejl i forbindelse med den praktiske ekspedition af en opgave af rutinemæssig karakter, at ekspeditionen var overladt til en erfaren sekretær, at sælgeren måtte antages at have handlet i strid med parternes aftale ved at oplyse en konto, som ikke var en deponeringskonto, og at advokaten, da fejlen blev opdaget, påtog sig ansvaret på en sådan måde, at klienten i det væsentlige blev stillet, som om beløbet var deponeret korrekt.
Højesterets mindretal på to dommere fandt ligesom Advokatnævnet og Vestre Landsret, at advokaten havde begået en fejl, der måtte karakteriseres som forholdsvis grov, og at han havde gjort sig skyldig i en forsømmelse, som isoleret set indebar en tilsidesættelse af god advokatskik.
Mindretallet lagde herved særlig vægt på, at advokaten havde fået i opdrag at sørge for deponering af købesummen, men at købesummen ikke blev deponeret som aftalt, fordi advokaten gav grønt lys for overførslen uden først at sikre sig, at det IBAN-nummer, som hans sekretær havde modtaget, faktisk angik en særskilt deponeringskonto. Advokatens fejl relaterede sig dermed til selve hovedfunktionen i den opgave, han var antaget til at udføre.
Højesterets mindretal fandt i øvrigt ikke, at det forhold, at advokaten efterfølgende – da fejlen blev opdaget – anerkendte at være erstatningsansvarlig for klientens tab som følge af fejlen, kunne føre til en anden bedømmelse.
Højesterets afgørelse er udtryk for en konkret vurdering af de særlige omstændigheder i den pågældende sag, men det må forventes, at Advokatnævnet fremover vil tillægge de momenter vægt, som Højesteret generelt har anført.
Tine Rønde
Juridisk konsulent, ansat i Advokatnævnets sekretariat siden august 2014. Har en baggrund fra bl.a. Kammeradvokaten/Advokatfirmaet Poul Schmith.


text:
FDM vinder i højesteret
Du er herForside»Transport»FDM vinder i højesteret
FDM har vundet sag i Højesteret om fejltastning på p-automater.
By Carsten Teiner on	 18. juni 2020 0 Comments
Det var ikke lovligt, da Københavns Kommune fastholdt p-afgifter, fordi to bilister ved en fejl havde indtastet deres nummerplade forkert, da de parkerede.
Det har Højesteret netop slået fast i to nye kendelser, som giver to FDM-medlemmer medhold.
Dermed stadfæster Højesteret sidste års kendelser fra både Østre- og Vestre Landsret. Også her gik de Københavns Kommune imod.
Ikke hjemmel til bøde
I sagerne havde de to bilister tastet henholdsvis et ciffer af bilens nummerplade for lidt og et for meget på en af kommunens p-automater, da de parkerede. Men selvom de altså havde betalt for deres parkering, udløste det alligevel en parkeringsafgift fra Københavns Kommune.
Men det er der ifølge Højesteret altså ikke hjemmel til.
Banal tastefejl
”Vi er naturligvis glade for udfaldet, og at en bagatel som en banal tastefejl ikke er nok til at give en p-afgift, når man har betalt for sin parkering, og der ikke findes en anden bil med det indtastede nummer. Med Højesterets kendelser er der nu ikke længere tvivl om, hvordan loven i disse tilfælde skal fortolkes,” siger afdelingschef i FDMs juridiske rådgivning, Lennart Fogh, der førte sagerne i Højesteret på vegne af de to FDM-medlemmer.
FDM har de senere år omtalt og ført flere sager om tastefejl, hvor bilister har fået p-afgifter for banale tastefejl, selvom de havde betalt for parkering.
Tastede O i stedet for 0
I en enkelt sag fik en bilist en p-afgift for at taste en apostrof over et bogstav, i anden for at taste 0 (nul) i stedet for bogstavet o og i en tredje for at taste bogstavet I (stort i) i stedet for tallet 1.
”Man skal selvfølgelig gøre sig umage, når man indtaster sin nummerplade i en p-automat. Det gælder stadig. Men der kan ske fejl, og når man samtidig har betalt for sin parkering, synes vi, det er urimeligt, at bilister er blevet pålagt en afgift. Kommunen har jo fået sin betaling,” siger Lennert Fog.
Automaterne er nu opdaterede
Han peger på, at Københavns Kommune siden har opdateret deres automater
”Nu taler de sammen med det digitale motorregister, og hele godkendelsesproceduren er blevet forfinet, ser vi som kommunens anerkendelse af, at systemet godt kunne være bedre,” siger Lennart Fogh.
Må frafalde krav
Københavns Kommune har i forbindelse med retssagen sat alle sine sager om tastefejl i bero.
Med kendelsen fra Højesteret forventer FDM, at kommunen nu gennemgår sagerne og enten frafalder sine krav eller betaler de p-afgifter tilbage, der tidligere er blevet opkrævet, hvis sagerne svarer til Højesterets kendelser.
Forrige aritkelDen klassiske franske
Næste artikel Fiesta også som hybrid

matches: højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets dom af 11. januar 2012 ændrer SKM2010.458.VLR. Et hollandsk moderselskab, M, indgik som led i udvidelse af sin erhvervsvirksomhed aftale i august 1999 med et sælgerselskabet S om køb af samtlige aktier i D1 A/S. Købet var betinget af sælgers efterfølgende godkendelse. Umiddelbart efter aftalens underskrivelse skulle M stille bankgaranti over for sælger som sikkerhed for sine og en eventuel rettighedshavers forpligtelser i henhold til aftalen. Forud for aftalen havde M med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af D1 A/S. Udgifterne blev afholdt af M i henhold til fakturaer udstedt af rådgiverfirmaerne i september og oktober 1999. Det fremgik af købsaftalen mellem M og S, at M uden samtykke fra S kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen til et af M ejet datterselskab. Hvis et datterselskab, der fik overdraget disse rettigheder og forpligtelser, ophørte med at være M's datterselskab, skulle rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen føres tilbage til M eller et andet af M's datterselskaber. M skulle desuden sørge for, at det eventuelle datterselskab overholdt alle M´s forpligtelser efter aftalen, og M kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Da S den 21. december 1999 bestemte, at aftalen om salget af D1 A/S skulle gennemføres, købte M et skuffeselskab, D2 A/S, og overdrog samme dag sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen fra august til D2 A/S, der blev holdingselskab for D1 A/S. D2 A/S lånte midler hos M til at købe D1 A/S. Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af M´s erhvervsvirksomhed, og at D2 A/S derfor ikke havde fradragsret jf. den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som M havde afholdt. Der var ikke grundlag for at anse M´s betaling af udgifterne for et midlertidigt udlæg afholdt for D2 A/S. Udgifterne var afholdt i M´s egen interesse med henblik på M´s køb af en dansk erhvervsvirksomhed. (Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal fandt, at D2 A/S var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at M havde modtaget fakturaerne i 1999, og beløbet således kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke fradrages i indkomståret 2000).
SKM2011.689.BR. Et selskab A/S ønskede fradrag for bl.a. konsulentydelser, som angiveligt var afholdt, fordi man ønskede at flytte produktionen til Østeuropa. Retten fandt, at udgifterne snarere var afholdt i forbindelse med aktionærernes etablering af et selvstændigt selskab og ikke som en driftsomkostning for selskabet A/S. Der blev derfor nægtet fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2010.511.ØLR. (Anket til Højesteret) (Tidligere instans SKM2008.615.LSR.) Et selskab manglede kapacitet til drift af it-systemer for kunder og afholdt udgifter til ingeniør- og arkitektbistand i forbindelse med planlægningen af et byggeri. Da selskabet skiftede ejere, blev kapacitetsbehovet løst, og det planlagte byggeri opgivet. Selskabet fratrak udgiften som en driftsomkostning i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Landsretten fandt, at de forgæves udgifter til ingeniør- og arkitektbistand måtte anses for en etableringsudgift i forbindelse med en forventet udvidelse af selskabets hidtidige aktivitet. Derfor var der ikke tale om en driftsomkostning i medfør af SL § 6 a eller et beløb, der kunne afskrives over en årrække.
AL § 43 om tilslutningsafgifter E.K.2.15
Bestemmelsen er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, men udgår herefter af vejledningen.
Højesteret har efterfølgende i dommen SKM2011.602.HR stadfæstet SKM2010.151.ØLR. Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv. afholdt med henblik på gennemførelse af en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden, medens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette. Landsretten udtalte at selskabets A´s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A´s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik ej heller medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6 a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer. Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning af virksomheden.
Højesterets dom af 11. januar 2012 ændrer SKM2010.458.VLR. Et hollandsk moderselskab, M, indgik som led i udvidelse af sin erhvervsvirksomhed aftale i august 1999 med et sælgerselskabet S om køb af samtlige aktier i D1 A/S. Købet var betinget af sælgers efterfølgende godkendelse. Umiddelbart efter aftalens underskrivelse skulle M stille bankgaranti over for sælger som sikkerhed for sine og en eventuel rettighedshavers forpligtelser i henhold til aftalen. Forud for aftalen havde M med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af D1 A/S. Udgifterne blev afholdt af M i henhold til fakturaer udstedt af rådgiverfirmaerne i september og oktober 1999. Det fremgik af købsaftalen mellem M og S, at M uden samtykke fra S kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen til et af M ejet datterselskab. Hvis et datterselskab, der fik overdraget disse rettigheder og forpligtelser, ophørte med at være M's datterselskab, skulle rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen føres tilbage til M eller et andet af M's datterselskaber. M skulle desuden sørge for, at det eventuelle datterselskab overholdt alle M´s forpligtelser efter aftalen, og M kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Da S den 21. december 1999 bestemte, at aftalen om salget af D1 A/S skulle gennemføres, købte M et skuffeselskab, D2 A/S, og overdrog samme dag sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen fra august til D2 A/S, der blev holdingselskab for D1 A/S. D2 A/S lånte midler hos M til at købe D1 A/S. Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af M´s erhvervsvirksomhed, og at D2 A/S derfor ikke havde fradragsret jf. den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som M havde afholdt. Der var ikke grundlag for at anse M´s betaling af udgifterne for et midlertidigt udlæg afholdt for D2 A/S. Udgifterne var afholdt i M´s egen interesse med henblik på M´s køb af en dansk erhvervsvirksomhed. (Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal havde fundet, at D2 A/S var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at M havde modtaget fakturaerne i 1999, og beløbet således kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke fradrages i indkomståret 2000).
ESe desuden SKM2010.660.LSR og SKM2010.812.LSR.


text:
11 Nov 2011 07:19
03 Oct 2011 09:27
SKM2011.746.BR
BS 41B-7147/2008
Sagsøgeren havde i forlængelse af en skønsmæssig forhøjelse vedrørende indkomståret 1993, som var blevet fastslået ved Højesterets dom af 17. juni 2005, jf. SKM2005.275.HR, gjort gældende, at SKAT skulle genoptage opgørelsen af sagsøgerens skattepligtige indkomst for 1993, idet et beløb på kr. 175.212 ifølge sagsøgeren var blevet beskattet to gange. Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteberegningen var foretaget forkert.
Den juridiske vejledning 2011-2 A.A.8.2.3.10
(Kammeradvokaten v/ Adv.fm. Anders Sparholt Jørgensen)
Sagen vedrører beregningen af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993.
Sagsøgerens påstand er principalt, at sagsøgte tilpligtes at genoptage skatteansættelsen og at foretage fornyet skatteberegning af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993, således at der ved den fornyede beregning af skattetilsvaret tages udgangspunkt i en negativ ultimo formue for indkomståret 1993 på kr. 3.818.073 kr., og subsidiært, at sagsøgte tilpligtes at foretage fornyet skatteberegning af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993, således at der ved den fornyede beregning af skattetilsvaret tages udgangspunkt i en negativ ultimo formue for indkomståret 1993 på kr. 3.818.073 kr.
Sagsøgtes påstand er frifindelse. Oplysningerne i sagen
Landsskatteretten afsagde den 24. juli 2008 følgende kendelse i sagen
SKAT har ikke imødekommet anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen.
Klagerens repræsentant har haft møde med Landsskatterettens sagsbehandler. Han har endvidere anmodet om at give møde for rettens medlemmer. I henhold til bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 44, stk. 3, kan retten undlade at imødekomme en sådan begæring, hvor denne behandlingsform efter forholdene må anses for åbenbart overflødig. Under henvisning til denne bestemmelse har Landsskatteretten ikke imødekommet begæringen om retsmøde, idet sagen må anses for tilstrækkeligt oplyst på det foreliggende grundlag
Klagerens indkomstansættelse for indkomståret 1993 er ansat skønsmæssigt, og klageren har tidligere påklaget ansættelsen. Højesteret har den 17. juni 2005 (SKM2005.275.HR) stadfæstet afgørelsen, hvor klagerens indkomst er forhøjet med 1.954.827 kr.
ToldSkat har konstateret, at der i perioden 10. juni 1993 til 1. december 1993 er indskudt i alt 1.954.827 kr. i selskabet H1 Invest A/S. De selvangivne indkomst-og formueforhold hos klageren levnede ikke plads til at klageren kunne indskyde midler af en sådan størrelsesorden i selskabet.
Klageren havde på selvangivelsen påført formuen ultimo et aktiv på 175.212 kr. vedrørende kontant indestående, som er indgået i privatforbrugsberegningen.
For Østre Landsret - og senere Højesteret påstod klageren beløbet overført til H2 som en del af et lån på 635.079 kr. Dette er dog afvist både i Østre Landsret og Højesteret.
Klagerens repræsentant anmodede i et brev dateret den 14. november 2006 Landsskatteretten om syn og skøn i sagen. Den 20. november 2006 blev repræsentanten i et brev fra Landsskatteretten oplyst om, at Retten ikke er enig i, at afholdelse af syn og skøn kan tilføre sagen nye oplysninger, og der er derfor ikke givet tilsagn om dækning af omkostningerne.
I en e-mail dateret den 21. november 2006 har repræsentanten herefter taget forbehold for syn og skøn i tilfælde af, at en kontorindstilling vil gå klageren imod.
Den 9. januar 2007 meddelte Landsskatteretten på ny i et brev repræsentanten, at omkostninger til syn og skøn ikke vil blive dækket af det offentlige.
Den 15. januar 2007 oplyste repræsentanten, at han snarest muligt ville udarbejde et skønstema. I en e-mail den 7. marts 2007 anmodede repræsentanten om fristforlængelse med indsendelse af skønstema, hvilket blev indrømmet.
Den 23. marts 2007 indsendte repræsentanten skønstema, og anmodede om at få stillet sagen i bero.
Den 22. april 2008 indsendte SKAT kendelse af 1. april 2008 fra Byretten. Det fremgår af kendelsen, at SKAT reelt allerede under proceduren har besvaret det regnskabsmæssige spørgsmål vedrørende belastningen af klagerens personlige indkomst for 1993, der ønskes stillet. Da de yderligere delspørgsmål herefter ikke kan besvares i form af regnskabstekniske opstillinger, og da senest Højesteret har taget stilling til betydningen af klagerens opgørelse af sit privatforbrug i forbindelse med indskud i H1 Invest A/S, er anmodningen om syn og skøn ikke imødekommet.
Den 3. juni har repræsentanten på ny tilskrevet Landsskatteretten, at gennemførelsen af syns- og skønsforretningen har bevirket, at SKAT har tilkendegivet, at det omhandlede beløb belaster klagerens privatforbrug to gange. Repræsentanten ønsker derfor dækning for omkostningerne til afholdelse af syn og skøn.
SKAT har ikke hjemmel til at genoptage skatteansættelsen for indkomståret 1993. Der er ikke foretaget ændringer i hverken Østre Landsret, eller Højesterets dom af 17. juni 2005, idet afgørelsen er stadfæstet i sin helhed. Derfor kan der ikke være ændringer til indberetning af et andet resultat.
Højesterets dom tager udgangspunkt i de selvangivne forhold. Da de 175.212 kr. er selvangivet, indgår de i privatforbrugsopgørelsen ultimo som et aktiv. De kan derfor ikke være anvendt til videreudlån til H2 som en del af de 635.079 kr., som påstået af klagerens repræsentant.
Der er ikke i forbindelse med sagsbehandlingen i Højesteret foretaget ændringer i indkomstansættelsen, da den er stadfæstet i sin helhed. Da der ikke er foretaget ændringer, kan der ikke være tale om, at der skal foretages fornyet indberetning af tal til selvangivelsen.
Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om at indkomsten nedsættes med 175.212 kr. Af Højesterets dom fremgår det, at klageren har påstået at have udlånt i alt 635.079 kr. til H2 i 1993. I dette beløb indgår de 175.212 kr. som er et kontantbeløb som klageren var i besiddelse af i 1993. Klageren har selvangivet beløbet på sædvanlig vis i 1993 som et netto aktiv i rubrik 694. Som følge af at klageren har selvangivet beløbet, er han blevet beskattet af beløbet 2 gange.
Det fremgår af Østre Landsrets dom at "Beløbet 175.212 kr. er således anført på selvangivelsen for 1993 som eksisterende formue pr. 31. december 1993". Således lægger også Østre Landsret til grund, at beløbet har været indtægtsført i 1993, og således også beskattet i dette år.
Højesteret har udtalt, at det ikke kan lægges til grund, at klageren har haft de 175.212 kr. til rådighed i 1993. Der er dermed foretaget en beskatning af hele dette beløb. Klageren er således dømt til at betale skat af de 175.212 kr., som han allerede har selvangivet i 1993.
I relation til dagældende skattestyrelseslovs § 34, stk. 2 (nugældende skatteforvaltningslovs § 26, stk. 2) skal en skattepligtig, der ønsker at få ændret sin skatteansættelse senest 3 år efter udløbet af det pågældende indkomstår, fremlægge nye oplysninger, der kan begrunde ændringen. Klagerens revisor har ved brev af 21. september 2005 anmodet skattemyndigheden om at genoptage skatteansættelsen for indkomståret 1993. Anmodningen om genoptagelse er således fremsat mere end 3 år efter udløbet af indkomståret 1993, jf. bestemmelsens ordlyd. Der er derfor ikke grundlag for at pålægge forvaltningen at genoptage skatteansættelsen for indkomståret 1993 i medfør af reglerne om ordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2.
Genoptagelse ud over nævnte 3 års frist kan i henhold til skatteforvaltningsloven alene tillades i tilfælde, der er omfattet af dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, nugældende skatteforvaltningslovs § 27, stk. 1.
Betingelserne for ekstraordinær skatteansættelse er anført i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1 til 8. Der er tale om en udtømmende bestemmelse.
Repræsentantens anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 1993 opfylder ikke nogen af de betingelser som fremgår af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1.
Klageren har overfor Højesteret nedlagt påstand om, at en del af et indskud i H1 Invest A/S på i alt 1.654.827 kr. udgøres af de 175.212 kr., som klageren ønsker fradrag for i denne sag. Klageren har således overfor Højesteret anført, at de 175.212 kr. har været til klagerens rådighed, og er betalt som indskudskapital i H1 Invest A/S. Dette har Højesteret afvist, da beløbet er opført i klagerens formue på selvangivelsen 1993 som et kontant indestående. Beløbet kan således ikke være indbetalt i H1 Invest A/S som anført af klageren.
Selv om beløbet er påført formuen, er det ikke nødvendigvis indkomstbeskattet.
Der er derfor ikke grundlag for at pålægge forvaltningen at genoptage skatteansættelsen for klageåret i medfør af reglerne om ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1.
Landsskatteretten stadfæster derfor skattecentrets afgørelse.
Sagsøgeren har blandt andet forklaret, at han indsendte bilag 9 sammen med selvangivelsen for 1993. SKAT har aldrig påtalt, at bilaget manglede. I selvangivelsen anførte han de 175.212 kr. som formue, fordi beløbet var et tilgodehavende. Han opholdt sig på det tidspunkt i udlandet og var ikke så omhyggelig med sin selvangivelse, som derfor ikke var helt korrekt. Revisor medtog kun et mindre beløb. Sagsøger brugte de 175.212 kr. af egne midler til en del af det indskud, han foretog. Der var ikke plads til en nærmere specifikation i selvangivelsen. Derfor vedlagde han bilag 9. På et tidspunkt i løbet af året var beløbet et kontant indestående, men ved udgangen af året, var beløbet et tilgodehavende. Sagsøger lukkede alle sine konti, fordi SKAT gjorde udlæg. Hans hus gik på tvangsauktion året efter.
Vedrørende selvangivelsen for 1993
Det gøres gældende, at bilag 9 er indleveret sammen med selvangivelsen for 1993.
Sagsøgte har modtaget selvangivelsen, men har - uvist af hvilke årsager - smidt denne væk sammen med hele ligningsomslaget og det øvrige materiale, der relaterer sig til indkomståret 1993.
Sagsøgte har selv i sagens bilag 11 redegjort for, at man ikke kunne finde sagsøgers selvangivelse for 1993. Dette faktum er kun bestyrket ved, at sagsøgte i nærværende sag gentagne gange har "eftersøgt" ligningsomslaget hos de lokale skattemyndigheder - uden held.
Sagsøgte er blevet opfordret til at fremlægge hele ligningsomslaget for 1993, således at det objektivt kan konstateres, hvad der indgår i ligningen for 1993. Dette har sagsøgte valgt ikke at gøre, hvilket bestyrker det faktum, at man har smidt materialet væk, og hvilket i øvrigt må tillægges processuelt skadesvirkning.
Det må herefter lægges til grund, at bilag 9 er indleveret til skattemyndighederne i forbindelse med indleveringen af selvangivelsen. Dette støttes yderligere af, at sagsøger allerede i 1996 gjorde opmærksom på, at man havde indleveret et sådant bilag. Sagsøger har således fastholdt sin forklaring gennem 15 år. Bilaget har i øvrigt været genstand for behandling i både Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret.
Heroverfor står sagsøgtes forklaring om, at man har smidt materialet væk, og at man ikke har været i stand til at fremfinde dette.
Sagens bilag C og D er ikke de indleverede underskrevne selvangivelser. Det forekommer i øvrigt mærkværdigt, at sagsøgte efter selv at have erklæret ikke at kunne finde materialet, nu pludselig - ganske kort inden forberedelsens afslutning - alligevel kan fremfinde en ikke-underskrevet selvangivelse.
Som nævnt har sagsøger anmodet sagsøgte om at fremlægges hele ligningsomslaget, hvilket ikke er sket. Det ikke underskrevne materiale, der er fremlagt som bilag C, kan ikke træde i stedet for den underskrevne og korrekt indleverede selvangivelse, og kan slet ikke træde i stedet for en fremlæggelse af hele ligningsomslaget.
Det bemærkes endelig, at sagsøgte selv i bilag D erklærer, at den ikke underskrevne selvangivelse ikke kan tjene som grundlag for ligningen, og at man derfor fortsat vil udstede dagbøder.
Det kan således af sagsøgtes eget bilag D læses, at bilag C ikke er lagt til grund ved ligningen. Bilag C har af samme årsag ingen relevans for nærværende sag.
Vedrørende Højesterets afgørelse af 17. juni 2005
Det betones, at sagsøger ved nærværende sag ikke bestrider den afgørelse, der er truffet af Højesteret den 17. juni 2005. Nærværende sag omhandler således ikke spørgsmålet om, hvorvidt der skal ske en forhøjelse af sagsøgers indkomst for 1993.
Derimod omhandler nærværende sag den skatteberegning, der foretages af skattemyndighederne som følge af den skattemæssige forhøjelse, der er blevet foretaget.
Vedrørende skatteberegningen
Det gøres overordnet gældende, at sagsøger ved indleveringen af selvangivelsen for indkomståret 1993 i rubrik 694 "andre aktiver" har medtaget et aktiv i form af et tilgodehavende hos H2 Leisure Ltd. på 175.212.
Sagsøger havde oprindeligt udlånt 635.079 kr. til dette selskab. Da sagsøger selv havde optaget lån på kr. 459.869 for at finansiere sit eget udlån, var det samlede tilgodehavende, der blev påført selvangivelsen, på kr. 175.212, jf. bilag 9.
Der er tale om et tilgodehavende, som sagsøger havde ultimo 1993. Der er således ikke tale om, at sagsøger var i besiddelse af beløbet ultimo 1993.
Beløbet indgår således i den oprindelige selvangivelse i debetsiden under rubrik 694.
Det bemærkes i øvrigt at beløb der anføres i rubrik 694 ikke er et udtryk for kontantbeholdning. Af Skattemyndighedernes selvangivelse har SKAT således anført, at beløb, der anføres i rubrik 694 er udtryk for "andre skattepligtige aktiver, herunder f.eks. kontantbeholdning, værdi af bil og kursværdi af pantebreve, der ikke er i depot". Yderligere skal anden kapitalindkomst anføres i rubrik 694.
Rubrik 694 anvendes således til at anføre andre skattepligtige aktiver - herunder tilgodehavender. Det kan endelig bemærkes, at det ikke giver mening, at sagsøger i selvangivelsen både skulle anføre at have optaget to lån og samtidig have kontanter i behold - hvis sagsøger var i besiddelse af kontanter, ville låneoptagelse ikke være nødvendig.
Efterfølgende foretager skattemyndighederne en korrektion af sagsøgers indkomst, jf. bilag 4. Korrektionen af sagsøgers indkomst skyldes et beregnet negativt privatforbrug, jf. bilag 4 p. 4.
Det fremgår af bilag 4 side 4, at der er en negativ formue ultimo på selvangivelsen på kr. 3.642.861. Som det fremgår, er dette tal hentet fra sagsøgers indleverede selvangivelse (bilag 3 nederst). Tallet er en sammentælling af de selvangivne poster fra de enkelte rubrikker på selvangivelsen, herunder rubrik 694, der indeholdt de poster, der kan genfindes i bilag 9 - således også posten på kr. 175.212.
Aktivet på kr. 175.212 er således et tilgodehavende hos H2 Leisure Ltd. medtaget i selvangivelsens rubrik 694.
Som det fremgår af bilag 4, foretages en forhøjelse af sagsøgers indkomst med kr. 1.954.827 som følge af, at sagsøger ikke anses for at have haft dette beløb til rådighed til udlån til H2 Leisure Ltd. og H1 Invest A/S. Dette var det fulde beløb, der blev indbetalt til H1 Invest A/S.
Af beløbet på 1.954.827 var de af sagsøger angivne 635.079 kr. først overført til H2 Leisure Ltd., der herefter overførte beløbet til H1 INvest A/S. Beløbet på 635.079 kr. er det beløb, der fremgår af bilag 9. Den konkrete skattemæssige behandling af disse beløb kan genfindes i opsummeret form i sagsøgtes svarskrift side 2 og 3.
Som det fremgår af sagsøgtes svarskrift siderne 2 og 3 - og Østre Landsrets afgørelse i sagen - tilsidesættes sagsøgers forklaring om, at han har udlånt kr. 635.079 til H2 Leisure Ltd.
Ligeledes tilsidesættes sagsøgers forklaring om at have optaget lån på kr. 394.867.
Endelig tilsidesættes sagsøgers forklaring om at have optaget lån på kr. 65.000 hos H3 ApS.
Samtlige poster i bilag 9 tilsidesættes således i skattemæssig henseende. Af samme årsag har sagsøger ikke haft et tilgodehavende på 175.212 kr., da denne post blot er et resultat af de 3 øvrige poster, der alle tilsidesættes.
Tilgodehavendet på 175.212 kr. blev selvangivet af sagsøger og indgår i privatforbrugsberegningens negative ultimo-post som et aktiv.
Da aktivet er blevet tilsidesat i skattemæssig henseende, burde SKAT efter Østre Landsret og Højesteret havde afsagt dom, ved privatforbrugsberegningen have taget hensyn hertil. Således burde man ikke have anvendt sagsøgers selvangivne ultimo-formue på 3.642.861, som var blevet selvangivet før SKAT foretog korrektionen af privatforbruget.
I stedet burde man ved den efterfølgende indberetning (ændring af årsopgørelsen) have taget hensyn til indholdet af Landsrettens og Højesterets afgørelser og have taget udgangspunkt i, at sagsøger ikke havde et tilgodehavende på 175.212 kr.
Dette beløb skulle således have været fratrukket sagsøgers ultimo-formue ved skatteberegningen. Den selvangivne ultimo-formue var på kr. 3.642.861 og aktivet på 175.212 skulle have været fratrukket heri.
Da ultimo-formuen var negativ, ville dette have medført en negativ formue på kr. 3.818.073.
Ved skatteberegningen burde der således have været taget hensyn til, at sagsøger i indkomståret 1993 havde anvendt 175.212 kr. mindre, hvorved det negative privatforbrug ville have været et tilsvarende beløb mindre.
Da man imidlertid ikke tager hensyn hertil ved skatteberegningen, belaster det samme beløb privatforbrugsopgørelsen to gange (gennem forhøjelsen på 1.954.827 og gennem den for lave ultimo-formue).
Da ultimo-posten på kr. 3.642.861 ikke reguleres med det (allerede) selvangivne beløb på 175.212 kr., medtages beløbet to gange, jf. notat udarbejdet af Deloitte, der fremlægges som bilag 12.
Der henvises yderligere til bilag 11, hvor skattemyndighederne i et bindende svar af egen drift har redegjort herfor.
Det gøres på denne baggrund gældende, at skatteberegningen er foretaget forkert. Sagsøger har processuelt ikke mulighed for at anfægte forhøjelsen, men da skatteberegningen medtager det samme beløb to gange, bør skatteberegningen genoptages med henblik på en korrekt beregning af det skattetilsvar, sagsøger skal svare som følge af Højesterets afgørelse af 17. juni 2005.
at sagsøgeren ikke har krav på genoptagelse for så vidt angår sagsøgerens skatteansættelse for indkomståret 1993, jf. den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, nr. 8.
Det bestrides således, at sagsøgeren har godtgjort, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder som medfører, at det må anses for urimeligt at opretholde skatteansættelsen.
For indkomståret 1993 blev sagsøgerens skattepligtige indkomst forhøjet med bl.a. kr. 1.954,827, svarende til en række indskud foretaget i selskabet H1 Invest A/S i perioden 10. juni 1993 til 1. december 1993. Indskuddene var foretaget gennem et irsk selskab, H2 Leisure Ltd. Skattemyndighederne lagde til grund, at indskuddene var foretaget af sagsøgeren. De selvangivne indkomst- og formueforhold hos sagsøgeren, herunder privatforbruget, levnede efter skattemyndighedernes opfattelse ikke plads til, at midlerne hidrørte fra sagsøgerens beskattede indkomst. Skattemyndighederne havde i indkomståret beregnet et betydeligt negativt privatforbrug for sagsøgeren. Forhøjelsen på kr. 1.954.827 blev stadfæstet af Landsskatteretten ved kendelse af 13. december 2001 (bilag A), af Østre Landsret, ved dom af 17. juni 2004 (bilag 5) og af Højesteret ved dom af 17. juni 2005 (bilag B).
Under sagen gjorde sagsøgeren med en række forskellige begrundelser gældende, at privatforbrugsopgørelsen skulle korrigeres med et beløb på i alt kr. 1.621.611. Sagsøgeren gjorde således gældende, at han i 1993 havde haft et sådant beløb til rådighed til udlån til H2 og dermed indbetalingerne til H1 Invest A/S (bilag 5, s. 4, højre spalte, næstsidste afsnit). Beløbet bestod ifølge sagsøgeren bl.a. af følgende poster (bilag 5, s. 4, øverst):
Udlån til H2 på kr. 635.079,-, der hidrører fra
Kontante midler anført på selvangivelsen for 1993
175.212 kr.
Lån fra firmaet G1 Ltd.
394.867 kr.
Lån fra firmaet H3 East ApS
Som det fremgår, oplyste sagsøgeren for domstolene, at beløbet på kr. 175.212 kr. anført på selvangivelsen for 1993 var "kontante midler".
Såvel Østre Landsret som Højesteret har afvist sagsøgerens forklaring om, hvorfra beløbet på kr. 635.079 kr., betalt til H2 Leisure Ltd., skulle stamme, herunder at dette beløb bl.a. bestod af en kontantbeholdning på kr. 175.212 kr. Vedrørende kontantbeholdningen på kr. 175.212 tillægger retten det derimod afgørende betydning, at sagsøgeren selv har selvangivet beløbet som eksisterende formue pr. 31. december 1993. Beløbet kunne derfor ikke - jf. Østre Landsrets præmisser - være anvendt til indbetaling til H1 Invest A/S, da den seneste indbetaling skete den 21. december 1993.
For så vidt angår det fremlagte bilag 3, s. 5, anfører sagsøgeren (stævningen, s. 2, 2. afsnit), at dette blev indleveret til skattemyndighederne sammen med selvangivelsen. Det bemærkes i den forbindelse, at der ikke i selve selvangivelsen (bilag 3, s. 1-4) er henvist til et sådant bilag. Bilaget fremstår endvidere som udarbejdet efter skattemyndighedernes udarbejdelse af privatforbrugsberegningen for sagsøgeren. Det anføres således bl.a. i bilaget: "Udgangspunktet for den indirekte beregning af privatforbruget for 1993, som danner grundlag for den skønnede indkomst er ansat udfra den selvangivne formue ultimo 1993"(bilag 3, s. 5, 1. afsnit).
Det efterfølgende fremlagte bilag 9 kan heller ikke tillægges betydning, bl.a. fordi bilaget ikke er dateret, og fordi bilaget først er fremlagt mere end 15 år efter indkomstårets udløb. Der er således intet, der tyder på, at det pågældende bilag var vedlagt sagsøgerens selvangivelse for 1993, hvilket også støttes af det fremlagte bilag C.
Uanset om det ovenfor nævnte bilag 3, s. 5, eller bilag 9, var vedlagt sagsøgerens selvangivelse for 1993, er det imidlertid fortsat helt udokumenteret, at der eksisterede et udlån til H2 Leisure Ltd. på kr. 635.079, der delvist bestod af en "residualpost" på kr. 175.212, som sagsøgeren var i besiddelse af kontant, og at rubrik 694 i selvangivelsen for 1993 var udtryk for et "nettotilgodehavende". Det bemærkes i den forbindelse, at der ikke eksisterer en låneaftale med H2 Leisure Ltd., at den oplyste mellemregning med selskabet er udokumenteret og at sagsøgeren tidligere under sagen har oplyst, at han yderligere havde udlånt kr. 973.750 til H2 Leisure Ltd., jf. bilag 5, s. 2.
Det bestrides, at skattemyndighederne, som anført af sagsøgeren i stævningen, s. 4, i forbindelse med behandlingen af sagsøgerens anmodning om syn og skøn ved Byretten skulle have anerkendt, at beløbet på kr. 175.212 er indgået i privatforbrugsberegningen to gange.
Sagsøgerens synspunkt er dybest set, at når domstolene tilsidesatte sagsøgerens forklaring på, hvor pengene kom fra, kan hans selvangivne værdier ved formueopgørelsen ikke lægges til grund for opgørelsen af det negative privatforbrug. Det er imidlertid ikke korrekt. Østre Landsrets og Højesteret tog stilling til, om de kr. 175.212, som sagen omhandler, var en del af indskuddet i H1 Invest A/S, og sagsøgerens forklaring om, hvor pengene kom fra, blev tilsidesat i sin helhed. Sagsøgeren hævder tilsyneladende, at det skal forstås således, at Højesteret også tilsidesatte oplysningerne i sagsøgerens selvangivelse, om at han havde en kontant formue på kr. 175.212 per 31. december 1993.
Nærværende sag handler med andre ord også om opgørelse af sagsøgerens negative privatforbrug i indkomståret 1993. Ved opgørelsen af et eventuelt negativt privatforbrug tages udgangspunkt i en sammenligning mellem formuen primo og ultimo indkomståret. Hvis skatteyderen har haft udgifter eller foretaget investeringer i årets løb, som ikke modsvares af lån eller indtægter i årets løb, kan SKAT skønsmæssigt fortage en forhøjelse. Den pågældende skatteyder vil herefter skulle dokumentere, hvor pengene til de pågældende udgifter/investeringer kommer fra. Sagsøgeren i nærværende sag kunne ikke dokumentere, hvor pengene til bl.a. indskuddet i H1 Invest A/S kom fra, hvorfor SKATs forhøjelse af sagsøgerens skattepligtige indkomst ikke blev tilsidesat.
Hvorvidt de kr. 175.212 indgik korrekt i opgørelse af sagsøgerens negative privatforbrug var således også et tema i den materielle skattesag, jf. således sagsøgerens påstand, bilag 5, s. 1 og sagsøgerens anbringende, jf. bilag 5, s. 5.
Hvis Østre Landsret eller Højesteret havde fundet, at SKATs opgørelse af det negative privatforbrug var fejlagtig, kunne og skulle forhøjelsen have været nedsat, men det fandt hverken Østre Landsret eller Højesteret - og tilsvarende skulle sagsøgeren have gjort synspunktet gældende i forbindelse med denne sag.
Det forhold taler også afgørende imod at tillade genoptagelse.
Sagsøgeren har i sin replik af 1. maj 2009, s. 3, anført, at sagsøgeren ikke tidligere har haft mulighed for at gøre gældende, at de kr. 175.212 ikke var en del af sagsøgerens formue, da dette ville indebære en anerkendelse af, at sagsøgeren ikke kunne redegøre for, hvor pengene kom fra. Det bestrides - og det bemærkes, at sagsøgeren tilsyneladende skifter forklaringer alt efter, hvad der konkret passer sagsøgeren bedst.
Det bemærkes atter, at Østre Landsret og Højesteret ikke fandt, at sagsøgeren ikke havde haft de 175.212 til rådighed som en del af formuen, men blot at de kr. 175.212 ikke indgik i indskuddet i H1 Invest A/S, som sagsøgeren hævdede (og hævder).
Sammenfattende taler det således imod at tillade genoptagelse, at sagsøgeren ikke har dokumenteret, at skatteansættelsen er materielt ukorrekt, at domstolene allerede har taget stilling til sagsøgerens hovedanbringender vedrørende de kr. 175.212 en gang, og at sagsøgerens øvrige anbringender vedrørende de kr. 175.212 under alle omstændigheder burde have været fremført under den materielle skattesag. Skatteministeriet bør på denne baggrund - også i denne sag - frifindes.
Efter det fremkomne kan retten tiltræde, at betingelserne for en ekstraordinær genoptagelse af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993 efter den dagældende skattestyrelseslovs § 35, stk. 1, ikke er opfyldt.
Retten finder det ikke godtgjort, at skatteberegningen er foretaget forkert. Retten har lagt vægt på, at det heller ikke under nærværende sag kan anses for dokumenteret, at sagsøger i løbet af 1993 udlånte kr. 175.212 i form af kontanter, og at han i selvangivelsen for 1993 anførte beløbet som et tilgodehavende og ikke et kontant indestående. Retten har lagt vægt på, at der ikke er fremlagt dokumentation for låneaftalen med H2 Leisure Ltd., og at mellemregningen med selskabet er udokumenteret.
Som følge af det anførte tager retten sagsøgtes frifindelsespåstand til følge. Sagsøger pålægges herefter at betale sagsomkostninger til sagsøgte som nedenfor bestemt.
Sagsøger, A, skal inden 14 dage betale 28.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgte, Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Medlemsstaternes retspraksis - Polen
Retspraksis tilgængelig på et websted
Offentliggørelse af afgørelser/Overskrifter
Retspraksis præsenteret i overskrifter
Forfatningsdomstolen (Trybunal Konstytucyjny)
den øverste forvaltningsdomstol (Naczelny Sad Administracyjny)
højesteret (Sad Najwyzszy) (domme afsagt af fire afdelinger):
- strafferet,
- civilret,
-arbejdsret, socialsikringsret og offentlige anliggender
- militære anliggender.
Forfatningsdomstolen – fællesskabsstøtte til en privat børnehave
Afgørelse af 18. december 2008, nr. K 19/07
Afgørelsens type (dom/afgørelse/...), dato og journalnummer.
Fællesskabsstøtte til en privat børnehave
Z.U. 2008/10A/182
Offentliggjort i den domsamling, der gælder for forfatningsdomstolens kompetenceområde, og som udgives af justitskontoret
Dz. U. 2008.235.1618 af 30. december 2008
Offentliggjort i den officielle tidende
Links til dommen i Word- og pdf-format
Den øverste forvaltningsdomstol
Dommen er uigenkaldelig
Dato for modtagelse
Domstolens navn
Den øverste forvaltningsdomstol (Naczelny Sąd Administracyjny)
Dommernes navne
Marek Kołaczek
Tomasz Kolanowski
Symbol med beskrivelse
6110 moms
Beskatningsprocedure
I SA/Lu 454/05 - Wyrok WSA w Lublinie z 2007-05-09
I FZ 201/06 - Postanowienie NSA z 2006-07-17
Direktøren for skattekammeret
Den ankede dom er blevet omstødt, og sagen er overgået til distriktsforvaltningsdomstolen med henblik på fornyet undersøgelse
Henvisning til lovgivning
Dz.U. 2005 nr 8 poz 60: art. 70, stk. 1, art. 108, stk. 2, punkt 2, litra a, art. 116, stk. 1, art. 118, stk. 1, samt art. 127, 151, 152, 187, 188 og 191 i lov af 29. august 1997 om beskatningsprocedurer (ustawa z dnia 29 sierpnia 1997 r. Ordynacja podatkowa)
Dz.U. 2002 nr 153 poz 1270: art. 141, stk. 4, art. 145, stk. 1, punkt 1, litra c, og art. 151 i lov af 30. august 2002 om forvaltningsdomstoles procedurer (ustawa z dnia 30 sierpnia 2002 r. Prawo o postepowaniu przed sadami administracyjnymi).
Dz.U. 1934 nr 93 poz 836: art. 1, 2, 4 og 20 i bekendtgørelse af 24. oktober 1934 udstedt af præsidenten for Republikken Polen om retssagers sammensætning (rozporzadzenie Prezydenta Rzeczypospolitej z dnia 24 pazdziemika 1934 r. Prawo o postepowaniu ukladowym).
forfatningsdomstolen – (Trybunal Konstytucyjny) – DOC, PDF
den øverste forvaltningsdomstol – (Naczelny Sad Administracyjny) HTML
højesteret – (Sad Najwyzszy) PDF
den øverste forvaltningsdomstol – HTML..
Yderligere procedurer
– Findes der oplysninger i forbindelse med ankesager?
Ja, ved forfatningsdomstolen.
Alle højesteretsdomme er resultatet af en ankesag.
– Verserer sagen stadig?
Sagen vil blive anket til højesteret afhængig af dommens indhold.
– Resultatet af ankesager?
– Er afgørelsen uigenkaldelig?
Ja, hvis sagen blev bragt for den øverste forfatningsdomstol.
Der bliver truffet en afgørelse afhængig af dommens indhold.
Har sagen tidligere været bragt for en anden intern domstol:
– forfatningsdomstolen?
En ekstern domstol:
– EF-Domstolen?
– Menneskerettighedsdomstolen?
Der er både de regionale forvaltningsdomstole (første instans) og den øverste forvaltningsdomstol (anden instans), hvis domme kan findes på webstedet. Endvidere er der links mellem relevante domme.
Der er bindende regler for offentliggørelse af retspraksis i Polen. Disse regler gælder for:
forfatningsdomstolen (Trybunal Konstytucyjny), for hvilken hele retspraksis offentliggøres
den øverste forvaltningsdomstol (Naczelny Sad Administracyjny), for hvilken hele retspraksis offentliggøres
højesteret (Sad Najwyzszy), for hvilken kun en udvalgt del af retspraksis offentliggøres.
Højesterets (Sad Najwyzszy ) offentliggørelsesansvar er fastlagt i art. 7 i lov om højesteret (23. november 2002) (ustawa z dnia 23 listopada 2002 r. o Sadzie Najwyzszym). I henhold til højesterets procedurer er det pressetalspersonen og dommerens assistenter, der har ansvaret for offentliggørelsen.
Offentliggørelse af retspraksis fra forfatningsdomstolen (Trybunal Konstytucyjny ) er fastlagt i art. 190 i den polske forfatning.
Domme offentliggøres i deres helhed på webstedet, så snart dommerne har underskrevet begrundelsen.
Art. 42 i lov om forvaltningsdomstolenes opbygning (Prawo o ustroju sadów administracyjnych) pålægger også præsidenten for højesteret (Prezes Naczelnego Sadu Administracyjnego) en offentliggørelsespligt. De mere detaljerede regler fremgår af bekendtgørelsen om præsidenten for højesteret, herunder forpligtelsen til at oprette en central database over domme i og oplysninger vedrørende forvaltningssager og til at stille disse domme til rådighed på webstedet.
Sidste opdatering: 10/12/2012

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret