text:
4 timer siden 23/01/2018
5 timer siden 23/01/2018
11 timer siden 23/01/2018
Thomas Thorup Larsen - Rasmus Horskjær Nielsen
Af Thomas Thorup Larsen og Rasmus Horskjær Nielsen, Bird & Bird Advokatpartnerselskab
Højesteret afsagde tirsdag den 4. juni 2013 dom i sagen mellem I/S Vestforbrænding og DSV Transport. I/S Vestforbrænding havde afvist et tilbud fra DSV Transport med den begrundelse, at DSV Transport tidligere uberettiget havde ophævet en kontrakt med I/S Vestforbrænding. I den forbindelse henviste I/S Vestforbrænding til udbudsdirektivets artikel 45, stk. 2, litra d, hvorefter en økonomisk aktør kan udelukkes fra en udbudsprocedure, hvis denne aktør i forbindelse med udøvelsen af sit erhverv har begået en alvorlig fejl, som de ordregivende myndigheder beviseligt har konstateret. Højesteret konkluderede, at der i den konkrete sag ikke var begået så alvorlige fejl, at I/S Vestforbrænding var berettiget til at udelukke DSV Transport fra fremtidige udbud.
I/S Vestforbrænding udbød i marts 2005 en kontrakt om transport af containere til og fra en genbrugsstation i Gentofte Kommune. I efteråret 2005 blev der indgået en 5-årig kontrakt gældende fra 1. januar 2006 med DSV Transport. I august 2006 tilkendegav DSV Transport imidlertid, at opgaven var væsentligt mere omfangsrig, end hvad der fremgik af udbudsmaterialet, hvorfor virksomheden fremsatte et påkrav om, at I/S Vestforbrænding skulle opsige kontrakten og genudbyde den med en beskrivelse, der afspejlede opgavens faktiske omfang. Da I/S Vestforbrænding ikke opsagde aftalen, ophævede DSV Transport denne 1. september 2006.
Efter ophævelsen fortsatte DSV Transport med at transportere affald til genbrugsstationen, og den 25. september 2006 indgik parterne en interimaftale, som var gældende indtil I/S Vestforbrænding i 2007 genudbød kontrakten – igen med DSV Transport som vinder.
For så vidt angik ophævelsen i 2005 forfulgte I/S Vestforbrænding sagen ved voldgiftsnævnet og fik ved denne lejlighed voldgiftrettens ord for, at DSV Transports ophævelse i 2005 havde været uberettiget.
I 2009 iværksatte I/S Vestforbrænding et nyt EU-udbud vedrørende transport af containere – denne gang til og fra en anden genbrugsstation. I den pågældende proces afviste I/S Vestforbrænding et tilbud fra DSV Transport med begrundelsen, at denne virksomhed tidligere havde foretaget en uberettiget ophævelse af en kontrakt, og at dette kunne karakteriseres som en alvorlig fejl omfattet af udbudsdirektivets artikel 45, stk. 2, litra d.
DSV Transport klagede over afvisningen til Klagenævnet for Udbud, og sagen blev først ved kendelse af 19. oktober 2009 og siden ved Østre Landsrets dom af 22. marts 2011 afgjort til DSV Transports fordel, som i begge tilfælde konkluderede, at I/S Vestforbrænding ikke havde været berettiget til at afvise tilbuddet fra DSV Transport med hjemmel i 45, stk. 2, litra d. Sagen blev anket til Højesteret, som konkluderede følgende:
”Højesteret finder, at den fejl, som DSV Transport begik ved at ophæve kontrakten, ikke kan
betegnes som en så alvorlig fejl, at den berettiger til udelukkelse fra fremtidige udbud. Højesteret
har herved navnlig lagt vægt på, at der forelå en reel tvist om forståelsen af kontrakten,
og at DSV Transport fortsatte med at udføre sine transportopgaver efter ophævelsen af kontrakten.”
Før den frivillige udelukkelsesgrund i udbudsdirektivets artikel 45, stk. 2, litra d, finder anvendelse, skal den ordregivende myndighed beviseligt kunne konstatere, 1) at den økonomiske aktør har begået fejl i forbindelse med udførelsen af sit erhverv, og, 2) at fejlen har en sådan karakter, at den kan karakteriseres som en alvorlig fejl.
Højesteret henviste i sin vurdering særligt til EU-Domstolens dom af 13. december 2012, C-465/11. Fra denne dom fremhævede Højesteret, at hjemlen i art. 45, stk. 2, litra d, omfatter ”enhver culpøs adfærd, der har indvirkning på den pågældendes operatørs faglige troværdighed, og at en virksomheds manglende overholdelse af sine kontraktmæssige forpligtelser i princippet kan betragtes som fejl i forbindelse med udøvelse af erhverv”. I forhold til begrebet ”alvorlig fejl” henviste Højesteret til EU-Domstolen betragtninger om, at dette må forstås som en henvisning til en adfærd hos den pågældende virksomhed, som efter en konkret og individuel vurdering ”må karakteriseres som misligholdelseshensigt eller uagtsomhed af en vis alvor”.
Baseret på voldgiftrettens kendelse om, at ophævelsen havde været uberettiget, fastslog Højesteret i forhold til betingelse nr. 1, at DSV Transport havde begået en fejl ved at ophæve kontrakten.
I forhold til betingelse nr. 2 fandt Højesteret dog (ligesom landsretten), at ophævelsen ikke kunne anses som en ”alvorlig fejl”.
Det bemærkelsesværdige ved dommen, at Højesteret i sin vurdering af fejlens alvor – i forlængelse af en lignende argumentation fra Landsretten - lægger vægt på 2 forhold, nemlig at den af voldgiftsretten pådømte kontrakttvist havde været reel, men også, at DSV efter ophævelsen var fortsat med at udføre kontraktens transportopgaver (bl.a. ved interimskontrakten).
Højesteret ser således ikke blot på, om den oprindelige ophævelse var fuldstændigt ubegrundet eller om der, som Højesteret konkluderer, forelå en reel tvist om forståelsen af kontrakten, men også på det efterfølgende forløb og på hvordan, den pågældende aktør agerede i forhold til den begåede ”fejl”.
At det efterfølgende forløb kan spille en rolle, kan ikke umiddelbart udledes af ordlyden af artikel 45, stk. 2, litra d, men ikke desto mindre vælger Højesteret at fremhæve dette punkt som led i sin argumentation. Dette på trods af, at henvisningen til, at der i dette tilfælde forelå en reel kontrakttvist, formentlig havde været tilstrækkeligt til at få den økonomiske aktør ud af området for artikel 45, stk. 2, litra d.
Hvor meget der skal lægges heri, er uklart, men da der utvivlsom er tale om en samlet konkret vurdering, vil en økonomisk aktør, der befinder sig i en lignende situation, fremadrettet utvivlsomt stå sig bedre, hvis denne senest sammen med fremsættelse af alvorlige indsigelser og trusler om ophør, overvejer sin stilling i forhold til at afbøde de praktiske gener af denne beslutning i forhold til den offentlige myndighed.
Som ordregiver kan dommen bruges til en generel påmindelse om, at udgangspunktet for de offentlige udbud er, at alle økonomiske aktører skal have mulighed for at deltage på lige vilkår, hvorfor også artikel 45, stk. 2, litra d, alene kan anses som en snæver undtagelse hertil.
Tidligere fejl skal som minimum have været ”alvorlige” for at retfærdiggøre brugen af art. 45, stk. 2, litra d, og selv ved fejl af kvalificeret grovhed, kan der i lyset af Højesterets overvejelser formentlig forekomme tilfælde, hvor generne fra en sådan fejl – fx grundet leverandørens fortsatte levering – de facto er blevet minimeret på en sådan måde, at den potentielt set ”alvorlige fejl” ikke længere berettiger brugen af artikel 45, stk. 2, litra d.
Da anvendelsesområdet i artikel 45, stk. 2, litra d, skal fortolkes snævert, og da bevisbyrden for, at der foreligger alvorlige fejl, påhviler ordregiveren, anbefales det, at ordregiver udviser varsomhed i forbindelse med at afvise tilbudsgivere med henvisning artikel 45, stk. 2, litra d.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Betalingskorrektion - rette omkostningsbærer
03 Jun 2015 12:42
09 Mar 2015 08:41
17. afdeling, B 156-14
Ejendomshandel, skødeomkostninger, sekundær, justering
I forbindelse med at to anpartshavere købte en fast ejendom af deres anpartsselskab, afholdte anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. SKAT anså anpartshaverne som rette omkostningsbærere, jf. ligningslovens § 16, stk. 1. Anpartshaverne anerkendte, at skødeomkostningerne mv. skulle have været afholdt af dem, men anmodede om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet de afholdte udgifter, jf. ligningslovens § 2, stk. 5.
Landsretten fandt, at SKAT ikke havde foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til anpartshaverne efter ligningslovens § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til anpartshaverne som rette omkostningsbærere. Da der således ikke var foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kunne der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
Louise Saul, Ulla Staal og Thomas Lohse
Denne sag, der er anlagt den 6. september 2013 ved byretten, er ved kendelse af 14. januar 2014 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
Sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt A og BA kan foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
Sagsøgeren, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om, at A skal anerkende, at han ikke kan foretage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv., og at BA skal anerkende, at hun ikke kan fortage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
De sagsøgte, A og BA, har påstået frifindelse.
A og BA ejede hver halvdelen af anparterne i H1 ApS, som var registreret med binavnet H1 ApS, og som pr. 1. maj 2008 erhvervede ejendommen ...1, for 2.495.000 kr. Efter en større ombygning solgte anpartsselskabet pr. 1. maj 2009 ejendommen til A og BA for 3.000.000 kr., hvilket beløb ubestridt udgjorde handelsværdien.
Af punkt 8 i skødet mellem anpartsselskabet og A og BA fremgår:
Alle de med nærværende handels forbundne omkostninger, herunder stempel- og tinglysningsafgift vedrørende skøde, omkostninger vedrørende overtagelse af lån samt salær til berigtigende advokat ... betales af sælger.
Anpartsselskabet betalte den berigtigende advokats faktura på 29.400 kr. udgørende 19.400 kr. i stempelafgift og 10.000 kr. i skødesalær.
Under henvisning til at skødeomkostninger mv. i forbindelse med ejendomskøb afholdes af køber, forhøjede SKAT As og BAs aktieindkomst for indkomståret 2009 med 14.700 kr. for hver, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1.
A og BA har anerkendt, at omkostningerne skulle have været afholdt af dem, men har anmodet om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet den afholdte udgift, jf. ligningslovens § 2, stk. 5.
Spørgsmålet herom blev af A og BA indbragt for Landsskatteretten, der ved enslydende kendelser af 19. juni 2013 gav A og BA medhold i, at der kunne foretages betalingskorrektion.
Af Landskatterettens kendelser af 19. juni 2013 fremgår blandt andet:
SKAT har ikke imødekommet en anmodning om betalingskorrektion efter ligningsloven § 2, stk. 5 for de af selskabet afholdte skødeomkostninger.
Selskabet har i forbindelse med salget af ejendommen til anpartshaverne afholdt skødeomkostninger på 29.400 kr. hertil. Selskabet har i forbindelse med afgørelse af sagen hos SKAT ansøgt om betalingskorrektion for disse udgifter.
Salgsomkostninger, 29.400 kr., i forbindelse med ejendomshandel er en udgift, der tilfalder køber af ejendommen. Det fremgår af selskabets avanceopgørelse, at selskabet har afholdt salgsomkostninger ved anpartshavernes køb af selskabet ejendom. Denne udgift anses afholdt af selskabet i anpartshavernes interesse og i kraft af deres bestemmende indflydelse i selskabet.
Ejendommens handelspris er ikke kritiseret efter ligningslovens § 2. Udgifterne mellem selskabets kostpris og handelsprisen anses for at være udgifter afholdt i aktionærernes interesser til opfyldelse af deres private behov. Udgifterne beskattes som udlodning efter ligningslovens § 16 A, stk. 1. Ligeledes kritiseres skødeomkostningerne ikke efter ligningslovens § 2.
Da der ikke foretages ændringer i ansættelsen efter ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke foretages betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5. SKAT kan således ikke imødekomme anmodningen om betalingskorrektion og fastholder ansættelsen.
Selskabets [Klagers] påstand og bemærkninger
Da selskabet har afholdt skødeomkostningerne ved overdragelsen af ejendommen, er det SKATs opfattelse, at der foreligger maskeret udlodning, da sådanne omkostninger normalt betales af køber.
Dette er anerkendt. Der er dog samtidigt anmodet om betalingskorrektion for beløbet, sådan at køberne refunderer selskabet den pågældende udgift.
SKAT har afslået betalingskorrektion med henvisning til, at overdragelsesprisen ikke er kritiseret efter ligningslovens § 2, og da der derfor ikke foreligger en ændring omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke indrømmes betalingskorrektion.
Det fastholdes, at der foreligger en kontrolleret transaktion omfattet af skattekontrollovens § 3 B, og ligningslovens § 2, uanset hvilken begrundelse for ændringen SKAT bruger. Der henvises til nyeste praksis SKM2012.92.HR og SKM2012.221.HR.
Det betyder, at der er tale om en kontrolleret transaktion, hvor der derfor er adgang til betalingskorrektion efter reglerne i Ligningslovens § 2, stk. 5.
Højesteret har i dom af 2. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.92.HR afgjort, at ligningslovens § 2, stk. 1 omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatning. I dommen er henvist til forarbejderne til bestemmelsen i ligningslovens § 2, stk. 1, hvoraf fremgår, at bestemmelsen omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter.
I nærværende sag er ændringerne af klagerens skatteansættelse for indkomståret 2009 ændret efter praksis om rette udgiftsbærer. Disse ændringer er herefter omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, hvorfor der er mulighed for korrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5.
Hovedanpartshaverne kan herefter undgå følgeændringer i form af udlodningsbeskatning, hvis de forpligter sig til at betale salgsomkostningerne til selskabet.
Ved en af Landsskatteretten ligeledes den 19. juni 2013 afsagt kendelse blev det bestemt, at H1 ApS kunne fradrage et af SKAT ikke godkendt fradrag på 787.813 kr. vedrørende tab ved salget af ejendommen. Landsskatteretten lagde ved afgørelsen vægt på, at anpartsselskabet ikke kunne anses for at have erhvervet ejendommen med henblik på videresalg til hovedanpartshaverne, og at der derfor forelå en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelsen af indkomsten, hvorfor tabet kunne fradrages efter statsskattelovens § 6 a. Det samlede godkendte fradrag i anpartsselskabets opgørelse af skattepligtig indkomst for indkomståret 2009 udgjorde herefter 933.161 kr., i hvilket beløb indgik udgiften til skødeomkostninger mv. på 29.400 kr.
Skatteministeriet har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 14. januar 2015, hvoraf fremgår:
Det gøres overordnet gældende, at A og BA ikke opfylder betingelserne for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
Uddybende gøres det for det første gældende, at skattemyndighedernes afgørelse af, at A og BA - og ikke deres anpartsselskab - var rette omkostningsbærer af de skødeomkostninger mv., som selskabet har afholdt, ikke er en primær korrektion, der er sket med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1.
For det andet gøres det uddybende gældende, at korrektionen under alle omstændigheder ikke resulterer i sekundære justeringer, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5.
1. Betalingskorrektion, jf. ligningslovens § 2, stk. 5
Ved betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, kan kontrollerede parter, hvor en indbyrdes betaling er bragt i overensstemmelse med armslængdeprisen, jf. ligningslovens § 2, stk. 1, undgå skattemæssige følgeændringer heraf ved at efterbetale prisforskellen, så den skattemæssige indkomstfordeling bringes i overensstemmelse med den faktiske.
Afgørende for adgangen til betalingskorrektion er, om der er foretaget en primær korrektion, der har resulteret i en korresponderende korrektion, og som kan korrigeres ved en sekundær justering. Det kan illustreres med følgende eksempel:
Et selskab yder et rentefrit lån til selskabets hovedaktionær. Da lånet ikke er ydet på armslængdevilkår, skal renten reguleres. Som følge heraf forhøjes selskabets indkomst med rentebeløbet (den primære korrektion). Samtidigt får hovedaktionæren et tilsvarende rentefradrag (den korresponderende korrektion).
Hovedaktionæren er imidlertid blevet tilført en økonomisk fordel, idet han rent faktisk ikke har betalt renten til sit selskab. Dette resulterer i en forhøjelse af hovedaktionærens indkomst i form af maskeret udlodning/yderligere løn (sekundær justering).
Det er udelukkende denne sekundære justering, hovedaktionæren kan undgå ved at forpligte sig til at korrigere betalingen til sit selskab, således at aktionæren rent faktisk betaler renten. Der gives derimod ikke betalingskorrektion for så vidt angår den primære og den korresponderende korrektion.
Hjemlen for betalingskorrektion for så vidt angår den sekundære justering er ligningslovens § 2, stk. 5:
Det er altså en betingelse for at opnå betalingskorrektion, at skattemyndighederne har foretaget en primær korrektion efter § 2, stk. 1, og at denne har resulteret i yderligere følgeændringer/sekundære justeringer.
Bestemmelsen i ligningslovens § 2 regulerer alene forholdet mellem de to kontrollerede parter, hvis kontrollerede transaktion SKAT undersøger. Betalingskorrektion sker efter bestemmelsen i anledning af ændringer af den kontrollerede transaktion og omfatter således alene den kontrollerede transaktions to parter.
Der er dermed kun mulighed for at undgå sekundære følgevirkninger hos én af de to aftaleparter, som er genstand for den primære korrektion.
2. Ad ikke en primær (og korresponderende) korrektion, jf. ligningslovens § 2, stk.1
Betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, forudsætter, at skattemyndighederne ved en primær korrektion har foretaget en ændring i skatteansættelsen i medfør af § 2, stk. 1.
Det fremgår af praksis, at ansættelsen ud fra et rette omkostningsbærer-synspunkt ikke er omfattet af ligningslovens § 2. Hjemlen findes derimod typisk i ligningslovens § 16A.
Når Landsskatteretten i sine kendelser af 19. juni 2013 ... finder, at der kan ske betalingskorrektion, skyldes dette ifølge begrundelsen ene og alene en fortolkning af SKM2012.221.HR, der vedrører en sag om rette indkomstmodtager. Landsskatteretten anfører, at SKM2012.221.HR henviser til SKM2012.92.HR, der igen henviser til lovmotiverne til ligningslovens § 2.
Det kan imidlertid hverken udledes af Højesterets præmisser i SKM2012.221.HR eller i SKM2012.92.HR, at spørgsmålet om rette indkomstmodtager, eller - som det for nærværende sag afgørende - rette omkostningsbærer, skulle være omfattet af ligningslovens § 2. Begge Højesteretssager vedrørte anvendelsesområdet for den forlængede ligningsfrist (6 års-fristen) i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, og ikke direkte hvad der er omfattet af ligningslovens § 2.
SKM2012.92.HR omhandlede et koncernselskab, der havde et tilgodehavende på et andet selskab, som var uforrentet i en periode. Af skattetekniske årsager ønskede selskabet at opnå et kurstab og ikke en rente. Selskaberne aftalte derfor, at gældsforholdet ikke blev forrentet, men at der skete en vederlæggelse i form af et kurstab/en kursgevinst. Denne ordning blev indført med tilbagevirkende kraft. Vederlæggelsen med kurstab med tilbagevirkende kraft var størrelsesmæssigt på markedsvilkår. Denne sag var således ikke en rette indkomstmodtagersag.
I Højesterets præmisser gennemgås i det første afsnit sagens konkrete omstændigheder. I det andet afsnit redegøres for selskabets synspunkt. I det tredje afsnit gengiver Højesteret indholdet af skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5.
Højesteret anfører i det fjerde afsnit, at det i skattekontrollovens § 3B, stk. 1, er angivet, hvilke skattepligtige der er omfattet af bestemmelsen, og det fremgår, at der ved kontrollerede transaktioner forstås handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem de pågældende interesseforbundne selskaber m.v.
Herefter udtaler Højesteret følgende i femte afsnit:
Den ændrede ansættelse af ... er herefter sket rettidigt.
Højesteret afgør derfor i dette afsnit fristspørgsmålet uden en henvisning til ligningslovens § 2.
Herefter fremkommer Højesteret i afgørelsens sjette afsnit med et obiter dictum. Afsnittets første punktummer er en gengivelse af ligningslovens § 2, stk. 1, og er en henvisning til forarbejderne:
Højesteret bemærker, at bestemmelsen i ligningslovens § 2, stk. 1, hvorefter der ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for så vidt angår kontrollerede transaktioner skal anvendes priser og vilkår, der er i overensstemmelse med »armlængdeprincippet«, ifølge bestemmelsens forarbejder omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter, f.eks. levering af tjenesteydelser, låneforhold, overførelse af aktiver, immaterielle aktiver, der stilles til rådighed mv. Efter bestemmelsen kan skattemyndighederne foretage korrektion af transaktioner mellem interesseforbundne parter, når en transaktion ikke er i overensstemmelse med, hvad der ville være opnåeligt mellem uafhængige parter.
At Højesteret fortsat har priser og vilkår i tankerne, viser tredje punktum:
Korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen.
Med anvendelsen af ordene "øvrige vilkår" holder Højesteret fast ved, hvad ligningslovens § 2 vedrører, nemlig en korrektion af priser og vilkår. Det understreges af sætningens kommasætning, at ordet "herunder" refererer til "alle økonomiske elementer og øvrige vilkår" af relevans for beskatningen. Det gælder også formuleringen "den retlige kvalifikation af transaktionen", idet der ikke er komma foran ordet "samt".
Højesteret fortsætter herefter med afsnittets fjerde punktum:
En aftale om lån på nul kupon-vilkår indgået mellem interesseforbundne parter med tilbagevirkende kraft vil således kunne korrigeres af skattemyndighederne med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1.
..." (min markering).
Ordet "således" henviser tilbage til den forudgående sætning i tredje punktum.
Dermed omtaler Højesteret i præmisserne, herunder i sit obiter dictum, alene vilkårsdispositioner og ikke korrektioner af rette indkomstmodtager. Afgørelsens præmisser viser ikke, at Højesteret mener, at sager om rette indkomstmodtager er omfattet af ligningslovens § 2.
I SKM2012.221.HR havde SKAT fundet, at hovedaktionæren - og ikke et af ham kontrolleret selskab - var rette indkomstmodtager af et honorar udbetalt af et andet selskab ejet af aktionæren. Der var mellem aktionæren og selskabet indgået en arbejdsaftale, som efter Skatteministeriets opfattelse var en såvel handelsmæssig som økonomisk transaktion. SKAT havde imidlertid hverken korrigeret vederlagets størrelse eller aftalens vilkår i medfør af ligningslovens § 2, stk. 1.
Der var for Højesteret enighed om, at korrektionen af rette indkomstmodtager ikke var omfattet af ligningslovens § 2. Parternes fælles vurdering blev ikke tilsidesat af Højesteret.
Spørgsmålet i sagen var alene, om SKAT havde været berettiget til at ændre hovedaktionærens skattemæssige indkomst i medfør af den dagældende forlængede ligningsfrist i skattestyrelseslovens § 34, stk. 4 (nu skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5).
Højesteret henviser i afgørelsens præmisser til Højesterets dom af 2. februar 2012, SKM2012.92.HR, og gentager herefter denne afgørelses femte afsnit vedrørende 6 års-fristen, hvor Højesteret afgjorde fristspørgsmålet uden en henvisning til ligningslovens § 2, jf. ovenfor. Højesteret henviser endvidere ikke til Højesterets obiter dictum vedrørende ligningslovens § 2 i sjette afsnit i SKM2012.92.HR.
I overensstemmelse hermed fandt Østre Landsret i SKM2014.846.ØLR:
at de foreliggende skatteansættelsesændringer, der beror på, at [A] anses for rette indkomstmodtager, ikke er omfattet af ligningslovens § 2. Der er således ikke foretaget nogen korrektion af pris eller vilkår i samarbejdskontrakten mellem [B] ApS og [C] A/S til armslængdevilkår, men derimod en skattemæssig henførsel af indkomsten til [A] som rette indkomstmodtager. Da der ikke er foretaget en ændring af skatteansættelserne i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kan [B ] ApS ikke foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
På samme måde som i sagen om rette indkomstmodtager, vedrører en sag om rette omkostningsbærer ikke en korrektion af priser og vilkår, jf. ligningslovens § 2, stk. 1.
Der er således ikke støtte for Landsskatterettens synspunkt om, at sager om rette omkostningsbærer er omfattet af ligningslovens § 2, herunder af adgangen til betalingskorrektion i medfør af § 2, stk. 5.
Allerede som følge af, at SKAT ikke har foretaget en korrektion af priser og vilkår efter ligningslovens § 2, stk. 1, og der dermed ikke foreligger en primær korrektion, har A og BA ikke adgang til betalingskorrektion i medfør af § 2, stk. 5.
3. Ad ingen sekundære justeringer
Hvis landsretten måtte finde, at der i nærværende sag er tale om en primær korrektion efter ligningslovens § 2, stk. 1, resulterer denne korrektion ikke i en sekundær justering, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5.
Også, og i sig selv, af den grund opfylder A og BA ikke betingelserne for betalingskorrektion. ...
For det første er der relationen mellem A og BA og deres selskab. A og BA er hver blevet udlodningsbeskattet svarende til halvdelen af skødeomkostningerne mv. og deres selskab har fået fradrag for udgiften. Det er der enighed om. Det er ubestridt, at udlodningsbeskatningen er på markedsvilkår.
Forhøjelsen af den skattepligtige indkomst hos A og BA har således ikke medført nogen yderligere følgeændringer/sekundære justeringer hos selskabet som i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, ville kunne undgås ved, at selskabet forpligtigede sig til betaling.
For det andet er der relationen mellem selskabet og advokaten. Som figuren ovenfor viser, har selskabet H1 ApS betalt omkostningerne til udarbejdelse af skøde mv. til advokaten. I forholdet mellem selskabet og advokaten er der ikke foretaget en ændret ansættelse af parternes skattepligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1. Der er således ikke foretaget nogen primær korrektion, og der er som følge heraf ej heller nogen sekundære justeringer.
Og endelig er der for det tredje relationen mellem A og BA samt advokaten. I dette indbyrdes forhold er der ikke foretaget nogen primære korrektioner af parternes indkomst. Da der ikke er foretaget en primær korrektion, er der heller ikke nogen sekundære følgevirkninger, der kan korrigeres for.
Der er altså ingen sekundær justering i sager om rette udgiftsbærer (eller sager om rette indkomstmodtager). Fordi der ikke er hjemmel til at betragte tilbagebetalingen af skødeomkostningerne mv. som en sekundær justering, så kan A og BA ikke opnå en betalingskorrektion.
A og BA kan ikke undgå selve udlodningsbeskatningen. Det eneste, de kan får betalingskorrigeret i medfør er ligningslovens § 2, stk. 5, er sekundære justeringer; og sådanne justeringer er der ingen af i denne sag/en sag om rette omkostningsbærer.
Også derfor skal Skatteministeriet have medhold i de nedlagte påstande.
4. Ad A og BAs indsigelser
Efter ordlyden af ligningslovens § 2, stk. 1, er der to betingelser for at ændre selvangivelsen. Det første krav er, at der er tale om en kontrolleret transaktion. Det andet krav er, at priser og vilkår ikke er på armslængdevilkår.
Idet A og BA ejer selskabet i lige sameje er kontrolkravet - og dermed den første betingelse - opfyldt. Dette er der enighed om.
Der er derimod uenighed om, hvori den kontrollerede transaktion består.
Udgiften til skødeomkostninger mv. er efter sin art en privatudgift, som er afholdt af selskabet i kraft af hovedanpartshavernes kontrol. Det er denne kontrollerede aftale om udgiftsafholdelse, der udgør den kontrollerende transaktion. Den kontrollerede transaktion er derimod ikke relateret til selve aftalen om overdragelse af den faste ejendom. Der er ikke tvist om ejendommens værdi, eller at den faktisk blev handlet til handelsprisen.
Det støttes endvidere af, at skødeomkostningerne mv. opkræves af selskabet den 1. maj 2009 med forfaldsdato den 11. maj 2009 ... og således forud for, at A og BA underskriver skødet den 12. maj 2009 ...
SKAT har ikke rejst tvivl om, hvorvidt skødeomkostningerne mv. er på markedsvilkår, og SKAT har således hverken fundet, at skødeomkostningerne mv. var fastsat for højt eller lavt, eller at vilkårene i øvrigt ikke måtte være, som hvis de var aftalt mellem uafhængige parter.
Skødeomkostninger mv. er identiske med de faktisk afholdte udgifter til advokaten i form af salær og afgift.
Eftersom myndighederne dermed ikke har foretaget en korrektion af priser og vilkår efter ligningslovens § 2, stk. 1, men derimod har beskattet A og BA som rette omkostningsbærer, jf. ligningslovens § 16A, kan A og BA ikke foretage betalingskorrektion efter ligningslovs § 2, stk. 5, idet det andet krav dermed ikke er opfyldt.
A og BA har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 19. januar 2015, hvoraf fremgår:
Der er enighed om, at de sagsøgte og deres fælles selskab, H1 ApS er omfattet af den i Ligningslovens § 2 nævnte personkreds, samt om, at selskabets overdragelse af ejendommen til de sagsøgte er en kontrolleret transaktion.
Uenigheden vedrører, om det i skødet aftalte vilkår, hvorefter selskabet skal afholde skødeomkostningerne, er en del af den kontrollerede transaktion, således at anpartshaverne har ret til betalingskorrektion, jf. bestemmelsens stk. 5, henholdsvis om selskabets betaling for skødeomkostninger korrigeres i henhold til reglerne i statsskattelovens regler, jf. §§ 4 og 6 sammenholdt med ligningslovens § 16A om rette omkostningsbærer, og om en sådan regulering er omfattet af Ligningslovens § 2 stk. 1 med deraf følgende adgang til betalingskorrektion i henhold til stk. 5.
Overordnet gør de sagsøgte gældende,
de har ret til at foretage betalingskorrektion for skødeomkostninger, jf. Ligningsloven § 2 stk. 5.
Bestemmelsen fastslår, at ved ændringer i skattepligtig indkomst iht. samme bestemmelse stk. 1, kan den skattepligtige undgå yderligere følgeændringer (sekundære justeringer) ved at forpligte sit til betaling i overensstemmelse med de i stk. 1 anvendte priser og vilkår.
De sagsøgte gør videre gældende,
de af SKAT gennemførte korrektioner af selskabets og de sagsøgtes skatteansættelse indebærer en primær korrektion og en hertil svarende korresponderende korrektion samt en sekundær justering.
Den af SKAT foretagne forhøjelse af de sagsøgtes skatteansættelse i form af maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A, er en konsekvens af en ansættelsesændring i selskabet H1. Ansættelsesændringen er sket ved en korrektion af selskabets avanceopgørelse i forbindelse med overdragelse af ejendommen til de to sagsøgte hovedanpartshavere. Ved korrektionen er selskabet blevet nægtet fradrag for en del af det selvangivne tab ved afståelsen. Selskabet har foretaget fradrag for tabet iht. statsskatteloven § 6 a, som tab på næringsejendom. Den ændrede avanceopgørelse har udløst en korresponderende regulering af de sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum på ejendommen.
Hermed er foretaget en primær korrektion og en korresponderende korrektion.
Denne ansættelsesvirkning har yderligere haft som konsekvens, at SKAT har foretaget beskatning af de sagsøgte af beløbet som maskeret udlodning. Denne følgeændring (sekundære justering) skyldes, at der ikke er sket betaling i overensstemmelse med armslængdeprincippet. De sagsøgte har i ht. ligningslovens § 2 stk. 5 ret til at undgå denne sekundære justering ved at forpligte sig til at betale i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Med Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2013, ..., er forhøjelsen af selskabet tilsidesat med henvisning til, at den aftalte pris inklusive den af køberne accepterede ændring af vilkåret om fordeling af skødeomkostninger, ubestridt svarer til markedspris.
De sagsøgte har i henhold til Landsskatterettens kendelser af 19. juni 2013, ... , foretaget betalingskorrektion for skødeomkostningerne. Hermed er der både sket en regulering af selskabets og af de sagsøgtes skatteansættelse i overensstemmelse med armslængde princippet, idet selskabets fradragsberettigede tab er reduceret med skødeomkostningerne og de sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen er tilsvarende forøget, men beskatning som maskeret udlodning er imødegået som følge af de sagsøgtes indbetaling af et beløb til selskabet svarende til de afholdte skødeomkostninger.
Korrektionerne i forbindelse med overdragelse af en erhvervsejendom fra selskab til aktionær er beskrevet i Juridisk Vejledning C.D.11.8 Sekundære justeringer og betalingskorrektion, eksempel 3. Det anføres her, at den primære korrektion består i, at sælgers salgssum forhøjes, mens den korresponderende korrektion udgøres af en forhøjelse af købers anskaffelsessum for ejendommen.
De talmæssige korrektioner fremgår af Landsskatterettens kendelse vedrørende H1 ApS ...
Selskabet har opgjort det selvangivne fradrag som anført i ... Den kontante salgspris kr. 2.948.370 er reduceret med afholdte skødeomkostninger, og fra denne nettosalgspris er fratrukket selskabet kostpris, det vil sige selskabets skattemæssige anskaffelsessum tillagt byggeomkostninger i alt kr. 3.903.761. Selskabet tab er efter regulering for gevinst på overtagen gæld opgjort til kr. 933.161. Tabet er opgjort i henhold til reglerne for opgørelse af gevinst og tab på næringsejendomme og fradraget i henhold til statsskattelovens § 6a.
SKAT har korrigeret det selvangivne tab. SKAT har nægtet fradrag for en del af tabet ved at foretage en forøgelse af selskabets salgssum, jf. opgørelsen ... SKAT regulerer den aftalte kontante købesum på kr. 2.948.370 op til kostprisen, som SKAT har opgjort til 3.736.183, hvorved selskabets fradragsberettigede tab reduceres med forskelsbeløbet kr. 787.813.
Som det fremgår af eksempel 3, vil en sådan primær korrektion med forhøjelse af selskabets salgssum medføre en korresponderende forhøjelse af købernes skattemæssige anskaffelsessum.
Hermed er hverken Vestre Landsrets dom af 4. december 2014, SKM2014.866.VLR, eller Østre Landsrets dom af 28. november 2014, SKM2014.846.ØLR relevante for sagens afgørelse. Førstnævnte var bl.a. begrundet i, at der ikke var tale om en kontrolleret transaktion, hvilket parterne er enige om, er tilfældet i sagen her. Sidstnævnte dom havde som begrundelse, at der ikke var foretaget primær korrektion.
Herudover vil differencen mellem selskabets kostpris og den aftalte salgssum, det vil sige forhøjelsen af sælgers salgssum, medføre den sekundære justering som maskeret udlodning hos de to hovedanpartshavere.
Da de to anpartshavere har anerkendt at ville afholde skødeomkostningerne gennem betalingskorrektion, hvilket Landsskatteretten har anerkendt, og Landsskatteretten i øvrigt som ubestridt har lagt til grund, at den aftalte overdragelsespris svarer til handelsprisen, jf. ligningslovens § 2 stk. 1, er konsekvensen, at selskabets salgspris for ejendommen og anpartshavernes købesum alene reguleres med skødeomkostningerne, og at den sekundære justering med beskatning som maskeret udlodning bortfalder dels som følge af Landsskatterettens anerkendelse af den aftalte markedspris dels som led i betalingskorrektion.
den mellem parterne aftalte fordeling af skødeomkostninger er et vilkår i den kontrollerede transaktion, der påvirker placeringen af økonomisk resultat af den aftalte transaktion, og dermed er et element i den samlede kontrollerede transaktion, der skal gennemføres i overensstemmelse med armslængde princippet, jf. ligningslovens § 2 stk. 1,
den af skattemyndighederne foretagne korrektion af selskabets fradragsberettigede tab er reguleret af bestemmelsen i Ligningsloven § 2 stk. 1,
skødeomkostninger kan aftales fordelt mellem uafhængige parter og ikke pr. definition er en privat udgift, hvorved den i skødet aftalte fordeling ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen,
Ligningslovens § 2 stk. 1 fastsætter, at fysiske personer ved transaktioner med et kontrolleret selskab skal anvende priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter (armslængde princippet).
Det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at såvel den aftalte pris som øvrige vilkår skal være i overensstemmelse med armslængde princippet. Armslængde princippet omfatter dermed alle elementer i den aftalte kontrollerede transaktion, som her er overdragelsesaftalen og de i denne fastsatte vilkår om pris, købesummens betaling og fordeling af omkostninger, jf. skøde af 12. maj 2009 ...
Det indgår som standardvilkår ved overdragelse af fast ejendom, at parterne tager stilling til og aftaler fordeling af omkostningerne ved handelen. Et sådant vilkår er indgået såvel ved selskabets køb af ejendommen fra tredjemand, jf. ..., som ved selskabets salg af ejendommen til de sagsøgte, ...
En aftale om, at selskabet som sælger skal afholde sådanne omkostninger, vil udover at påvirke dettes samlede økonomiske resultat af handelen også påvirke størrelsen af skattemæssig fortjeneste eller tab, idet de afholdte omkostninger fradrages sælgers skattemæssige afståelsessum, hvorved de indgår i avanceopgørelsen ved sælgers afståelse af ejendommen, jf. Landsskatterettens kendelse vedrørende selskabet, ...
Endvidere tillægges skødeomkostninger afholdt af køber dennes anskaffelsessum og påvirker dermed dennes fremtidige fortjeneste eller tab ved videreoverdragelse af ejendommen.
Når skødeomkostninger indgår ved opgørelse af skattemæssig anskaffelsessum og afståelsessum anses disse omkostninger dermed skattemæssigt som en del af den mellem parterne aftalte pris.
En aftale om fordeling af skødeomkostninger er i øvrigt uadskilleligt knyttet til selve overdragelsen af en ejendom, og har denne som forudsætning. Derfor er omkostningsfordelingen et vilkår, der skal vurderes som et enkelt element i den samlede transaktion. Den udgør ikke i sig selv en kontrolleret transaktion.
Dette fremgår endvidere af forarbejderne til bestemmelsen i ligningsloven § 2, jf. LFF 1997-98.2.101 om ændring af ligningsloven m.fl. (Lovfæstelse af armslængde princippet mv.). Begrebet kontrolleret transaktion skal fortolkes i overensstemmelse med OECD's Transfer Pricing Guidelines, der henviser til OECDs modeloverenskomst Art. 9. I henhold til disse skal armslængde princippet gælde, ikke alene for så vidt angår den mellem parterne aftalte pris, men tillige for øvrige vilkår, som påvirker fordelingen af det økonomiske resultat af transaktionen mellem parterne, jf. Transfer Pricing Guidelines pkt. 1.6 og 1.7.
I henhold til skattemyndighedernes praksis, som er kommet til udtryk senest i Juridisk Vejledning 2014-2, anvendes § 2 stk. 1 og armslængde princippet på alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen ved en kontrolleret transaktion, herunder også fx forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen, jf. pkt. C.D.11.1.1 og 11.1.3.
Juridisk Vejledning udtaler udtrykkeligt, jf. pkt. C.D.11.2.1.2., at økonomiske betingelser som bl.a. omkostninger har indflydelse på vurderingen af, om vilkår og priser er fastsat i overensstemmelse med armslængde princippet.
Endelig har Landsskatteretten i sine kendelser af 19. juni 2013 vedrørende H1 ApS og de to sagsøgte lagt til grund, at overdragelsen er en kontrolleret transaktion, der skal overholde armslængde princippet i ligningslovens § 2, stk. 1, således at overdragelsesaftalen og dens vilkår skal foregå på samme vilkår, som hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. Det fremgår udtrykkeligt af Landsskatterettens kendelse vedrørende selskabet, at retten afviser, at den særlige praksis om overdragelse til kostpris kan finde anvendelse ved skatteansættelsen af selskabet med deraf afledt udlodningsbeskatning hos de to anpartshavere, jf. Landsskatterettens begrundelse ... Landsskatteretten tilsidesætter dermed de af SKAT foretagne forhøjelser af selskabet og de sagsøgte med henvisning til, at den aftalte overdragelsessum ubestridt er handelsværdien, jf. ligningslovens § 2.
At den af SKAT gennemførte korrektion for skødeomkostninger rettelig er en korrektion i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, støttes endvidere på bestemmelsens forarbejder. Formålet med bestemmelsen var at skabe hjemmel til armslængdekorrektioner ved dispositioner, der ikke kunne korrigeres efter statsskattelovens regler, fordi der ikke forelå en omgåelse af skattelovgivningen. Bestemmelsen i ligningsloven § 2 stk. 1 supplerer dermed korrektionshjemmelen i statsskatteloven. Der kan efter bestemmelsen ske korrektion til armslængdevilkår af transaktioner, der i henhold til den hidtidige praksis kunne korrigeres efter statsskattelovens regler, men herudover kan korrigeres i ved transaktioner, der ikke skattemæssigt kan korrigeres for efter statsskattelovens regler som følge af, at transaktionen ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen. Bestemmelsen i ligningsloven § 2 stk. 1 var foranlediget af, at der ikke i alle tilfælde kunne ske rentefiksering og dermed tilsidesættelse af en aftale om uforrentet lån. Da en aftale om fordeling af skødeomkostninger ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen, kan den aftalte fordeling ikke tilsidesættes i henhold til bestemmelser i statsskatteloven, men alene efter bestemmelsen i ligningslovens § 2 stk. 1 om armslængde princip.
At der ikke med det aftalte vilkår om, at sælger skal afholde skødeomkostninger, foreligger en omgåelse af skattelovgivningen, støtter de sagsøgte på, at parter, der ikke er interesseforbundne frit kan aftale, hvorledes omkostninger ved berigtigelse af en ejendomshandel skal fordeles mellem køber og sælger.
Dette fremgår af Juridisk Vejledning 2014 punkt C.H.2.1.8.3. Fradrag i afståelsessummen. Her anføres:
Juridisk Vejledning må anses for at være udtryk for gældende praksis, der således anerkender, at udgiften med skattemæssig virkning kan afholdes af sælger.
I overdragelsesaftalen, er det selskabet som sælger, der har forpligtet sig til at afholde udgiften. Faktura, ... , er udstedt til selskabet. Selskabets betaling af skødeomkostningerne fremstår derfor ikke som en betaling til dækning af en forpligtelse, der påhviler køberne privat.
Det må herefter lægges til grund, at udgiften ikke er en udgift, der skal afholdes af køberne, og at udgiften ikke efter sin art er en privat udgift.
Da parternes aftale om, at skødeomkostninger skal afholdes af køber ikke udgør en omgåelse af skattelovgivningen, er der ikke i statsskattelovens regler hjemmel til at tilsidesætte en aftale om fordeling af disse omkostninger. Hjemmelen til en sådan korrektion er alene ligningsloven § 2 stk. 1.
De sagsøgtes har som led i anmodning om betalingskorrektion og af procesbesparende hensyn påtaget sig at afholde disse omkostninger, men har dermed alene anerkendt, at det aftalte vilkår om fordeling af omkostninger er usædvanligt og dermed kan korrigeres i overensstemmelse med armslængde princippet i Ligningsloven § 2 stk. 1.
Da en fordeling af skødeomkostningerne endvidere indgår i transaktionen som et element, der påvirker det økonomske resultat af transaktionen mellem parterne, kan dette vilkår ikke vurderes isoleret, men er et aftalevilkår, der i henhold til § 2 stk. 1 skal indgå ved vurderingen af om overdragelsen sker til en pris og på vilkår i overensstemmelse med armslængde princippet.
For det tilfælde, at den aftalte fordeling af skødeomkostninger ikke findes at udgøre et aftalevilkår som element i den samlede kontrollerede transaktion, men skal vurderes efter praksis for rette omkostningsbærer, gør de sagsøgte yderligere gældende,
hjemmelen til korrektion af kontrollerede transaktioner i ht. ligningsloven § 2, stk. 1 omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. den retlige kvalifikation af transaktionen
Uanset om hjemmelen til den gennemført korrektion er statsskattelovens regler og praksis om rette omkostningsbærer, er denne korrektion således tillige omfattet af ligningslovens § 2 stk. 1 og armslængde princippet. Dermed er der under alle omstændigheder ret til betalingskorrektion iht. stk. 5.
Dette støttes på dommen SKM2007.153.HR, der fastslår, at et aktieselskabs afholdelse af udgifter i en aktionærs interesse til opfyldelse af dennes private behov, hvorefter der gennemføres en beskatning som maskeret udlodning af de afholdte udgifter, er i overensstemmelse med armslængdeprincippet i ligningsloven § 2.
Tilsvarende har Højesteret i SKM2012.92.HR tilkendegivet, at bestemmelsen i ligningslovens § 2 stk. 1 omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter, herunder overførsel af aktiver, samt at korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen samt den retlige kvalifikation af transaktionen. I den pådømte sag indebar dette, at selvom der ikke forelå en korrektion af selve prisen, idet det aftalte vederlag ikke var ændret, kunne et nulkupon-vilkår indgået med tilbagevirkende kraft korrigeres iht. bestemmelsen.
Hermed har Højesteret statueret, at der også kan foretages betalingskorrektion i anledning af korrektioner mellem selskab og hovedanpartshaverne, uanset om det aftalte vilkår indebærer en omgåelse af skattelovgivningen eller dette ikke er tilfældet, idet samtlige økonomiske elementer og øvrige vilkår samt den retlige kvalifikation skal vurderes efter armslængdeprincippet, jf. ligningsloven § 2 stk. 1.
Da korrektionen under alle omstændigheder indebærer en ændring af selskabets avanceopgørelse og af købers skattemæssige anskaffelsessum, foreligger en primær korrektion, således at der er ret til betalingskorrektion af den sekundære justering i form af beskatning som maskeret udlodning.
Det er i den forbindelse uden betydning, at faktura for skødeomkostninger er udstedt til selskabet, idet dette er en direkte følge af den indgåede aftale om omkostningsfordeling, som advokaten har været bekendt med og lagt til grund i forbindelse med skødeudarbejdelsen.
I forbindelse med As og BAs køb af en fast ejendom, der var ejet af et af dem i fællesskab ejet anpartsselskab, afholdt anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. Anpartsselskabet fik fradrag for udgiften i selskabets opgørelse af skattepligtig indkomst, og som rette omkostningsbærere blev A og BA i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1, udlodningsbeskattet hver svarende til halvdelen af beløbet. Spørgsmålet i sagen angår, om A og BA ved at refundere anpartsselskabet skødeomkostninger mv. kan foretage betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5, og dermed undgå udlodningsbeskatningen.
Efter ligningslovens § 2, stk. 1, kan skattemyndighederne foretage korrektion af kontrollerede transaktioner mellem interesseforbundne parter, når en transaktions priser og vilkår ikke er i overensstemmelse med, hvad der ville være opnåeligt mellem uafhængige parter, idet korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen. Ved ændringer i ansættelsen af den skattepligtiges indkomst i henhold til stk. 1, kan den skattepligtige undgå yderligere følgeændringer (sekundære justeringer) ved at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med de i stk. 1 anvendte priser og vilkår, jf. lovens § 2, stk. 5.
Skattemyndighederne har ikke foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til A og BA efter armslængdeprincippet i ligningslovens § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til A og BA som rette omkostningsbærere. Da der således ikke er foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
A og BA skal betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med i alt 20.000 kr. Beløbet omfatter retsafgift og udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi og udfald taget hensyn til sagens varighed og betydning.
A skal anerkende, at han ikke kan foretage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
BA skal anerkende, at hun ikke kan fortage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
I sagsomkostninger for landsretten skal A og BA inden 14 dage in solidum betale 20.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Rette part - sagsbehandlingsfejl - maskeret udbytte
12 Jan 2011 11:50
08 Dec 2010 13:01
2. afdeling, 403/2007, 404/2007 og 405/2007
Hovedanpartshaver, udlodning, sagsomkostninger, skatteproces, procespart, anbringender, afvisning
Højesteret fastslog, at domstolsprøvelse af administrative afgørelser i skattesager, som har været indbragt for Landsskatteretten, skal ske ved sagsanlæg mod Skatteministeriet, også hvor overspringsreglen er brugt. Søgsmålet mod Landsskatteretten blev derfor afvist.
...1 Kommune havde indgået aftale med de statslige skattemyndigheder om at varetage ligningen af selvstændige selskaber med hjemsted i kommune, jf. TS-cirkulære 1998-34, og kommunen fandtes med rette at have lignet et selskab, der var registreret med hjemsted i kommunen ifølge Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, selv om det måtte lægges til grund, at denne registrering beroede på en fejl.
Manglende aktindsigt i nogle fremsendelsesmails (der var bortkommet) fandtes ikke at have haft betydning for afgørelsernes indhold og kunne ikke medføre ugyldighed. Det fandtes heller ikke i øvrigt godtgjort, at der var udvist sagsbehandlingsfejl.
Et selskabs delvise betaling af sagsomkostninger og retsafgift i sager anlagt af hovedanpartshaveren fandtes at udgøre maskeret udlodning, selv om selskabet havde en økonomisk interesse i sagernes udfald. Det lagdes til grund, at hovedanpartshaverens førelse af de to retssager ikke var betinget af selskabets økonomiske bistand. Højesteret lagde herved vægt på, at den første retssag var anlagt, før selskabet havde afgivet tilsagn om økonomisk støtte, og at der var uklarhed om rækkevidden af selskabets tilsagn. Højesteret fandt det under disse omstændigheder ikke godtgjort, at der var tale om sædvanlige forretningsmæssige dispositioner, hvor selskabet ville have været villig til at give støtten til andre, der ville føre retssagen.
Ligningsvejledning 2010-2 S.F.2.1.11
Den juridiske vejledning 2010-2 A.A.10.3.2
Sag 403/2007 (2. afdeling)
Landsskatteretten og Skatteministeriet
(kammeradvokaten ved advokat Kim Lundgaard Hansen for begge)
Sag 404/2007
Sag 405/2007
Peter Blok, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard, Vibeke Rønne og Lars Hjortnæs.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 3. afdeling den 17. august 2007.
I sag 403/97 har appellanten, A, principalt nedlagt påstand om, at de indstævnte, Landsskatteretten og Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsbehandlingen hos skattemyndighederne vedrørende hans 1997-indkomst lider af sådanne fejl, at der ikke er truffet en lovlig afgørelse om ændring af hans selvangivne indkomst for 1997. Han har subsidiært nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at der ikke er truffet en lovlig afgørelse om ændring af hans selvangivne indkomst for 1997. Han bar mere subsidiært påstået Skatteministeriet tilpligtet at anerkende, at hans 1997-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling.
Landsskatteretten har påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
Skatteministeriet har over for As principale påstand påstået afvisning, subsidiært frifindelse. Over for As subsidiære og mere subsidiære påstande har ministeriet påstået frifindelse.
I sag 404/2007 har A principalt nedlagt påstand om, at Landsskatteretten og Skatteministeriet skal anerkende, at sagsbehandlingen hos skattemyndighederne vedrørende hans 1998-indkomst lider af sådanne fejl, at der ikke er truffet en lovlig afgørelse om ændring af den selvangivne indkomst for 1998. Han har subsidiært nedlagt påstand om at Skatteministeriet skal anerkende, at der ikke er truffet en lovlig afgørelse om ændring af hans selvangivne indkomst for 1998. Han har mere subsidiært påstået Skatteministeriet tilpligtet at anerkende, at hans 1998-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling.
I sag 405/2007 har appellanten, H1 ApS, principalt nedlagt påstand om, at de indstævnte, Landskatteretten og Skatteministeriet., skal anerkende, at ...1 Kommunes skatteforvaltning ikke har haft kompetence til at tage stilling til selskabets 1998-selvangivelse, således at forhøjelsen af selskabets indkomst er ugyldig. H1 har subsidiært nedlagt påstand om, at Landskatteretten og Skatteministeriet skal anerkende, at ...1 Kommunes skatteforvaltning ikke har haft kompetence til at tage stilling til selskabets 1998-selvangivelse. Mere subsidiært har selskabet nedlagt påstand om, at Landsskatteretten og Skatteministeriet skal anerkende, at sagsbehandlingen hos skattemyndighederne vedrørende selskabets 1998-indkomst lider af sådanne fejl, at der ikke er truffet en lovlig afgørelse om ændring af den selvangivne indkomst for 1998. Selskabet har yderligere subsidiært nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at der ikke skal ske en forhøjelse af selskabets indkomst i indkomståret 1998. Mest subsidiært har selskabet nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets 1998-skatteansættelse ophæves og hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
Skatteministeriet har over for selskabets principale påstand påstået frifindelse. Over for den subsidiære og den mere subsidiære påstand har Skatteministeriet påstået afvisning, subsidiært frifindelse. Over for den yderligere subsidiære påstand og den mest subsidiære påstand har Skatteministeriet påstået frifindelse.
A har supplerende gjort gældende, at Skatteankenævnets afgørelse i sagen 404/2007 er ugyldig på grund af inhabilitet, navnlig fordi et af ankenævnets medlemmer over for ham på et møde om sagen erklærede, at man allerede inden mødet havde taget stilling til sagen, og fordi ankenævnets sekretær havde arbejdet med sagen både i skatteadministrationen og i ankenævnet.
H1 har supplerende gjort gældende, at der ikke var hjemmel for skattemyndighederne til at forhøje selskabets 1998-indkomst skønsmæssigt, idet man kendte størrelsen af de udgifter, man ikke ville acceptere. Forhøjelsen har derfor karakter af en uberettiget "straf" for, at selskabet ikke gav ...1 Kommunes skatteforvaltning de oplysninger, som forvaltningen havde bedt om.
Begge appellanter har over for Landsskatterettens afvisningspåstande i alle tre sager gjort gældende, at skatteforvaltningsloven ikke angiver, hvilken myndighed der skal sagsøges i skattesager, og selv om Landsskatteretten ikke traf afgørelse i sagerne, har sagerne verseret for den.
Skatteministeriet har supplerende gjort gældende, at de pågældende medarbejdere i skatteankenævnet ikke var inhabile. Ankenævnets sekretær havde ikke arbejdet med sagen i kommunens skatteforvaltning, og As eget referat af, hvad medlemmer af skatteankenævnet har sagt under et møde, godtgør ikke, at de pågældende har været inhabile.
I et referat af den ordinære generalforsamling i H1 ApS den 22. september 1993 hedder det bl.a.:
Vedrørende Hotellets G1-aktier gennemgik formanden situationen omkring G1retssagerne, som fmd fører i eget navn, så risikoen ligger hos ham og ikke hos Hotellet. Der blev nævnt muligheden for støtte til formandens retssager, herunder ved vurderingen, hvis den skulle anfægtes.
I et referat af direktionsmøde i selskabet den 13. december 1993 hedder det bl.a.:
Direktionen vedtager:
At der gives en garanti på 300.000 kr., skriver kroner trehundredetusinde 00/100 til aktionærer i G1 A/S, der vil føre sag om disses værdi. Garantien fordeles af adv. A i dennes navn, men på Hotellets regning. Han kan kun selv få andel i beløbet, hvis det er lovligt efter Aps-lovens § 84, hvilket er under opklaring i Industriministeriet.
I et referat af den ordinære generalforsamling i selskabet den 27. september 1995 hedder det bl.a.:
Formanden oplyste om, hvor langt hans G1-sager stod. Hovedsagen var berammet til domsforhandling i januar-marts 1996. Formanden oplyste, at Hotellet havde givet ham (A) tilsagn om at betale sin del af udgifterne ved processerne, da hans sag også ville gavne Hotellet som betydelig aktionær/tidl. aktionær.
5. Formanden forelagde dechargespørgsmålet og nævnte, at det betød, at ansvar ikke kunne gøres gældende over for direktion for handlinger i det forløbne år, herunder for tilsagnet om at betale A Hotellets andel af hans udgifter. Herefter blev decharge enstemmigt vedtaget.
I et referat af direktionsmøde selskabet den 27. august 1997 hedder det bl.a.:
Der diskuteredes spørgsmålet om omkostningsdækning på A's G1-sag.
Beløbet for landsretssagen skulle enten betales tillige med højesteretssagen - 350.000 kr. eller måske kun 150.000 for Højesteret, men sandsynligt er 350.000,- kr.
A redegjorde for to mulige fordelinger:
a) 50-50 og b) 64-36, så hotellet enten skulle betale 50 % eller 64 % af omkostningsbeløbet til modparten.
Andre muligheder var også åbne.
Herefter meddelte A, at han som fmd og sagspart var inhabil og derfor ikke kunne tage del i afgørelsen af hvilken løsning, der valgtes.
De øvrige tilstedeværende diskuterede spørgsmålet og blev enige om, at Hotellet skulle bære 64 % af disse omkostninger.
I selskabets referatprotokol er under den 13. november 1998 noteret:
Talt m. NR 13/11-1998.
Hun godkender at 64 % af retsafgift i A´s G1-vurderingsanke betales af Hotellet.
Talt med SN 13/11-1998.
Han godkender at 64 % af retsafgift i A´s G1 vurderingssag betales af Hotellet.
I et referat af den ordinære generalforsamling i selskabet den 28. september 1999 hedder det bl.a.:
Landsrettens konklusion i G1-vurderingssagen blev læst op, og der blev orienteret om ankesagen.
Omkostningernes dækning skulle være i samme forhold som i den tidligere sag (til formanden).
Det støttede alle, herunder NR med det retoriske spørgsmål: "Hvad skulle det ellers være?"
Til brug for Højesteret har A supplerende forklaret, at både han selv og H1 ApS havde aktier i G1, da der var meget store indre værdier i selskabet, og da selskabet ikke gav underskud før "...sagerne". Blandt de meget store skjulte værdier var bl.a. 17 % af G2, 20 % af G3 Amba, som var bogført til 546.000 kr., og G4, som var bogført til 0 kr. Desuden var der faste ejendomme, der var bogført til halvdelen af den offentlige ejendomsvurdering. Med en tvangsindløsningskurs på 430 var G1' værdi sat til 70 mio. kr., og på tidspunktet for den anden højesteretssag var der bogfør en egenkapital på 2,8 mia. kr. Hvis tvangsindløsningsprocessen var blevet standset, havde både han og de andre aktionærer fået deres andel af de meget store værdier. Hvis sagerne var blevet vundet, ville H1 have stået tilbage med 16 mio. kr. mere, end det selskabet fik, nemlig 430.000 kr. Ud over en uvilje mod selskabstømningsprocessen havde selskabet således en klar økonomisk interesse i sagen. Han havde 570 aktier i G1. 100 af disse aktier lå i kapitalpensionsdepotet, mens 470 var frie aktier. Selskabet havde 1020 aktier.
Vedrørende selskabets beslutning om at støtte G1-retssagerne afholdtes der i 1993 et møde i hotellets direktion. Til stede var han selv, SN, NR og JV. Direktionen vedtog, at hotellet skulle støtte en retssag med en garanti på 300.000 kr. Da man ikke fandt andre, der ville føre retssagen, endte han med selv at føre den. Siden godkendte generalforsamlingen hotellets støtte til retssagerne. SN, NR og JV er ikke indvalgt i direktionen i kraft af deres egenskaber som hans bekendte eller venner, men er indvalgt af generalforsamlingen. NR blev således valgt ind i direktionen i 1950'erne, mens JV blev indvalgt i 1970'erne, før han selv blev formand. SN er formand for Danmarks ...forening, der typisk har haft en plads i direktionen, og SN har været anpartshaver i selskabet længere end han selv. Danmarks ...forening stemmer på generalforsamlingen og er den aktionær, der har næstflest stemmer. Selskabets interesse i G1-sagerne var som nævnt dels den økonomiske interesse, dels også hensynet til at kunne fortsætte ...arbejdet og anden samfundsgavnlig virksomhed, herunder investeringer i selskaber, der udvikler medicin mod Alzheimers og forsker i en universel kræftvaccine, samt oplysningsvirksomhed af forskellig art. Disse aktiviteter har indtil videre kostet selskabet et syvcifret beløb. På generalforsamlingen den 22. september 1993 talte man om at støtte G1-sagerne, og den 27. september 1995 godkendte generalforsamlingen, at hotellet skulle betale dets andel af udgifterne ved retssagerne. På generalforsamlingen i 1996 godkendtes, at der skulle betales et beløb til ham. Man skønnede ca. 200.000 kr. Den 27. august 1997 godkendte direktionen fordelingen af beløbet med 64 % til hotellet og 36 % til ham på baggrund af aktiebesiddelsen. Han erklærede sig inhabil, og beslutningen blev truffet af NR og SN.
Selskabets adresse og driftssted var ...3 fra 1904 og indtil salget af hotellets bygninger i 1977-78. Efter et par år oprettede man et ...center på ...4. Dette blev lejet ud til forskellige ...foreninger. Lejemålet blev sagt op, og man lejede sig herefter ind hos en anden ...forening på ...5. Dette lejemål blev også sagt op. og man afholdt herefter generalforsamlinger på ...6, som også ligger i ...2 Kommune. Generalforsamlingen har således altid været afholdt i ...2 Kommune, og kommunen har altid været selskabets hjemsted. Fra 1998 har generalforsamlinger og direktionsmøder været afholdt i ...7. Selskabet har aldrig ejet eller lejet et lokale i ...1. Selskabet har heller aldrig haft værdipapirer eller lignende i afdelinger i ...1. Postadressen har i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen været registreret i ...1 i en periode, men har dog som hovedregel været registreret som ...7. Hotellet har tidligere haft fast ejendom i ...2, men har nu alene ejendomme i Finland.
Han oplevede en meget negativ attitude hos myndighederne i forbindelse med den kommunale behandling af sagen om hans skatteansættelse for 1997. Det samme gjaldt om 1998, hvor man igen anvendte Landsskatterettens afgørelse af 1997, skønt han ikke havde været part i den pågældende sag. Selskabet sendte i 1998 sin selvangivelse til ...2 Kommune, som man altid har haft et professionelt forhold til. ...2 Kommune havde ikke spørgsmål til selskabets selvangivelse for dette år. ...2 Kommune har heller aldrig bedt om yderligere materiale vedrørende 1998. I så fald ville selskabet have fremskaffet yderligere materiale. Når man ikke sendte oplysninger til ...1, skyldtes det tavshedspligten. I forhold til ...1 Kommune oplevede han, at det krævede klager til borgmesteren for at få aktindsigt. Når man forhøjede selskabets indkomst med 100.000 kr., selv om man alene anfægtede fradragsberettigede udgifter på 20.000 kr., var det for at "straffe" selskabet for ikke at ville give ...1 Kommune de ønskede oplysninger.
Han oplevede også en negativ attitude i forbindelse med skatteankenævnets sagsbehandling. Man foretog ikke en konkret vurdering af hans sag, men lagde udelukkende vægt på Landsskatterettens afgørelse om 1997, og man tog ikke kopi af alle de tilsendte bilag. Desuden udtalte nævnets formand, NJ, på mødet med ham den 12. december 2002 i forbindelse med 1998-sagen: "Jeg sidder her og tænker på, hvordan vi kan slippe for den gennemgang". Klagebehandlingen var således ikke en reel prøvelse. Et af de øvrige medlemmer, JN, sagde endvidere på mødet, at nævnet allerede havde truffet afgørelse om sagen inden mødet Det virkede overflødigt, at han var mødt op til mødet. Ankenævnet afbrød ham hele tiden, når han ville fremlægge materiale, ligesom man placerede et andet møde i sommerferien til stor gene for ham. I forbindelse med Landsskatterettens behandling af sagerne oplevede han først en meget positiv indstilling til sagerne, men senere ændrede Landsskatteretten holdning. Landsskatteretten undlod således at indhente den elektroniske korrespondance mellem kommunen og skatteankenævnet, og man talte på et tidspunkt om nedsættelse af skatten, selv om den ene sag drejede sig om forhøjelse Det var således uforsvarligt og usagligt, at Landskatteretten valgte at behandle alle 3 sager sammen. I materialet, som han modtog fra Landsskatteretten, opdagede han desuden, at kommunen og skatteankenævnet havde lavet negative notater om hans person/sag. For at få udleveret elektronisk korrespondance i sagerne måtte han først henvende sig til Landsskatteretten og dernæst til skatteankenævnet og kommunen. Først svarede man, at der ikke fandtes en sådan korrespondance, dernæst at materialet var slettet. Det er hans indtryk, at kommunen har været pennefører for skatteankenævnet, og at nævnet ikke har foretaget en reel vurdering i sagerne, hvilket fremgår af den elektroniske korrespondance, som nu er slettet Dette kan ses ved, at myndighedernes behandling samlet set har været meget uvenlig, og at man ikke har overholdt forvaltningslovens regler om aktindsigt. Mens han har skullet overholde skattelovgivningens frister, har myndighederne ikke gjort det samme.
Søgsmålet mod Landsskatteretten
Domstolsprøvelse af administrative afgørelser i skattesager, som har været indbragt for Landsskatteretten, men i medfør af skattestyrelseslovens § 31, stk. 2, nu skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2, indbringes for domstolene, uden at Landsskatteretten har truffet afgørelse, skal - ligesom prøvelse i sager, i hvilke Landsskatteretten har truffet afgørelse - ske ved sagsanlæg mod Skatteministeriet, og der er ikke adgang til at inddrage Landsskatteretten som medsagsøgt. Højesteret tiltræder derfor, at sagen er afvist for så vidt angår de påstande, der er nedlagt over for Landsskatteretten.
...1 Kommunes skatteforvaltnings kompetence
...1 Kommune havde indgået aftale med de statslige skattemyndigheder om at varetage ligningen af selskaber med hjemsted i kommunen, jf. TS-cirkulære 1998-34. Cirkulæret videreførte en mangeårig ordning, som hidtil havde været fastsat i selskabsskattelovens § 24, og cirkulæret må i overensstemmelse med denne bestemmelse forstås således, at det afgørende er det hjemsted., som er registreret i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen den 5. september i det pågældende år.
Højesteret tiltræder herefter, ...1 Kommune var rette skatteansættende myndighed for H1 ApS for 1998, idet selskabet den 5. september 1998 var registreret i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen med ...1 Kommune som hjemsted. I hvert fald under de foreliggende omstændigheder, herunder at skatteansættelsen også i de foregående år var foretaget af ...1 Kommune, kan det ikke føre til et andet resultat, at denne registrering beroede på en fejl fra Erhvervs- og Selskabsstyrelsens side.
Højesteret finder det ikke godtgjort, at A ikke har fået fuld aktindsigt i forbindelse med sine klager over skatteforvaltningens afgørelser, bortset fra nogle e-mails, hvormed skatteforvaltningen fremsendte sine afgørelser med sagsfremstilling elektronisk til skatteankenævnets sekretariat. Den manglende aktindsigt i disse e-mails kan ikke antages at have haft betydning for As muligheder for at varetage sine interesser og kan ikke medføre, at skattemyndighedernes afgørelser er ugyldige.
Det er ikke godtgjort, at medlemmer af ...1 Kommunes skatteankenævn eller nævnets sekretær har været inhabile ved nævnets behandling af sagerne.
Det er heller ikke godtgjort, at skattemyndighederne i øvrigt har begået sagsbehandlingsfejl, som kan medføre, at afgørelserne er ugyldige.
I 1997 betalte H1 til A 225.558 kr. Dette beløb udgjorde ca. 64 % af de sagsomkostninger, som A var blevet pålagt at betale i sagen om tvangsindløsning af hans aktier i G1. I 1998 betalte H1 20.410 kr. til A. Dette beløb var ca. 64 % af den retsafgift, som skulle betales ved As anke til Højesteret af landsrettens dom i sagen om værdiansættelsen af aktierne i G1.
Forud for disse betalinger havde H1, som selv ejede aktier i G1, afgivet forskellige tilsagn om at ville dække en andel af sagsomkostninger, herunder bl.a. på et direktionsmøde den 13. december 1993 givet "en garanti på 300.000 kr. til aktionærer i G1, der vil føre sag om disses værdi", og på en generalforsamling den 27. september 1995 givet tilsagn om at "betale A Hotellets andel af hans udgifter". Det er imidlertid ikke sandsynliggjort, at As anlæggelse af de to retssager og gennemførelsen af dem som sket var betinget af, at H1 påtog sig at bære en del af den økonomiske risiko herved. Højesteret lægger herved bl.a. vægt på, at den første retssag blev anlagt allerede i 1991, og på en uklarhed, der bestod om rækkevidden af selskabets tilsagn. Selv om H1 - ligesom andre aktionærer i G1 - havde interesse i retssagerne, kan selskabets støttetilsagn og dets betalinger til A under disse omstændigheder ikke anses for sædvanlige forretningsmæssige dispositioner. Der er endvidere ikke holdepunkter for at antage, at selskabet under lignende omstændigheder ville have givet støtten til andre aktionærer i G1.
Med disse bemærkninger og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at de omhandlede beløb, som H1 har betalt til A til delvis dækning af dennes sagsomkostninger, må anses for maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Skønsmæssig skatteansættelse
H1 efterkom ikke ...1 Kommunes begæring om nærmere angivne oplysninger vedrørende selskabets indkomst i 1998. Kommunen var derfor i medfør af § 6, stk. 7 (nu stk. 6), jf. § 6, stk. 1, og § 5, stk. 3, i skattekontrolloven berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse af selskabets indkomst, og Højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte det skøn, som herved er udøvet.
Efter det anførte afvises søgsmålet mod Landsskatteretten, mens Skatteministeriet i det hele frifindes
Søgsmålet mod Landsskatteretten afvises.
A skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 40.000 kr. til Landsskatteretten og Skatteministeriet.
H1 ApS skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 20.000 kr. til Landsskatteretten og Skatteministeriet.
Landsrettens sagsomkostningsafgørelse stadfæstes.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Hverken unge eller ældre må forskelsbehandles pga. alder - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Hverken unge eller ældre må forskelsbehandles pga. alder
Højesteret har torsdag fastsat et godtgørelsesbeløb til piloter, der ved deres afskedigelse var blevet direkte forskelsbehandlet på grund af alder – denne gang de yngste – til seks måneders løn.
Udvalgt til afskedigelse efter liste
SAS skulle i 2009 afskedige en række piloter på grund af arbejdsmangel. Året før var en række ældre piloter blevet afskediget efter forhandling. En række af disse piloter fik af Højesteret tilkendt 4 måneders løn i godtgørelse ved dom den 1. oktober 2014 (UfR 2015.1). Se tidligere artikel om denne dom her.
I afskedigelsesrunden i 2009 blev der afskediget i henhold til en senioritetsliste. Piloterne var indplaceret på denne liste i første omgang efter rekrutteringsomgang (dvs. ansættelsesår) og dernæst efter piloternes alder, således at de yngste blev afskediget først.
Ligebehandlingsnævnet, Københavns Byret og Østre Landsret fandt alle, at der var tale om forskelsbehandling på grund af alder. Byretten fandt, at godtgørelsen skulle fastsættes til 9 måneders løn henset til de særdeles vidtgående økonomiske, familiemæssige og øvrige personlige konsekvenser, som afskedigelserne havde haft for piloterne. Landsretten stadfæstede dette godtgørelsesniveau.
Højesterets lagde - igen - vægt på overtrædelsens grovhed
Højesteret henviste til egen afgørelse af 1. oktober 2014 og gentog, at der ved fastsættelse af godtgørelsesniveauet skal tages hensyn til overtrædelsens grovhed, baggrunden for overtrædelsen og den krænkelse, der er blevet påført de forurettede.
… men vigtigst var dog "baggrunden for overtrædelsen"
Derudover udtalte Højesteret, at der "i den forbindelse først og fremmest [skal] tages hensyn til baggrunden for overtrædelsen…" Herefter fortsatte Højesteret med henvisning til, at afskedigelsen af de 4 piloter var gennemført som følge af arbejdsmangel, var et led i en større nedskæringsrunde og fandt sted efter den mellem SAS og Dansk Pilotforening aftalte senioritetsliste.
Tidligere har Højesteret fastslået, at man ved udmåling af godtgørelsen efter forskelsbehandlingsloven kunne tage udgangspunkt i den praksis, der havde udviklet sig for fastsættelse af godtgørelsesniveau efter ligebehandlingsloven. Dette fastslog Højesteret i dommen, U.2013.2575.H, der omhandlede godtgørelse for afskedigelse af en advokatsekretær på grund af hendes ADHD.
I oktober-dommen kom Højesteret frem til en godtgørelse svarende til 4 måneders løn, da der var formildende omstændigheder, da SAS (dengang) havde ønsket at tage hensyn til yngre piloter, der havde stiftet familie og derfor var afhængige af deres indtægt på bekostning af de ældre piloter, der måtte antages at være forsørgelsesmæssigt sikret, eftersom de i størstedelen af deres arbejdsliv måtte planlægge deres pension efter en pligtig afgangsalder på 60 år.
Ved den nye dom fastsatte Højesteret derfor godtgørelsen til 6 måneders løn.
Dommen gentager, at selvom der tages udgangspunkt i den praksis, som er udviklet for udmålingen af godtgørelse efter ligebehandlingsloven, kan man ikke stille direkte lighedstegn mellem godtgørelsesniveauerne for overtrædelse af ligebehandlingsloven og forskelsbehandlingsloven. Udgangspunktet kan fraviges, hvis der er vægtige hensyn, der taler for en højere eller lavere godtgørelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny kendelse fra Højesteret om prøvelse af forvaltningsafgørelser
Højesteret har fastslået, at domstolenes prøvelse af Ankenævnet for Patienterstatningens afgørelser vedrørende genoptagelse skal ske på baggrund af patientens forhold på tidspunktet for myndighedens afgørelse.
22. marts 2018 Af Regitze Aalykke Hansen og Mariam Sheikh
Sagen drejede sig om en person, der var blevet påført en patientskade i armen. Patientskaden var anerkendt og erstatning/godtgørelse udmålt, men skadelidte ønskede en administrativ genoptagelse af udmålingssagen efter erstatningsansvarslovens § 11. Det afslog ankenævnet, og skadelidte indbragte dette afslag for retten.
Under sagens forberedelse i byretten blev sagen i 2014 forelagt for Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på en vejledende udtalelse om skadelidtes varige mén og erhvervsevnetab som følge patientskaden.
Skadelidte blev i henholdsvis 2015 og 2016 opereret i sin arm.
Efter operationerne anmodede Arbejdsmarkedets Erhvervssikring om en speciallægeerklæring med henblik på en beskrivelse af skadelidtes akuelle helbredstilstand.
Ankenævnet protesterede herimod, da speciallægeerklæringen ville belyse forhold, som lå efter det tidspunkt, hvor ankenævnet vurderede om betingelserne for genoptagelse var opfyldt, og derfor ikke ville kunne føre til en tilsidesættelse af den indbragte afgørelse. Det gav byretten Ankenævnet medhold i.
I landsretten fik skadelidte til gengæld medhold i, at en speciallægeerklæring kunne tillades indhentet.
Under henvisning til bestemmelsens forarbejder fandt landsretten, at erstatningsansvarslovens § 11 må forstås sådan, at der i sager om genoptagelse kan indhentes og lægges vægt på senere tilkomne oplysninger, der belyser skadelidtes helbredsmæssige tilstand – selv om de oplysninger ikke forelå på tidspunktet for den indbragte afgørelse – hvis oplysningerne vurderes at være af væsentlig betydning for sagen. Da landsretten ikke på forhånd kunne udelukke, at en ny speciallægeerklæring kunne bidrage til sagens oplysning, tillod landsretten, at erklæringen blev indhentet.
Ankenævnet kærede kendelse med Procesbevillingsnævnets tilladelse til Højesteret.
Højesteret har i sine præmisser indledningsvist bemærket, at der hverken i erstatningsansvarslovens § 11 eller dens forarbejder er taget stilling til, om der ved domstolenes efterprøvelse af forvaltningsafgørelser om afslag på genoptagelse, kan tages hensyn til ændringer, der er indtruffet efter det tidspunkt, hvor myndigheden afslog at genoptage sagen.
Højesteret fastslog, at domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelser må ske på grundlag af skadelidtes forhold på afgørelsestidspunktet. Dette indebærer, at oplysninger, som ikke forelå for ankenævnet, kan indgå i sagen, hvis de belyser skadelidtes forhold på tidspunktet for afgørelsen. Oplysninger om senere ændringer i helbredstilstanden, der eventuelt kunne begrunde, at der på et tidspunkt, efter myndighedens afgørelse, har været grundlag for at genoptage sagen, vil derimod være uden betydning for domstolenes prøvelse af afslaget på genoptagelse.
Højesteret lagde derfor til grund, at den speciallægeerklæring, som Arbejdsmarkedets Erhvervssikring havde anmodet om, havde til formål at belyse hans helbredsforhold på nuværende tidspunkt og ikke på tidspunktet for ankenævnets afgørelse fra 2013.
Højesteret fandt på den baggrund, at en sådan speciallægeerklæring derfor måtte antages at være uden betydning for sagen. Der var derfor ikke grundlag for at udsætte sagen på indhentelsen af en sådan erklæring.
Højesteret stadfæstede derved byrettens kendelse.
Kendelsen er med til at angive rækkevidden af domstolsprøvelsen af forvaltningsafgørelser i sager om genoptagelse efter erstatningsansvarslovens § 11. Derudover illustrerer kendelsen de almindelige principper, som gælder ved prøvelse af forvaltningsafgørelser.
Man skal dog være opmærksom på, at kendelsen angår det tilfælde, hvor det er en myndighedsafgørelse, som prøves ved domstolene, og ikke det tilfælde, hvor der er tale om en tvist mellem eksemplevis et forsikringsselskab og en skadelidt.
Advokat Sanne H. Christensen og advokat Regitze Aalykke Hansen.
Højesteret.dk
Læs mere om Højesterets kendelse afsagt den 20. marts 2018.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny Højesteretsdom lemper forholdene ved vurderingen af, om der kan pålægges konkurskarantæne
1 5 minutter siden 19/09/2018
1 dage siden 18/09/2018
2 dage siden 17/09/2018
Højesteret afsagde den 22. august 2018 dom i en sag om konkurskarantæne og statuerede, at to ledelsesmedlemmer ikke havde handlet groft uforsvarligt i deres ledelse, og derfor ikke skulle pålægges konkurskarantæne.
A og B havde været ledelsesmedlemmer i virksomheden X, der gik konkurs. I den forbindelse nedlagde kurator påstand om, at A og B blev pålagt konkurskarantæne i 3 år, dvs. maksimumstraffen i henhold reglerne om konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, stk. 1.
Kurator fremhævede navnlig fire forhold ved, at:
A og B havde ikke kontinuerligt og konsekvent betalt skatter og afgifter rettidigt.
A og B havde fortsat driften efter "håbløshedstidspunktet", dvs. det tidspunkt, hvor der burde være blevet indgivet egen konkursbegæring
A og B havde ikke fulgt selskabets økonomiske udvikling tilstrækkelig tæt
B havde anvendt selskabets midler til private formål på bekostning af selskabets kreditorer i strid med selskabslovens § 210 om ulovlige aktionærlån
A og B gjorde i forhold til punkterne gældende, at:
Den manglende rettidige betaling skyldtes likviditetsmæssige årsager og var ikke udtryk for en bevidst eller misbrugslignende af SKAT som kreditfacilitet, i det de manglende betalinger bl.a. skyldtes et krav fra Lønmodtagernes Garantifond, som selskabet også var nødsaget til at honorerer. Endvidere forventede man, at man ville skaffe ny kapital fra investorer til selskabet.
Selskabet arbejdede med store projekter og udsigt til store indtægter, hvorfor håbløshedstidspunktet slet ikke var indtrådt på tidspunktet på konkursen. Endvidere var bruttofortjenesten og overskuddet steget markant i det seneste år inden konkursen.
Der blev bestyrelsesmøder månedligt, og økonomien blev løbende drøftet.
De beløb der blev hævet var reelt løn til B, hvilket SKAT også havde anerkendt. Endvidere reagerede B, da han så hvordan mellemregninger var foretaget i regnskaberne.
Højesteret udtalte først og fremmest, at der skal foretages en helhedsvurdering af forretningsførelsen, således at der også lægges vægt på, om ledelsen har undladt at rette op på groft uforsvarlige forhold, der er udvist på et tidligere tidspunkt.
Højesteret statuerede herefter for de enkelte punkter, at de manglende betalinger til SKAT skyldes likviditetsmæssige problemer og ikke manglende betalingsvilje. Højesteret anførte endvidere, at om end der var tale om ulovlige aktionærlån ved betalingerne til B, havde SKAT anerkendt, at der reelt var tale om løn, og at dette var løn, som B i henhold til dennes direktørkontrakt var berettiget til, ligesom de hævede beløb ikke oversteg B's krav på løn. Endelig – og afgørende – lagde Højesteret vægt på, at der var udarbejdet en finansieringsplan til at skaffe nye investorer og, at der var tale om en nyetableret virksomhed.
Samlet set resulterede ovenstående forhold i, at der efter Højesterets vurdering ikke var grundlagt for, at A og B blev pålagt konkurskarantæne.
Højesteret lægger vægt på, at betalingsvilje skal vægtes højt, således at manglende betalinger til SKAT ikke i sig selv er nok til at forholdet er uforsvarligt. Dette er afgørende for virksomheder i vanskeligheder – at der vises velvilje til at rent faktisk at betale, også selvom betalingen ikke er fyldestgørende og sker for sent.
Endvidere lægger Højesteret vægt på i hvilket omfang, der er lagt planer for at skaffe ny kapital og hvorledes udviklingen havde været i perioden op til konkursen, dvs. om der var fremgang til trods for underskuddet. Det er også vigtigt, at bemærker, at Højesteret lægger vægt på, at der er tale om en nyetableret virksomhed. Højesteret åbner derfor op for, at iværksættere, der ikke har egen erfaring med drift af virksomheder, ikke ubetinget risikerer at blive pålagt konkurskarantæne, blot fordi de ikke lykkedes i første forsøg.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret