text:
Dom afsagt i sag mod Se & Hør
Højesteret har i dag afsagt dom i en sag mod Se & Hør. Højesteret fastslog, at Se & Hør har handlet retsstridigt ved at offentliggøre billeder af en studievært, der bader på en offentlig, men næsten mennesketom strand topløs og i gravid tilstand. Se & Hør skal som følge heraf betale en godtgørelse på 75.000 kr.
Sagen angik to tilfælde, hvor Se & Hør havde bragt billeder uden A’s samtykke. Det første tilfælde drejede sig om et nummer af Se & Hør udgivet i 2006, hvor der på bladets forside og inde i bladet vises billeder af A, der bader på en offentlig, men næsten mennesketom strand topløs og i gravid tilstand. Det andet tilfælde drejede sig om et nummer af Se & Hør udgivet i 2007, hvor der på forsiden af bladet er et tidligere offentliggjort foto af A og et billede af sengen i hendes soveværelse med bl.a. teksten ”I seng med A”. I en artikel inde i bladet er der en række billeder af de forskellige værelser i A’s og hendes tidligere kærestes tidligere fælleslejlighed. Billederne af lejligheden var allerede forud for videregivelsen i Se & Hør offentliggjort på internettet af den ejendomsmælger, der havde fået til opgave at sælge lejligheden.
A påstod på baggrund heraf, at den tidligere chefredaktør for Se & Hør skulle betale en godtgørelse for både det første og det andet tilfælde samt idømmes straf efter straffelovens § 264 d for det første tilfælde.
Landsretten havde tilkendt A en godtgørelse på 50.000 kr. for offentliggørelsen af billederne taget af A på stranden og frifundet den tidligere chefredaktør for Se & Hør for påstanden om straf samt godtgørelse for viderebringelsen af billederne fra A’s tidligere lejlighed.
Højesteret behandlede både spørgsmålet om godtgørelse og straf og forhøjede godtgørelsen til 75.000 kr. for offentliggørelsen af billederne taget af A på stranden og stadfæstede landsrettens frifindelse for straf og spørgsmålet om godtgørelse for viderebringelse af billederne fra A’s tidligere lejlighed.
Ved Højesterets behandling deltog 5 dommere. Dommen er enstemmig.
Højesterets afgørelse er begrundet således:
Sagen angår privatlivets fred og retten til eget billede. Privatliv omfatter ikke kun, hvad der foregår i den egentlige privatsfære fri for offentlig iagttagelse, men i et vist omfang også, hvad en person foretager sig uden for sit hjem i ordinære hverdagssituationer. Beskyttelsen af privatlivets fred og retten til eget billede er i dansk ret baseret på almindelige retsgrundsætninger og enkelte lovregler. Der kan således efter almindelige retsgrundsætninger nedlægges forbud mod retsstridige krænkelser af privatlivets fred og retten til eget billede, der kan kræves godtgørelse for tort efter reglerne i erstatningsansvarslovens § 26 om retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person, og der er for de groveste krænkelser et strafferetligt værn i bl.a. straffelovens § 264 a og § 264 d. Har krænkelsen tillige medført et økonomisk tab, f.eks. ved tilegnelse af et billedes markedsføringsmæssige værdi, kan dette forlanges erstattet efter de almindelige erstatningsretlige regler.
Sagen angår samtidig pressens ytringsfrihed og offentlighedens interesse i at blive informeret. Om pressen kan gengive et billede af en person eller oplysninger om dennes privatliv uden samtykke, beror på en afvejning af hensynet til den enkelte over for hensynet til den samfundsmæssige interesse i offentliggørelse. Ved afgørelsen af, hvilken vægt der skal tillægges hensynet til ytrings- og pressefrihed, spiller det en rolle, om offentliggørelse sker som led i en behandling af samfundsmæssigt relevante spørgsmål. Særligt om personer, der er kendte i offentligheden, spiller det en rolle, om offentliggørelsen angår forhold, der er relevante i forhold til det, som vedkommende er kendt for.
Hovedspørgsmålet under sagen er, om Se og Hør i forhold 1 og det efterfølgende forhold 2 har handlet lovligt eller retsstridigt med heraf følgende krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26. For så vidt angår forhold 1 er der endvidere spørgsmål om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af straffelovens § 264 d, hvorefter den, der uberettiget videregiver meddelelser eller billeder vedrørende en andens private forhold (1. led) eller i øvrigt uberettiget videregiver billeder af den pågældende under omstændigheder, der åbenbart kan forlanges unddraget offentligheden (2. led), straffes med bøde eller fængsel indtil 6 måneder.
A har nedlagt påstand om, at B skal straffes for overtrædelse af straffelovens § 264 d i anledning af de billeder af hende og den ledsagende tekst, der blev bragt i Se og Hør nr. 27/2006.
I det pågældende nummer af bladet vises på forsiden og på siderne 8-11 billeder af A, der bader på stranden topløs og i højgravid tilstand. På billederne side 8-11 ses hun sammen med sin kæreste. Der er tale om en offentlig, men næsten mennesketom strand, og billederne blev taget med teleobjektiv uden hendes vidende og samtykke. Billederne er ledsaget af en tekst, der beskriver, hvad der ses på billederne.
Det er en betingelse for strafansvar efter § 264 d, 1. led, at der foreligger meddelelser eller billeder vedrørende den pågældendes "private forhold", f.eks. kæresteforhold, som den pågældende ikke har gjort offentligheden bekendt med. Omtale med billedillustration af As kæresteforhold og graviditetstilstand er derfor ikke i sig selv strafbar efter dette led.
Billederne angår en ordinær, dagligdags situation ved stranden om sommeren, og de er ikke optaget og bragt som led i en mere systematisk overvågning af As privatliv. Højesteret finder, at der – uanset at situationen for så vidt må anses for at henhøre under hendes privatliv – ved offentliggørelsen af billederne og den ledsagende tekst ikke afsløres noget om hendes private forhold i § 264 d’s forstand. Højesteret tiltræder derfor, at offentliggørelsen ikke er strafbar efter § 264 d, 1. led.
Det er en betingelse for strafansvar efter § 264 d, 2. led, at der er tale om billeder af den pågældende under omstændigheder, der åbenbart kan forlanges unddraget offentligheden. Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen (Straffelovrådets betænkning nr. 601/1971 om privatlivets fred, side 53), at den bygger på det hovedsynspunkt, at en person, der befinder sig uden for det hjemlige område, må være forberedt på at kunne blive fotograferet, og at optagelsen kan blive brugt af pressen, uden at der bør være plads for nogen diskussion af, hvorvidt offentligheden havde nogen berettiget interesse i at se optagelsen. Kun i særlige tilfælde er der givet et strafferetligt værn. Dette gælder i tilfælde, hvor den private, uden selv at have haft nogen direkte indflydelse på det, er bragt i en ekstraordinær situation – således som det f. eks. vil være tilfældet med et offer for en trafikulykke. Har den pågældende derimod selv bragt sig i den ekstraordinære situation, bør der, selv om vedkommende ikke har tænkt på muligheden af fotografering, i almindelighed ikke blive tale om straf efter § 264 d, 2. led. Som et eksempel herpå nævnes i betænkningen et tilfælde, hvor en person, der dyrkede nøgenbadning på en øde strand, uden at vide det var blevet fotograferet med teleobjektiv, og billedet derefter er offentliggjort på en sådan måde, at identiteten fremgik.
På den baggrund tiltræder Højesteret, at offentliggørelsen af billederne med A topløs på stranden heller ikke er strafbar efter § 264 d, 2. led.
Som følge af det anførte tiltræder Højesteret, at B er blevet frifundet for overtrædelse af straffelovens § 264 d. Kravene til beskyttelse af privatlivet efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 kan ikke føre til et andet resultat. Det bemærkes i øvrigt, at beskyttelsen af privatlivet på dette område her i landet, når bortses fra de groveste tilfælde, hviler på de civilretlige regler, jf. betænkningen om privatlivets fred side 53 og 64 ff.
Billederne af den højgravide A, der badede topløs på en næsten mennesketom strand, er som nævnt optaget uden hendes vidende og samtykke. Billederne har ingen sammenhæng med hendes virke som radio- og TV-vært, og de indgår ikke som led i en omtale af samfundsmæssigt relevante forhold.
Under de nævnte omstændigheder finder Højesteret, at en offentliggørelse af et billede af den omhandlede karakter udgør en retsstridig krænkelse af A, der berettiger hende til en godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26.
Ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse må der lægges vægt på, at Se og Hør bragte et af billederne på forsiden som bladets tophistorie, samt på, at der blev bragt ikke bare ét billede, men en hel serie af billeder. Der må endvidere i overensstemmelse med bemærkningerne i betænkningen om privatlivets fred side 73 som en skærpende omstændighed tages hensyn til, at krænkelsen er sket for vindings skyld samt til den økonomiske interesse, som Se og Hør må antages at have haft i den retsstridige offentliggørelse. Der er på denne baggrund ikke grundlag for at fastsætte en godtgørelse på mindre end det påståede beløb på 75.000 kr.
Forhold 2 – godtgørelse
Forhold 2 angår et nummer af Se og Hør, hvor der på forsiden er et tidligere offentliggjort foto af A med teksterne "Hjemme hos den fraskilte tv-babe" og "Viser det hele frem" samt et billede af sengen i hendes soveværelse med teksten "I seng med Andrea". I en artikel inde i bladet på side 4-5 er der tidligere offentliggjorte fotografier af hende alene og sammen med sin tidligere kæreste samt en række billeder af de forskellige værelser i deres tidligere fælleslejlighed. Det fremgår af artiklen, at A – efter det i offentligheden kendte brud med kæresten – i forbindelse med salg af lejligheden har valgt at lægge billeder af denne ud på internettet, og forsideteksterne "Hjemme hos ..." og "Viser det hele frem" må ses som angivelser herom.
Billederne af lejligheden var allerede forud for viderebringelsen i Se og Hør offentliggjort på internettet af den ejendomsmægler, der havde fået til opgave at sælge lejligheden. Under hensyn hertil samt efter en samlet vurdering af karakteren af billederne, tekstomtalen, overskrifterne samt As optræden i offentligheden, herunder hendes deltagelse i markedsføringen af Radio 100 FM og konkurrencen ”I seng med Robbie Williams”, tiltræder Højesteret, at der ikke i dette forhold er sket en retsstridig krænkelse, der berettiger hende til godtgørelse for tort.
Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for byret, landsret og Højesteret med 150.000 kr. og af retsafgift for byret og Højesteret med 5.260 kr., i alt 155.260 kr.
B frifindes for straf.
B skal til A betale 75.000 kr. med procesrente fra den 19. juli 2006.
I sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret skal B betale 155.260 kr. til A.
De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Flytning ledelsens sæde til Danmark
09 Oct 2014 09:20
07 Oct 2014 13:08
SKM2014.690.SR
13-5734735
Ledelsens sæde, skattepligt
En koncern, der er hjemhørende i Norge, er skattepligtig som følge af ledelsens sæde i Norge ønsker at flytte ledelsen til Danmark for den del af koncernen, der ejer ejendomme i Tyskland. Det er oplyst, at samtlige ledelsesopgaver fremover vil blive udført i Danmark af en direktør, der er bosiddende i Luxembourg, og at det vil blive dokumenteret. Skatterådet bekræftede efter en konkret vurdering, at den beskrevne flytning af ledelsens sæde ville medføre, at selskaberne i skattemæssig henseende kunne anses for hjemmehørende til Danmark.
Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit C.D.1.1.1.3
Kan Skatterådet bekræfte, at den nedenfor beskrevne flytning af ledelsens sæde i de nævnte tyske GmbH selskaber, vil medføre at selskaberne i skattemæssig henseende anses for hjemmehørende til Danmark, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 6, samt i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, artikel 4?
A er et norsk registreret aktieselskab etableret i 2007. Selskabet er i dag ejet af henholdsvis A og B.
A driver i dag investeringsvirksomhed, herunder med investering i blandt andet fast ejendom i en række forskellige lande. I Tyskland ejer A en række beboelsesejendomme. Samtlige beboelsesejendommen ejes gennem kommanditselskaber
Samtlige nævnte GmbH selskaber har samme administrerende direktør. Den administrerende direktør i selskaberne forestår både den overordnede og daglige ledelse i selskaberne.
Af administrative årsager påtænkes det nu at flytte ledelsens sæde i de tyske datterselskaber til Danmark. Flytningen vil effektivt ske ved, at selskabernes administrerende direktør, der aktuelt er bosiddende i Luxembourg, fremover vil varetage den daglige ledelse af selskaberne fra Danmark.
Alle ledelses aktiviteter i selskaberne vil således fremover, udelukkende, blive udført i Danmark. Henset til at den administrerende direktør vil være bosiddende i Luxembourg, vil dennes tilstedeværelse i Danmark, i forbindelse med udøvelse af ledelsesaktiviteter, naturligvis blive dokumenteret i form af flybilletter til og fra Danmark, samt møde- og beslutningsreferater for møder afholdt i Danmark.
De tyske selskaber er alle stiftet og indregistreret i Tyskland. Samtlige selskaber har i dag vedtægtsmæssigt hjemsted i Tyskland, men er som følge af placeringen af ledelsens sæde skattemæssigt hjemmehørende i Norge. Af administrative årsager påtænkes det fremover at lade den administrative direktør udøve sine ledelsesaktiviteter i nævnte selskaber i Danmark. Således vil samtlige ledelsesopgaver vedrørende GmbH selskabernes overordnede og daglige ledelse fremadrettet blive udført fra Danmark og ledelsens sæde vil de facto være i Danmark.
Det følger af SEL § 1, stk. 6, at et selskab anses for hjemmehørende til Danmark, hvis selskabet er registreret i Danmark eller har ledelsens sæde inden for landets grænser.
For nærværende sag er spørgsmålet således om den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaver i Danmark, vil medfører at selskaberne anses for at have ledelsens virkelige sæde i Danmark efter SEL § 1, stk. 6.
Afgørelsen af, om et selskabs ledelse har sæde i Danmark, beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold i forbindelse med beslutningstagningen i selskabet. Ved vurderingen lægges der først og fremmest vægt på, hvor den daglige ledelse af selskabet er hjemmehørende.
I en afgørelse offentliggjort som TfS 1998, 607H blev spørgsmålet om ledelsens sæde forelagt Højesteret. I sin afgørelse tilkendegav Højesteret, at det afgørende moment var, hvor selskabets daglige ledelse blev varetaget, dvs. hvor direktionen havde sit sæde. Idet direktionen i selskabet var hjemmehørende i Danmark, fandt Højesteret således at selskabet, jf. SEL § 1, stk. 6, var skattemæssigt hjemmehørende i Danmark.
Ledelsesstrukturen i et Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH)
Det tyske Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH) minder i store træk om det danske anpartsselskab. Ledelsesstrukturen i et GmbH kan således bestå af henholdsvis en en-strenget ledelsesstruktur eller en to-strenget ledelsesstruktur.
I henhold til tysk selskabslovgivning forestås den daglige ledelse af et GmbH af den administrerende direktør (Geschäftsführer) eller, hvis der er flere direktører, af direktionen. Selskabet kan derudover have en bestyrelse (Aufsichtsrat), der fører tilsyn med selskabets direktør eller direktion. Selskabets bestyrelse er dog uden reelle ledelsesbeføjelser for så vidt angår den daglige ledelse, både i forhold til selskabet og den administrerende direktør eller direktionen.
I henhold til tysk selskabslovgivning opregnes der en række krav til selskabets administrerende direktør, herunder at direktøren skal være en fysisk person. Tysk selskabslovgivning indeholder derimod ikke krav om bopælspligt for den administrerende direktør, således kan en person, der bor permanent i udlandet ligeledes fungerer som selskabets administrerende direktør.
Det bemærkes, at vedtægterne for samtlige GmbH selskaber er enslydende. Af vedtægternes § 4 fremgår, at selskabet ledes af en eller flere Geschäftsführere. Geschäftsführeren er i henhold til vedtægterne berettiget til at binde selskabet i enhver henseende, ligesom Geschäftsführeren alene er underlagt instruktionsbeføjelse i forhold til selskabets generalforsamling.
Tilsvarende et dansk anpartsselskab, mødes generalforsamlingen, som udgangspunkt én gang årligt, hvor der træffes beslutninger om selskabets overordnede virke. Generalforsamlingen træffer beslutninger i henhold til en efter selskabets vedtægter fastlagt dagsorden.
Efter vedtægternes bestemmelser må det således lægges til grund, at den overordnede og daglige ledelse af selskaberne forestås af selskabernes administrerende direktør. Som konsekvens af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark, er det således spørgers opfattelse, at selskaberne i henhold til SEL § 1, stk. 6, vil blive anses for hjemmehørende til Danmark.
Skattemæssigt dobbeltdomicil
I tilfælde hvor to stater påberåber sig beskatningsretten, til et selskab indregistreret i den ene stat, må spørgsmålet løses af den mellem staterne indgåede dobbeltbeskatningsaftale.
Dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Kongeriget Danmark og Forbundsrepublikken Tyskland blev indgået 22. november 1995. Artikel 4, stk. 1, litra a og artikel 4, stk. 3 vedrører et selskabs skattemæssige hjemsted. Bestemmelsen har i dag følgende ordlyd:
"1. I denne overenskomst betyder udtrykket »en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat«
a) for så vidt angår indkomst- og formueskatter, en person, som i henhold til lovgivningen i denne stat er skattepligtig der på grund af hjemsted, bopæl, ledelsens sæde eller ethvert andet lignende kriterium. Dette udtryk omfatter dog ikke en person, hvis skattepligt i denne stat er begrænset til indkomst fra kilder i denne stat eller der beroende formue;"
"3. I tilfælde, hvor en ikke-fysisk person efter bestemmelserne i stykke 1 er hjemmehørende i begge de kontraherende stater, skal den anses for at være hjemmehørende i den stat, i hvilken dens virkelige ledelse har sit sæde."
Bestemmelsen er formuleret i overensstemmelse med OECD's Modeloverenskomst og skal således fortolket i overensstemmelse med kommentarerne hertil.
OECD's kommentar til artikel 4, stk. 3 blev ved revisionen af modeloverenskomsten i 2000 og senere udvidet i 2008. Det anføres i den nugældende formulering af kommentaren til artikel 4, stk. 3, at sædet for den virkelige ledelse er det sted, hvor de afgørende ledelsesmæssige og forretningsmæssige beslutninger, der er nødvendige for virksomhedens forretningsmæssige udøvelse, i det væsentligste træffes.
Kriteriet for hvor selskabets ledelse er hjemmehørende og dermed hvor selskabet skattemæssigt anses for hjemmehørende i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale er således enslydende med kriteriet i selskabsskattelovens § 1, stk. 6.
I sagen offentliggjort som TfS 1998, 607 H, skulle Højesteret tage stilling til om et selskab i relation til dagældende kapitaltilførselsafgiftslovs § 2 havde ledelsens egentlige sæde i Tyskland eller i Danmark. Højesteret udtalte i denne forbindelse:
"Efter § 2 i den nu ophævede lov om kapitaltilførselsafgift kan afgift kun afkræves her i landet, hvis "selskabets egentlige ledelse" har sit sæde her. Det citerede udtryk - som er i overensstemmelse med art. 4, stk. 3, i OECD's modeloverenskomst vedrørende dobbeltbeskatning - må forstås således, at hovedvægten skal lægges på, hvor selskabets daglige ledelse varetages. Det er almindeligvis direktionen, der varetager denne funktion, jf. aktieselskabslovens § 54, stk. 2, 1. pkt., og hovedvægten må derfor i disse tilfælde lægges på, hvor direktionen har sæde."
Nævnte citat er således udtryk for en forhåndsformodning for, at direktionen i vid udstrækning anses for at være selskabets virkelige ledelse. At direktionen netop er selskabets virkelige ledelse, styrkes i nærværende sag endvidere af selskabernes vedtægtsbestemmelser om Geschäftsführung hvoraf fremgår, at Geschäftsführeren i henhold til vedtægterne er berettiget til at binde selskabet i enhver henseende, ligesom Geschäftsführeren alene er underlagt instruktionsbeføjelse i forhold til selskabets generalforsamling.
På baggrund af ovennævnte er det således spørgers opfattelse, at selskaberne som følge af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark, i henhold til SEL § 1, stk. 6, vil blive betragtet som skattemæssigt hjemmehørende til Danmark.
Endvidere er det spørgers opfattelse, at selskaberne i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, som følge af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark vil blive skattemæssigt hjemmehørende til Danmark.
Spørger har supplerende oplyst, at baggrunden for flytningen af ledelsens sæde skyldes forretningsmæssige og økonomiske hensyn samt et ønske om, at få samtlige selskaber underlagt ensartet beskatning.
Det ønskes bekræftet, at den nedenfor beskrevne flytning af ledelsens sæde i de nævnte tyske GmbH selskaber, vil medføre at selskaberne i skattemæssig henseende anses for hjemmehørende til Danmark, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 6, samt i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, artikel 4, stk. 1, litra a.
Selskabsskattelovens § 1:
"Stk. 6. Selskaber og foreninger m.v. omfattet af stk. 1, nr. 2-6, anses for hjemmehørende her i landet, hvis selskabet eller foreningen m.v. er registreret her i landet eller har ledelsens sæde her i landet. Bestemmelsen i 1. pkt. finder dog ikke anvendelse på et selskab eller en forening m.v., som er omfattet af fuld skattepligt i en fremmed stat efter denne stats skatteregler, hvis Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomst med den pågældende stat medfører, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den pågældende stat ved at nedsætte den danske skat af denne indkomst med et større beløb end det beløb, der er betalt i skat af denne indkomst i den pågældende stat."
L 35 1994-1995 (International beskatning)
2.D. Det er tvivlsomt, om der efter de gældende regler er hjemmel til at beskatte selskaber, der er indregistreret i fremmede lande, som fuldt skattepligtige, selvom selskabet faktisk ledes her fra landet. Ved lovforslaget indføres som supplement til de gældende regler en bestemmelse, hvorefter selskaber og foreninger m.v., der ledes fra Danmark, beskattes som fuldt skattepligtige her i landet.
Udvidelsen af grundlaget for fuld skattepligt skal ses på baggrund af de dobbeltbeskatningsoverenskomster, Danmark har indgået. I tilfælde af, at flere lande efter deres interne regler anser et selskab m.v. for fuld skattepligtigt, bestemmer dobbeltbeskatningsoverenskomsterne som altovervejende hovedregel, at det skal anses for hjemmehørende i det land, hvor den virkelige ledelse har sit sæde. Ved lovforslaget gives der sikkerhed for, at Danmark kan udnytte den beskatningsret, der i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne er tillagt bopælsstaten. Desuden sikrer lovforslaget, at det danske beskatningsgrundlag ikke udhules ved at selskaber, der ledes fra Danmark, undgår dansk beskatning ved at henlægge aktiviteterne til selskaber, der er indregistreret i et skattelyland.
Stk. 7 (nugældende stk. 6):
Ændringen er en justering af grundlaget for selskabers fulde skattepligt i Danmark, der er foreslået af Personskatteudvalget (Rapport fra Udvalget om Personbeskatning II, s. 251 f.).
TfS 1998, 607 HD
Sagen drejer sig om spørgsmålet, om der skulle betales kapitaltilførselsafgift af en aktieudvidelse, og herunder om selskabets ledelse havde sæde her i landet eller i Tyskland. Det sagsøgende aktieselskab vedtog i 1992 på en generalforsamling at udvide aktiekapitalen, og Told- og Skattestyrelsen fastholdt en af told- og skatteregionen truffet afgørelse, hvorefter der skulle betales en kapitaltilførselsafgift.
Selskabet gjorde gældende, at selskabets egentlige ledelse lå i Tyskland, idet selskabet var et datterselskab af et i Tyskland hjemmehørende selskab, og selskabet mente, at selskabet var omfattet af fritagelsesbestemmelsen i den dagældende lov om kapitaltilførselsafgifts § 2.
Højesteret tiltrådte, at selskabets ledelse havde sæde i Danmark, idet udtrykket den egentlige ledelse måtte forstås, således at der skulle lægges vægt på selskabets daglige ledelse varetages. Højesteret henviste til OECD's modeloverenskomst med artikel 4, stk. 3.
Cirkulære om international beskatning nr. 82 af 29/5 1997
C.D.1.1.1.3 Hvor har ledelsen sæde
Ifølge SEL § 1, stk. 6, er et selskab skattepligtig til Danmark, såfremt det kan anses for hjemmehørende her i landet, og at det enten er registret her i landet eller har ledelsens sæde her i landet.
Det kan medføre, at et i udlandet registret selskab kan blive skattepligtigt til Danmark, såfremt det flytter selskabets ledelse her til landet. Om et selskab har flyttet ledelsens sæde her til Danmark beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold.
Det fremgår af lovens forarbejder, at der ved denne vurdering skal der lægges vægt på de beslutninger, der er forbundet med den daglige ledelse af selskabet. Typisk vil selskabet blive anset for hjemmehørende i Danmark, når direktionen har sæde, eller hovedsædet er beliggende her i landet. Der er i øvrigt ikke nærmere anvist hvilke forhold, der skal indgå ved vurderingen af om selskabet har ledelsens sæde her i landet.
Det er oplyst, at der påtænkes at flytte ledelsens sæde for de tyske selskaber fra Norge til Danmark. Disse selskaber er i dag skattepligtige til Norge som følge af placeringen af ledelsens sæde i Norge. Flytningen af ledelsens sæde vil ske ved, at selskabernes administrerende direktør, der aktuelt er bosiddende i Luxembourg, fremover vil varetage den daglige ledelse af samtlige 12 tyske selskaber. Samtlige ledelsesaktiviteter i selskaberne vil således herefter alene blive udført i Danmark.
Det er oplyst, at de tyske selskaber i sin struktur i store træk minder om det danske anpartsselskab. Det er oplyst, at den daglige ledelse af et GmbH efter den tyske selskabslovgivning udføres af den administrerende direktør. Det er efter den tyske lovgivning ikke et krav om, at selskabet ledes af en direktør med bopælspligt i Tyskland, således at et tysk godt kan have en direktør med fast bopæl i udlandet.
Spørger har endvidere fremlagt enslydende vedtægter for samtlige tyske GmbH selskaber, hvoraf det fremgår, at disse selskaber ledes af en eller flere Geschäftsfürerere.
Det er SKATs opfattelse, at de tysk registrerede selskaber er at anse for hjemhørende her i landet. SKAT finder efter en samlet konkret vurdering af de foreliggende oplysninger, at de tyske selskaber kan anses for at have ledelsens sæde i Danmark efter selskabsskattelovens § 1, stk. 6, idet selskaberne direktør vil udføre alle ledelsesfunktioner i Danmark både for vidt angår den daglige ledelse som den overordnede ledelse i selskaberne.
SKAT bemærker, at spørger har oplyst, at direktørens ledelsesaktiviteter vil kunne dokumenteres i form af flybilletter til og fra Danmark samt møde- og beslutningsreferater fra møder afholdt i Danmark.
Som følge af ovennævnte opstår der en dobbeltdomicil situation, idet de tysk registrerede selskaber er hjemhørende i to forskellige stater.
Spørger ønsker endvidere bekræftet om de tyske selskaber efter dobbeltbeskatningsaftalen mellem Danmark og Tyskland kan anses for hjemhørende til Danmark.
Formålet med vedtagelse af selskabsskatteloven bestemmelse om ledelsens sæde var at skabe en sikker hjemmel til at beskatte selskaber, der er registret i fremmed lande, og som faktisk ledes her fra landet, idet det var tvivlsomt om der efter de dagældende regler var fuld skattepligtig til Danmark.
Det fremgår af lovforslagets almindelige bemærkninger i L 35 1994-1995 om international beskatning, at bestemmelsen skulle omfatte dobbeltdomicil situationen: "Ved lovforslaget gives der sikkerhed for, at Danmark kan udnytte den beskatningsret, der i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne er tillagt bopælsstaten."
SKAT henviser også til retspraksis på området med dommen, der er gengivet i TfS 1998, 607 HD. Højesteret henviste i sine præmisser til, at der ved udtrykket "selskabets egentlige ledelse" har sæde her, skal der lægges vægt på, hvor selskabet daglige ledelse varetages.
Højesteret udtalte, at dette citat er i overensstemmelse med OECD's modeloverenskomst i artikel 4, stk. 3. Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomst indgået med Tyskland har samme ordlyd, som OECD's modeloverenskomst.
Det er derfor SKATs opfattelse, at Danmarks aftale med Tyskland efter dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 4, stk. 3, om at beskatningsretten tillægges det land, hvor selskabet er hjemmehørende, er i den stat, hvor dens virkelige ledelse har sit sæde.
Som følge af ovennævnte er det SKATs opfattelse, at det er Danmark, der har beskatningsretten efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten indgået med Tyskland, idet de tyske selskaber anses som skattemæssigt hjemhørende til Danmark.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Grundforbedring - ændring af påstande - retlig interesse - sagsomkostninger
04 Apr 2017 13:22
BS R5-824/2015
Varmetilslutningsafgift, fradrag, udgift, godtgjort
Sagen handlede oprindeligt om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til varmetilslutningsafgift. Sagsøgeren fremlagde under sagen dokumentation for udgiftens afholdelse i form af en faktura, som ikke havde været fremlagt for Landsskatteretten. Skatteministeriet anerkendte på denne baggrund, at det nu var godtgjort, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-.
Over for sagsøgerens påstand om hjemvisning til beløbsmæssig opgørelse nedlagde ministeriet herefter påstand om frifindelse, idet ministeriet dog anerkendte, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-. Sagsøgeren fastholdt indledningsvis, at sagen skulle hjemvises til beløbsmæssig opgørelse, men ændrede så sin påstand til, at ministeriet skulle anerkende, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-, og opfordrede ministeriet til at tage bekræftende til genmæle. Der var enighed om, at de to påstande var indholdsmæssigt identiske.
Skatteministeriet gjorde herefter gældende, at sagsøgeren ingen retlig interesse havde i den nedlagte påstand, da ministeriet allerede havde anerkendt, hvad sagsøgeren nu nedlagde påstand om, og påstod på denne baggrund afvisning. Sagsøgeren fastholdt, at ministeriet skulle tage bekræftende til genmæle.
Retten fandt, at sagsøgeren under de givne omstændigheder havde en legitim og retlig interesse i, at der blev afsagt dom om kravet, hvorfor sagsøgerens påstand blev taget til følge.
I forhold til sagens omkostninger lagde retten særligt vægt på, at sagsøgeren ved dommen alene blev indrømmet et fradrag på mindre end 30 % af det beløb, som sagsøgeren oprindeligt havde opgjort fradraget til, samt at sagsøgeren først sammen med stævningen havde fremlagt dokumentation for, at der var afholdt en fradragsberettiget udgift. Retten bemærkede på den anden side, at Skatteministeriet først ved sit processkrift A havde anerkendt, at fradraget var dokumenteret. Retten ophævede på denne baggrund sagens omkostninger.
Vurderingslovens §§ 17 og 18
(Kammeradvokaten v/Adv. David Staun)
Sagen vedrører fradragsret for grundforbedrende udgifter på sagsøgerens, H1s, ejendom.
H1 har endelig nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at H1 er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmtilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse.
Sagsøgte, Skatteministeriet, har endeligt principalt nedlagt påstand om afvisning, og subsidiært frifindelse, idet det anerkendes, at fradragsansættelsen for udgifter til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne for ejendommen beliggende Y1-adresse, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 fastsættes til kr. 23.912.
Parterne er enige om, at H1s påstand og Skatteministeriets subsidiære påstand indholdsmæssigt er identiske.
Denne dom er afsagt i medfør af retsplejelovens § 366, og den indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a, stk. 2. Der er ikke afgivet forklaringer under sagen.
Landsskatteretten afsagde den 7. juli 2015 kendelse. Af begrundelsen fremgår blandt andet følgende:
"Foreningen har herefter opgjort udgiften til de markerede ledningsstrækninger til 83.024 kr. og henvist til, at beløbet er indeholdt i byggeregnskabets post "Fjernvarmestik", der udgør 112.912 kr.
Foreningen har ikke fremlagt anden form for dokumentation for tilslutningsafgiften i form af f.eks. en faktura eller specifikation til regnskabet.
Foreningen har endvidere ikke fremlagt konkrete oplysninger om, hvilke arbejder, der er knyttet til en eventuelt opkrævet tilslutningsafgift.
Det er herefter rettens opfattelse, at foreningen ikke i tilstrækkelig grad har dokumenteret eller sandsynliggjort, at der er afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften er gået til dækning af de påståede ledningsstrækninger.
Da H1, herefter kaldet H1, ikke fik medhold i Landsskatteretten, anlagde H1 sag med påstand om hjemvisning til fornyet behandling. Med stævningen blev fremsendt bilag 1 4, hvor bilag 3 er 2 fakturaer udstedt af G1 den 6. oktober 1989. Det blev samtidigt oplyst, at den skattemæssige værdi af fradraget udgjorde 33.677 kr.
Skatteministeriet nedlagde i svarskriftet påstand om frifindelse. I svarskriftet bestred Skatteministeriet, at der var dokumentation for, at der er afholdt en tilslutningsafgift, "herunder at afgiften konkret er anvendt til betaling af udgifter, der indebærer en stigning af grundens værdi i ubebygget stand."
H1 fremlagde med replikken bilag 5, hvori G1 anfører blandt andet, at der "er betalt for 2 x 14m stikledning som det fremgår af fakturaen."
Skatteministeriet fastholdt sit synspunkt i den fremsendte duplik af 11. maj 2016.
Den 28. oktober 2016 fremsendte Skatteministeriet Processkrift A, hvorved Skatteministeriet nedlagde påstand svarende til den nu nedlagte subsidiære påstand. Det fremgår af processkriftet, at G1 har oplyst Skatteministeriet om, at det anvendte beløb, 23.912 kr., er "gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4", og Skatteministeriet anerkender således, at ud af den afholdte samlede tilslutningsafgift på 112.912 kr., er 23.912 kr. anvendt vedrørende etablering af konkrete varmeledninger. Skatteministeriet har siden oplyst, at oplysningen blev givet ved en telefonsamtale.
I processkrift 1 af 27. november 2016 fastholdt H1 hjemvisningspåstanden.
Der er efterfølgende fremsendt flere processkrifter og mails, herunder processkrift 2 af 12. januar 2017 fra H1, hvor påstanden ændres til den nuværende påstand. Det gøres i fremsendelsesmailen af samme dato gældende, at den af Skatteministeriet nedlagte påstand herefter ikke længere er relevant. Ved brev af 3. februar 2017 tog Skatteministeriet forbehold for at nedlægge påstand om afvisning af H1s ændrede påstand.
H1 har i sit procedureindlæg af 17. februar 2017 gjort følgende gældende:
"Anbringender og bemærkninger
H1 har med hjemmel i skatteforvaltningsloven § 33, stk. 2, den 28. februar 2006, anmodet SKAT om genoptagelse af ejendomsvurderingen med henblik på ansættelse af et fradrag for grundforbedrende udgifter på ejendommen.
Ved afgørelse af 7. juli 2015 (bilag 1), nægtede Landsskatten at godkende fradrag for udgifterne til varmetilslutning. Sagen har således været under behandling i det administrative system i 9 år.
Landsskatteretten afviste at godkende fradrag for tilslutningsafgiften, med henvisning til, at H1 ikke havde dokumenteret at have afholdt udgiften. Sagen blev indbragt for Byretten den 7. oktober 2015, med påstand om hjemvisning af fradragsansættelsen.
Skatteministeriet påstod frifindelse, men i forbindelse med afgivelsen af processkrift B ændrede Skatteministeriet påstand. Skatteministeriets nye påstand var fortsat frifindelse, dog således at Skatteministeriet anerkendte, at H1 er berettiget til fradrag for varmetilslutningsafgiften med et bestemt beløb.
Skatteministeriet har oplyst, at den ændrede påstand skyldes en korrespondance som Skatteministeriet har haft, med G1. Således har Skatteministeriet i processkrift A (side 1, sidste afsnit) anført:
G1 har over for Skatteministeriet oplyst, at beløbet på kr. 23.912, er gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4.
Skatteministeriet er blevet opfordret til at fremlægge den påståede korrespondance. Skatteministeriet har ikke fremlagt korrespondancen, ligesom Skatteministeriet end ikke har forholdt sig dertil.
Jeg rettede derfor telefonisk henvendelse til G1.
G1 har telefonisk oplyst mig, at G1 ikke har videregivet oplysninger om, konkrete udgifter og G1 har således ikke oplyst, at beløbet på kr. 23.912, er gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4. G1 bekræftede blot, at der var betalt en tilslutningsafgift, og at denne afgift var medgået til sikring af forsyning af H1s grund. En påstand H1 har gjort gældende, siden anmodningen om genoptagelse blev fremsendt til SKAT den 28. februar 2008.
G1 var indstillet på, at undersøge sagen nærmere og vende tilbage. Vedlagt indeværende skrivelse fremlægges mail fra G1. Heri fremgår følgende:
Hej IO,
Jeg kan se at jeg d. 06. april 2016 har sendt vedhæftede tegning af vores fjernvarmerør til UD fra kammeradvokaten.
Det er den eneste korrespondance (med kammeradvokaten), jeg kan finde i min mailserver. [Min understregning]
Efter en gennemgang hos G1, kan det konstateres, at der ikke findes en sådan korrespondance som Skatteministeriet har påstået. Mailen forklarer ganske enkelt, hvorfor Skatteministeriet ikke har været i stand til, at fremlægge korrespondancen. Det eneste der er fremsendt Skatteministeriets advokat er således en tegning af fjernvarmerørene. Det er en tegning som er identisk med retssagens bilag 4. Her fremgår intet omkring udgifter.
Uanset, at H1 var bekendt med, at Skatteministeriet ikke har haft en korrespondance med G1 omkring størrelsen af fradraget, så var H1 indstillet på, at acceptere et fradrag, ændre påstanden og afslutte sagen ved retten, uden at sagen hjemvises. Ændringen af påstanden skyldes i høj grad den lange og trættende proces, som H1 har været igennem, kombineret med ønsket om en hurtig afslutning af sagen. H1 har således udvist god vilje og samarbejdsvillighed, i særlig grad, henset til at H1 jf. den omfattende Højesteretspraksis gennemgået i processkrift 1, kunne fastholde en hjemvisning til SKAT. Der er i processkrift 1 gennemgået en omfattende Højesteretspraksis, som bekræfter, at fradraget ikke alene kan, men skal ansættes af SKAT, når parterne er enige om, at Landsskatterettens afgørelse er afsagt på et forkert grundlag. Med andre ord, skal retten hjemvise selve opgørelsen af fradraget til SKAT, i overensstemmelse med det, som oprindeligt var påstået af H1.
Derfor er det ganske besynderligt, at Skatteministeriet påstår afvisning af, H1s påstand. En sådan påstand kan i lyset, af sagens faktum, herunder at Skatteministeriet har oplyst, at have fået oplysninger fra G1, som Skatteministeriet tydeligvis ikke har, ikke tages til følge.
Derudover må der tages hensyn til, at det ikke skal betale sig for Skatteministeriet, der som offentlig myndighed, trækker sagen i unødig langdrag og problematisere forhold, som Skatteministeriet ikke har været i stand til at redegøre for.
Det er således, fortsat uvist, hvilke materielle forhold, der gør sig gældende for Skatteministeriet, som skal begrunde, at sagen ikke kan afsluttes ved, at der tages bekræftende til genmæle.
Det er også værd at bemærke, at Skatteministeriets ageren i den konkrete sag, er i modstrid med Skatteministeriets retssagsvejledning. I vejledningen er anført:
De overordnede principper for retssagsførelsen er beskrevet som følger:
Sagerne skal føres på deres indhold ikke på formalia.
Skatteministeriet anker som hovedregel ikke byretsdomme eller landsretsdomme. Hvis den skattepligtige anker en dom, skal Skatteministeriets påstand som udgangspunkt være en stadfæstelse [min understregning]
Det er særligt de to første punkter, som Skatteministeriet i indeværende sag tilsidesætter på en yderst betænkelig måde.
Af første punkt fremgår det, at retssager skal afsluttes med den rigtige afgørelse, på det tidligste mulige tidspunkt. I indeværende sag, har Skatteministeriet på intet tidspunkt forsøgt at afslutte sagen på et tidligt tidspunkt. Dette, uanset, at de bilag der har dannet grundlag for Skatteministeriets ændring af sin påstand blev fremlagt allerede i forbindelse med stævningen. Skatteministeriet har fastholdt, at såvel bekostningen, som det værdiforøgende element ikke var dokumentet. Sidstnævnte synspunkt var ubegrundet og i strid med, Landsskatterettens afgørelse. På nuværende tidspunkt er det således fortsat uvist, hvorfor Skatteministeriet har ændret påstand. Det bør efter H1s opfattelse, komme Skatteministeriet til skade. Det bemærkes i den forbindelse, at Byretten, lagde afgørende vægt herpå, ved sin afgørelse om sagsomkostninger (vedlagt).
Af punkt 2 i Skatteministeriets retssagsvejledning fremgår det, at sagerne skal føres på deres indhold og ikke på formalia. Et hensyn som må antages at være begrundet i flere forhold, henset til at Skatteministeriet er en offentlig myndighed. Det står dog i skærende kontrast til indeværende sag, hvor Skatteministeriet påstår H1s påstand afvist.
Det forekommer besynderligt, at Skatteministeriet vælger at føre indeværende sag på formalia. Særligt, når Skatteministeriet ikke har redegjort for, hvilke hensyn, der gør sig gældende herfor. Det taler også imod, at påstanden skal afvises, i det Skatteministeriet naturligvis ikke skal være dikterende for, hvilke påstande skatteydere kan nedlægge.
Det er korrekt, at der verserer et stort antal sager ved vurderingmyndighederne og domstolene, der udspringer af reglerne i vurderingsloven. Regler, hvis håndtering vurderingsmyndighederne bl.a. i Rigsrevisionens beretning til statsrevisorerne om den offentlige ejendomsvurdering af august 2013 er blevet kraftigt kritiseret for. Af rapportens hovedkonklusion fremgår bl.a. følgende:
Rigsrevisionen finder, at Skatteministeriet har forvaltet området for ejendomsvurdering meget kritisabelt vel vidende, at området længe har været problemfyldt. Alle borgere og virksomheder er dermed ikke sikre på at få en lige og fair behandling, når SKAT vurderer deres ejendomme.
Problemerne på området har eksisteret i mange år. Skatteministeriet overtog vurderingsopgaven i 2003, bl.a. med det formål at øge kvaliteten og ensartetheden i ejendomsvurderingerne. Ministeriet har været vidende om problemerne på vurderingsområdet generelt siden 2003 og konkret siden 2007.
Undersøgelsen har vist, at Skatteministeriet og SKAT ikke har arbejdet målrettet på at forbedre forvaltningen af vurderingsområdet, fx ved at opstille mål for kvalitet og resultater. Tværtimod har SKAT forringet eller fravalgt dele af vurderingsopgaven, bl.a. ved vurderingerne i 2010 og 2011. Opgaven er desuden efter ministeriets egen opfattelse ikke i alle tilfælde udført i overensstemmelse med lovgivningen. Hertil kommer, at kammeradvokaten har vurderet, at SKATs praksis i sager om ekstraordinær genoptagelse har været klart ulovlig og ansvarspådragende.
Langt størstedelen af disse sager verserer ved vurderingmyndighederne, hvoraf kun meget lille del ender for domstolene. R1 repræsenterer grundejere i ca. 300 retssager, hvoraf langt størstedelen vedrører betingelsen om grundforbedringens værdiforøgende karakter.
Af de ca. 300 retssager, hvor R1 repræsenterer grundejere, er der kun 30-35 sager, der er såkaldte "rene bekostningssager", som det er tilfældet med sagerne fra Byretten. Af disse 30-35 sager er det meget begrænset, hvilke tilfælde der har været, som ligner indeværende sag.
Det er således en voldsom overdrivelse og et klassisk eksempel på den dommedags argumentation, som Skatteministeriet anvender med henblik på at opnå medhold, når der henvises til, at ministeriet må fastholde det "retligt korrekte standpunkt", som i den konkrete sag, efter Skatteministeriets opfattelse er, en afvisning af påstanden. Det bekræftes særligt ved, at Skatteministeriet ikke har været i stand til at fremlægge dokumentation herfor.
Overordnet set er det derfor H1s opfattelse, at fradraget for varmetilslutning skal ansættes af SKAT, som det er praksis i disse, typer af sager og som fastslået af Højesteret.
Skatteministeriets ændring af påstanden gav H1 anledning til at ændre sin påstand, som fremgår ovenfor. Det er ganske naturligt, at en parts ændring af påstand, giver anledning til overvejelser og evt. ændring af modpartens påstand. Det skal understreges at H1s nuværende påstand, herunder selve ændringen af påstanden er i overensstemmelse med retsplejelovens regler herom.
Baggrunden for ændringen skyldes først og fremmest, at H1s skattesag, har været under behandling i 9 år ved de administrative myndigheder. Ved at ændre påstanden, undgår H1 at sagen bliver hjemvist, hvorved sagen skal starte forfra. Herved kan sagen afsluttes og endeligt punktum sættes ved domstolene.
H1 gør derfor gældende, at der ikke er grundlag for at afvise den af H1, nedlagte påstand. Sagen kan ikke sluttes alene fordi det er Skatteministeriets opfattelse.
Med ændring af H1s påstand, kan indeværende sag afsluttes uden yderligere processkridt, ved at Skatteministeriet tager bekræftende til genmæle. Der ses ikke at være saglige grunde for, at Skatteministeriet ikke kan tage bekræftende til genmæle. Ved ikke længere at påstå hjemvisning, som H1 i henhold til omfattende praksis har mulighed for, afsluttes sagen, uden anvendelse af unødige ressourcer.
Det fremhæves i den forbindelse, at Skatteministeriet skal søge det materielt rigtige resultat, herunder at føre sagen på dets indhold og ikke formalia jf. ovenfor. I nærværende sag, hvor Skatteministeriet anerkender, at borgeren har ret i sin ændrede påstand, så er der ikke grundlag for ikke at tage bekræftende til genmæle. Skatteministeriet forsøger ved den udviste adfærd at diktere en skatteyders processuelle skridt, i et tilfælde, hvor sagen fortsat verserer. Det forekommer derfor at være meget betænkeligt, at Skatteministeriet ønsker at råde over H1s, processuelle skridt.
Skatteministeriets ageren i denne sag synes alene at kunne være begrundet ud fra det forhold, at Skatteministeriet af statistiske årsager ikke ønsker at tage bekræftende til genmæle. Et sådant hensyn er ikke beskyttelsesværdigt og uklædeligt for en retsstat.
Det skal særligt ses lyset af, at Skatteministeriet ikke har fået de oplysninger i sagen (fra G1), som påstået og at sagens fremme i det store hele, alene kan tilskrives H1.
Derudover har H1 i sagens natur ikke den mulighed at hæve sagen, som Skatteministeriet påstår, idet retsvirkningerne heraf er, at Landsskatterettens kendelse som er indbragt for retten, ikke længere pådømmes og derfor er endelig. En sådan retsstilling er hverken hensigtsmæssig eller mulig, når der i sagen er enighed om, at afgørelsen er afsagt på et forkert grundlag. Af selvsamme årsag, kan Skatteministeriet heller ikke frifindes, ligesom frifindelsen alene er relevant, for det tilfælde, at H1 påstår hjemvisning. I den forbindelse er det helt op til H1, at definere sin påstand.
Det er således heller ikke korrekt, som påstået af Skatteministeriet, at den ændrede påstand er identisk med den påstand Skatteministeriet har nedlagt.
Skatteministeriet har til støtte herfor henvist til Ufr. 2009, 158H, Ufr. 2007, 2161 H og Ufr. 2002.1245 H. De nævnte domme støtter ikke at H1s påstand skal afvises.
Sagen Ufr. 2009, 158H omhandlede spørgsmålet om, hvorvidt ... A/S, skulle forbydes i, at opstille to vindmøller. ... A/S afgav under sagens behandling for Højesteret, en proceserklæring, hvor det fremgik, at ... A/S opgav, at opføre vindmøllerne. Uanset proceserklæringen fastholdte, appellanterne at ... A/S, skulle forbydes i at opføre, at vindmøllerne.
Højesteret fandt, at appellanterne ikke længere havde den fornødne interesse i at får prøvet, hvorvidt ... kan forbydes, at opføre de to vindmøller. Sagen adskiller sig således væsentligt fra indeværende sag.
For det første er der i indeværende sag tale om, en sag mellem en skatteyder og en offentlig myndighed, dernæst var der i Højesteretssagen tale om en ubetinget opgivelse af vindmølleprojektet, hvorved ... A/S i forbindelse med proceserklæringen, ikke nedlagde påstand om frifindelse og endelig, havde appellanterne ikke ændret påstanden. I forhold til indeværende sag, vil det svare til, at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle, samtidig med at H1 fastholdte, at sagen skulle prøves. Ud fra de i sagen foreliggende korrespondancer, kan det lægges til grund, at det naturligvis ikke er tilfældet.
I sagen Ufr. 2007, 2161 H, havde sagsøgerne fået betaling i overensstemmelse med en opgørelse som sagsøgerne ønskede. Uanset betalingen betragtede sagsøgerne det af sagsøgte betalte for at være en gave og fastholdte, at sagsøgte skulle dømmes til at betale erstatningen. Dette, uanset, at sagsøgerne havde opnået og modtaget betalingen, som sagsøgerne havde tilbagesendt til sagsøgte.
Højesteret kom - ikke overraskende frem til - at en sådan betaling til opfyldelse af et krav, ikke kunne anses for at være en gave, selvom betalingen skete uden præjudice, pr. kulance eller med en tilsvarende angivelse.
Ud fra sagens faktiske omstændigheder, er det svært at se, hvordan sagen er sammenlignelig med indeværende sag.
I sagen Ufr. 2002, 1245H omhandlede sagen for Landsretten tre selvstændige påstande. Sagsøgeren havde nedlagt en anerkendelsespåstand, 1) hvor Sundhedsstyrelsen skulle anerkende, at have tilsidesat sin tilsynsforpligtelse på nærmere angiven måde, 2) Sundhedsstyrelsen skulle anerkende at være erstatningsansvarlig over for sagsøgeren og 3) betale 60.000 kr. i godtgørelse for tort jf. erstatningsansvarsloven.
Landsretten udtalte:
Ved en umiddelbar betragtning må påstandene forstås således, at der er tale om en erstatningssag, hvor sagsøgeren påstår sig tilkendt en godtgørelse på 60.000 kr. for tort, jf. påstand 3. En sådan påstand vil ud over sandsynliggørelse af at have været udsat for en retlig relevant tort kræve et ansvarsgrundlag. Dette har sagsøgeren angivet ved indholdet af påstand 2, hvorefter ansvaret angives at være begrundet i en tilsidesættelse af pligterne efter centralstyrelseslovens § 2.
Den nærmere angivelse af, hvorledes tilsidesættelsen af disse pligter er sket, er indeholdt i påstand 1. I det omfang påstandene blot skal forstås på denne måde, vil påstandene 1 og 2 blive afvist, idet sagsøgeren henvises til at gøre dem gældende som anbringender til støtte for påstand 3. Spørgsmålet er herefter, om sagsøgeren på andet grundlag kan få påstand 1 og 2 prøvet ved domstolene. Der er for så vidt intet anført til støtte for påstand 2, som ikke tillige er gjort gældende vedrørende påstand 1 eller 3.
For så vidt angår påstand 1 bemærkes indledningsvis, at sagsøgeren har fået tilkendt erstatning for skaderne ved boneloc operationen efter reglerne i patientforsikringsloven, og at sagsøgeren ikke har gjort gældende, at han på andet grundlag ud over påstand 3 vil rejse erstatningskrav, eller at en dom i overensstemmelse med påstand 1 i det hele taget på nogen måde vil have indflydelse på hans retlige situation.
Landsretten udtalte endvidere, at påstand 2 alene kunne gøres gældende som anbringende til støtte for påstand 3, hvorefter sagen i det hele blev afvist ved Landsretten.
For Højesteret frafaldt sagsøgeren påstand 2 som selvstændig påstand. Højesteret udtalte:
En afgørelse af A's anerkendelsespåstand vil ikke have betydning for hans retsstilling i andre henseender end vedrørende kravet om godtgørelse (den nedlagte betalingspåstand). Herefter, og da der efter Højesterets opfattelse ikke er grundlag for som ønsket af A at tage anerkendelsespåstanden under påkendelse alene med henblik på at få placeret et retligt ansvar hos Sundhedsstyrelsen, tiltræder Højesteret, at A's anerkendelsespåstand er afvist som selvstændig påstand. [Min understregning]
For så vidt angår den af sagsøgeren nedlagte betalingspåstand udtalte Højesteret:
Der er ikke grundlag for at afvise betalingspåstanden ud fra de omgåelsessynspunkter, der er anført af landsretten. Højesteret tager herefter A's subsidiære påstand til følge, således at landsrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til landsretten til realitetsbehandling af A's betalingspåstand. [Min understregning]
De i sagen nedlagte påstande (anerkendelse- og betalingspåstanden), ville med andre ord medføre samme retstilling og anerkendelsespåstanden havde således ingen betydning i andre henseender end vedrørende kravet om godtgørelse.
Der var ikke grundlag for at tage anerkendelsespåstanden under påkendelse, alene med henblik på at placere et retligt ansvar. Afvisningen skyldtes altså, at der blev nedlagt to selvstændige påstande, som var indbyrdes inkompatible.
De ovenfornævnte domme kan hverken sammenlignes med indeværende sag, eller støtter en afvisning af H1s påstand. Der er først og fremmest tale om retsområder som ikke kan sammenlignes med skatteretten, ligesom indeværende sag vedrører rigtigheden af Landsskatterettens afgørelse.
Til forskel fra de ovennævnte domme, er det altså Landsskatterettens afgørelse, som er til påkendelse i den konkrete sag. Det er denne afgørelse der danner grundlag for H1s retsstilling, hvorfor H1s ændring af påstanden, hvorved påstanden præciseres er korrekt.
Dette bekræftes af flere forhold, herunder særligt det forhold, at der påstås mindre end oprindeligt. Det bekræftes ligeledes af, at Skatteministeriet ikke har været i stand til at redegøre for forhold, der skulle begrunde det - for Skatteministeriet problematiske i H1s ændring af påstanden.
Dette indikerer således, at Skatteministeriets ageren bunder i, et ikke beskyttelsesværdigt hensyn. Dette kan naturligvis ikke danne grundlag for, at H1s påstand afvises. Det bekræftes også ved, at Skatteministeriets opfattelse af, at sagen bør afsluttes med at sagen fra H1s side hæves.
Der er intet til hinder for, at H1 ændrer påstand. Tværtimod er der alene betænkeligheder ved, at Skatteministeriet fastholder sin påstand om afvisning, med henblik på at H1s tvinges til, at hæve sagen.
I sagen er der enighed om, at Landsskatterettens afgørelse er afsagt på et forkert grundlag. Der er i sagen ligeledes enighed om, at der skal tildeles et fradrag i grundværdien med et bestemt beløb. Den enighed der således er mellem parterne, er mest præcist beskrevet i H1s påstand, hvorfor den må tages til følge. En afvisning heraf, samtidig med at Skatteministeriets påstand tages til følge, vil være misvisende henset til, at der ikke længere er forhold, som Skatteministeriets skal frifindes for.
Bemærkninger til sagsomkostninger
I forbindelse med fastsættelsen af sagsomkostninger gør H1 gældende, at H1 bør tilkendes sagsomkostningerne jf. retsplejelovens § 312, stk. 1.
Sagen har materielt set omhandlet spørgsmålet om, hvorvidt H1 er berettiget til et højere fradrag end anerkendt af skattemyndighederne.
Landsskatteretten nægtede at godkende fradrag og i sagen er der nu opnået enighed om, at afgørelsen er afsagt på et forkert grundlag, ligesom det kan lægges til grund, at indbringelsen af sagen for retten var berettiget.
Uanset hvilken en af de nedlagte påstande, som retten måtte finde at være mest præcis, gør H1 gældende, at H1 må anses som vinder, idet H1 har fået medhold i påstanden om forhøjelsen af fradrag i grundværdien. Der ses ikke at være nogen grund til at fravige dette klare udgangspunkt.
I forbindelse med rettens afgørelse om sagsomkostninger fremhæves, at arbejdet med indeværende retssag udover informationsindsamling, har bestået af udarbejdelse af stævning med tilhørende bilag 1-4, replik med tilhørende bilag 5-6, processkrift 1 med tilhørende bilag 7-9. Derudover er der i sagen afholdt telefonisk retsmøde jf. retsplejelovens § 353, stk. 6, samt udarbejdelsen af proceduremæssige bemærkninger.
Ved fastsættelsen af omkostningerne anmodes retten ligeledes om, at lægge vægt på, at de bilag som har begrundet, at Skatteministeriet anerkender H1s fradragsret, blev fremlagt allerede i forbindelse med stævning.
Det bestrides at det er H1 der har givet anledning til retssagen. Spørgsmålet i sagen er hvorvidt H1 har sandsynliggjort udgiftsafholdelsen. Skatteministeriet har fastholdt et strengt dokumentation, i strid med loven som alene bestemmer at udgiftens afholdelse skal sandsynliggøres.
Kravene til sandsynliggørelse af bekostning er fra Landsskatterettens side blevet markant skærpet de seneste år. Sagsøger anser det - uden prejudice for ovenstående - relevant at fremhæve denne udvikling, da den bidrager til grundlaget for, at sagen blev indbragt for retten.
Udviklingen hos Landsskatteretten kan bl.a. forklares ud fra det forhold, at reglerne for sandsynliggørelse af bekostning i de senere år er blevet skærpet fra lovgivers side.
Det var først med § 3, stk. 6 i lov nr. 925 af 18. september 2012, der trådte i kraft pr. 1. januar 2013, at der blev indført krav om fremlæggelse af bestemte former for dokumentation i relation til grundforbedringsfradrag. Kravet er, ifølge bestemmelsen, dog udelukkende gældende for genoptagelsesanmodninger indgivet efter 1. januar 2013. Af bestemmelsen fremgår bl.a. følgende:
Ejendommenes ejer skal ved anmodninger efter stk. 4 og 5 vedlægge dokumentation for de udgifter, som der ønskes fradrag for, i form af skøde, købsaftale, lokalplan, luftfoto af udstykningen eller storparcellen, byggeregnskab med underbilag for de pågældende poster samt fakturaer eller anden dokumentation for det udførte arbejde og udgiftens størrelse... [...]
Endelig anfører Advokatrådet om de foreslåede dokumentationskrav, at det er meget usædvanligt i dansk skatteret, at der indføres krav til den form, hvori et bevis skal foreligge. Efter Advokatrådets opfattelse bør det være op til myndighederne og i sidste ende domstolene at afgøre, om et bestemt forhold kan anses for at være bevist eller ej. De foreslåede regler er efter Advokatrådets opfattelse udtryk for en meget væsentlig skærpelse i forhold til Landsskatterettens nuværende praksis. (Min understregning)
Det er korrekt, at der med den foreslåede udformning af dokumentationskravet bliver tale om en skærpelse i forhold til hidtidig praksis. Denne skærpelse er tilsigtet. Der er behov for at få gjort op med den række af problemstillinger, der knytter sig til grundforbedringsfradraget, herunder også med den her nævnte praksis.. [...] (min understregning)
[Accura Tax] er i tvivl om, hvornår de foreslåede regler om dokumentationskrav vil skulle gælde. AT foreslår præciseret, at de skærpede dokumentationskrav alene omfatter anmodninger, der modtages af SKAT i perioden fra 1. januar til 1. maj 2013, mens anmodninger, der indbringes frem til den 31. december 2012 omfattes ad de nugældende regler i vurderingslovens afsnit D. (min understregning)
Hertil anførte Skatteministeriet:
Frem til de før 1. januar 2013 gældende regler kunne der således ikke stilles krav om fremlæggelse af eksakt dokumentation for etablering af de materielle foranstaltninger og de faktiske afholdte udgifter, idet der var hjemmel og pligt til at foretage en skønsmæssig opgørelse af fradraget, såfremt anlæggelse og bekostning var sandsynliggjort.
Om baggrunden for afskaffelsen af fradraget for grundforbedringer og skærpelsen af dokumentationskravet fremgår bl.a. følgende af lovforslaget til lov nr. 925 af 18. september 2012 ((lovforslag nr. 198 af 14. august 2012) er anført følgende:
De eksisterende regler om grundforbedringsfradrag er som nævnt vanskeligt at administrere for såvel borgerne som SKAT. Dette skyldes flere forhold. For det første mangler der i lovgivningen en klar definition af, hvad det er for nogen udgifter, som grundforbedringsfradraget kan omfatte. Dernæst er det uklart, hvordan og hvornår de pågældende udgifter skal kunne dokumenteres. " (Min understregning)
"Et kompliceret regelsæt og en uensartet administration i den tidligere vurderingsorganisation bevirkede, at der rundt omkring i landet kunne findes mange udstykninger, hvor det var uklart om grundforbedringsfradraget var fastsat korrekt.
At Landsskatteretten efter lovens indførelse har anlagt for strenge krav til sandsynliggørelse af ejers bekostning i deres afgørelser illustreres ved flere byretsdomme, herunder SKM2013.829.BR, SKM2013.791.BR, SKM2014.541.BR, SKM2016.240.BR samt en endnu ikke offentliggjort dom afsagt af Byretten den 30. september 2016 i sag nr. BS 1A-1994/2015. (SKAT red. Dommen er nu udgivet som SKM2017.15.BR)
Dommene illustrerer også, at Skatteministeriet har været af den opfattelse, at det strengere krav til sandsynliggørelse af bekostning har været berettiget. Endelig skal det bemærkes, at der i ovennævnte sager tildeltes sagsomkostninger til sagsøgerne, også selvom der efter Landsskatterettens afgørelser blev fremlagt supplerende dokumentation.
Det er sagsøgers opfattelse, at dokumentationsgrundlaget fremlagt for Landsskatteretten opfyldte kravet om sandsynliggørelse af bekostning i henhold til praksis. Et krav, som er fastslået i SKM2004.162.HR, hvor Højesteret under sagen udtalte følgende:
[...] Den, der anser sig berettiget til et befordringsfradrag efter ligningslovens § 9 C, må således i fornødent omfang kunne dokumentere eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordring rent faktisk har fundet sted i det selvangivne omfang. (Min understregning)
At bekostning i overensstemmelse med ovenstående alene skal sandsynliggøres for at fradrag i grundværdien kan indrømmes følger også af SKATs egne og bindende vejledninger, jf. bl.a. vurderingsvejledningen 2005-1, afsnit C,3, hvoraf det fremgik, at:
Bortset fra de i VUL § 38 anførte tilfælde gennemføres de almindelige vurderinger nu uden forudgående henvendelse til ejerne. Trods ordlyden i VUL § 17 må det derfor anses for vurderingsmyndighedernes pligt at søge tilvejebragt de oplysninger, der er nødvendige for, at et eventuelt fradrag kan ansættes korrekt. Skulle de fornødne oplysninger ikke være tilgængelige for vurderingsmyndigheden på vurderingstidspunktet, må der tages hensyn til forbedringerne, så snart vurderingmyndighederne bliver bekendt med dem. Kan vurderingmyndighederne ikke skaffe den fornødne dokumentation for byggemodningsomkostningerne ansættes fradraget skønsmæssigt.
Tilsvarende fremgår af vurderingsvejledningerne frem til og med vurderingsvejledningen 2013-1.
Landsskatterettens afgørelse sætter altså strengere krav end praksis tillader, hvorfor denne sag netop er indbragt for retten.
Det er således ikke sagsøger, der har givet anledning til denne sag. Anledningen er derimod, at vurderingsmyndighederne har fejlforvaltet området vedrørende fradrag for forbedringer og ejendomsvurderinger generelt i snart to årtier, hvilket de seneste års mediedækning også kun bekræfter.
Vurderingsmyndighederne er tillige blevet kraftigt kritiseret for deres håndtering af området af Rigsrevisionen, jf. bl.a. Rigsrevisionens beretning til statsrevisorerne om den offentlige ejendomsvurdering af august 2013. Af rapportens hovedkonklusion fremgår bl.a. følgende:
"Rigsrevisionen finder, at Skatteministeriet har forvaltet området for ejendomsvurdering meget kritisabelt vel vidende, at området længe har været problemfyldt. Alle borgere og virksomheder er dermed ikke sikre på at få en lige og fair behandling, når SKAT vurderer deres ejendomme.
Det kan i første række derfor alene tilskrives Skatteministeriet som overordnet ansvarlig for vurderingsområdet, at en sag som denne ender ved domstolene.
På denne baggrund bør det ikke lægges sagsøger til last ved fastsættelse af sagsomkostningerne, at der også i forbindelse med sagens førelse ved byretten fremlægges sådan dokumentation, som først er fremkommet efter Landsskatterettens afgørelse.
Domstolene har i flere sager taget stilling til netop dette spørgsmål, hvor Skatteministeriet har gjort samme betragtninger gældende. Uanset dette, har skatteyderen fået medhold i, at sagsomkostningerne fastsættes på helt sædvanlig vis.
Skatteministeriet har i sit procedureindlæg af 17. februar 2017 gjort følgende gældende:
1.1 Fradragsansættelsen
Skatteministeriet nedlagde den 28. oktober 2016 en påstand, hvorved ministeriet anerkendte, "at fradragsansættelsen for udgifter til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne for ejendommen beliggende Y1-adresse, pr. l. januar 2002, l. oktober 2002, l. oktober 2004 og 1. oktober 2006 fastsættes til kr. 23.912,-. "
Skatteministeriets anerkendelsespåstand er en bindende proceserklæring, som ministeriet ikke kan fragå. H1 er således berettiget til fradrag i grundværdien i overensstemmelse med ministeriets anerkendelse, uanset om sagen afvises, hæves eller der afsiges dom.
H1 fastholdte, at sagen skulle hjemvises, jf. processkrift 1 af 27. november 2016, indtil H1 i processkrift II af 12. januar 2017 ændrede sin påstand således, at "Skatteministeriet skal anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse."
Ved ændringen opgav H1 den sidste del af sagen, der bestod uenighed om, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt sagen skulle hjemvises.
Indholdet af de to påstande er identisk, hvilket H1 også efterfølgende har erklæret sig enig i, jf. e-mail til retten af 8. februar 2017, hvor det anføres, at der er enighed om det materielle i sagen.
H1 nedlagde således påstand om, at ministeriet skal anerkende, hvad ministeriet allerede har anerkendt. Skatteministeriet har allerede opfyldt H1s anerkendelsespåstand, som herefter er udtømt. Ved at opgive den sidste del af sagen, der bestod uenighed om, har H1 dermed de facto hævet sagen.
Der er i sagen enighed om, hvilket fradrag H1 er berettiget til. Skatteministeriet hverken kan eller vil løbe fra sin anerkendelse af H1s fradragsret - uanset om sagen afvises, hæves, eller der afsiges dom. Da der er tale om et anerkendelsessøgsmål og ikke et fuldbyrdelsessøgsmål, er en påkendelse af H1s påstand dermed uden betydning for retsforholdet mellem H1 og Skatteministeriet, jf. bl.a. Gomard & Kistrup, Civilprocessen, 7. udgave, side 467.
H1 har derfor på dette tidspunkt i sagen ingen retlig interesse i den nedlagte påstand, jf. eksempelvis UfR 2009.1758 H. I sagen fandt Højesteret, at appellanterne som følge af en af modparten afgiven proceserklæringen opnåede samme retstilstand, som de ville have opnået ved at få medhold i deres påstande for Højesteret. Appellanterne havde derfor ikke længere fornøden retlig interesse i at få deres påstand prøvet. Sagen blev derfor afvist.
Jeg henviser endvidere til UfR 2002.1245 H (vedrørende påstand 1), UfR 2007.2161 H og UfR 2004.1464 H.
H1 har således ingen retlig interesse i den nedlagte anerkendelsespåstand, idet Skatteministeriet allerede har opfyldt denne.
Ved at nedlægge en påstand svarende til det ministeriet allerede har anerkendt, har H1 forsøgt at overvælte "procespligten" på ministeriet.
Skatteministeriet skal ikke tvinges til at tage bekræftende til genmæle over for en påstand, hvis indhold ministeriet allerede har anerkendt, og på et tidspunkt, hvor sagsøgeren burde havde hævet sagen, og hvor sagsøgeren ingen retlig interesse har i at få påstanden påkendt.
Hertil kommer, at Skatteministeriet er part i et meget stort antal retssager årligt om fradrag for forbedringer i grundværdien mv. Der verserer således samlet set flere tusinde sager herom for vurderingsmyndighederne og domstolene. I langt størstedelen af sagerne for domstolene er skatteyderne repræsenteret ved Advokatanpartsselskabet R1.
Der er tidligere opstået lignede situationer som i den foreliggende sag, og det må forventes, at sådanne situationer vil opstå igen.
Skatteministeriet har hidtil i flere tilfælde forsøgt at løse situationen pragmatisk bl.a. ved at søge at indgå et retsforlig om den enighed, som er opnået under sagen ved parternes ændring af påstandene. Dette har skatteyderne imidlertid ikke i alle tilfælde ønsket. H1 har heller ikke i nærværende sag angivet, at dette er tilfældet.
H1s fastholdelse af sagen er udtryk for unødig procesførelse, som medfører yderligere omkostninger for ministeriet.
Ministeriet kunne i den konkrete sag afslutte sagen ved at tage bekræftende til genmæle. Uanset at omkostningen forbundet hermed måtte være beskeden i den enkelte sag, medfører også det meget betydelige antal sager, hvor problemet potentielt kan opstå, at Skatteministeriet må fastholde det retligt korrekte standpunkt, nemlig at H1s påstand afvises. Herved undgås det, at problemet fremover opstår i andre sager.
Skatteministeriets subsidiære påstand er medtaget for det tilfælde, at retten finder, at der ikke er grundlag for at afvise sagen. I givet fald skal der afsiges dom efter Skatteministeriets påstand, som er udtryk for den enighed, som er opnået under sagen.
1.2 Sagsomkostninger
Det gøres overordnet gældende, at Skatteministeriet i nærværende sag, skal tilkendes sagsomkostninger.
For den del af sagen, som ligger forud for Skatteministeriets processkrift A af 28. oktober 2016, gør Skatteministeriet gældende, at der er grundlag for helt eller delvist at ophæve sagens omkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3. Det er således H1, der har givet anledning til retssagen, jf. UfR2016.3592 H og SKM2016.282.ØLR.
For den efterfølgende del af sagen gøres det gældende, at Skatteministeriet skal tilkendes sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 5, og princippet i § 312, stk. 4.
Der er i sagen nu enighed om, hvilket fradrag H1 er berettiget til. H1 har således under sagen fremlagt yderligere dokumentation, som ikke var fremlagt ved Landsskatterettens behandling af sagen.
Det beror imidlertid alene på H1s forhold, at dokumentation for afholdelsen af udgifter til etablering af den fradragsberettigede forbedring ikke forelå tidligere.
Landsskatteretten fandt i sin afgørelse (bilag 1), at H1 ikke havde godtgjort at have afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften var gået til etablering af de påståede ledningsstrækninger, hvorfor der i henhold til vurderingsloven ikke kunne indrømmes fradrag.
Den 26. maj 2015 sendte Skatteankestyrelsen (som blandt fungerer som sekretariat for Landsskatteretten) sagsfremstilling (vedlagt) til H1. Sagsfremstillingen er samtidig udtryk for Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse. I sagsfremstillingen anførte Skatteankestyrelsen bl.a. vedrørende tilslutningsafgiften (side 4, næstsidste afsnit), at: "Foreningen har ikke fremlagt anden form for dokumentation for tilslutningsafgiften i form af f.eks. en faktura eller specifikation til regnskabet
Det er herefter styrelsens opfattelse, at foreningen ikke i tilstrækkelig grad har dokumenteret eller sandsynliggjort, at der er afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften er gået til dækning af de påståede ledningsstrækninger.
Styrelsen har herved lagt vægt på, at det ikke fremgår af regnskabet, hvad posten "Fjernvarmestik" dækker over, herunder at posten skulle relatere sig til en tilslutningsafgift.
Styrelsen har videre lagt vægt på, at fremlæggelse af et ledningskort ikke er tilstrækkelig dokumentation for, hvilke udgifter en tilslutningsafgift dækker over. En sådan dokumentation kan foreligge eksempelvis i form af en specificeret faktura, med angivelse af, hvilke arbejder udgiften dækker over. "
Det kan altså lægges til grund, at Skatteankestyrelsen efterspurgte oplysninger, der viste at H1 havde afholdt udgifter til tilslutningsafgift, herunder at styrelsen specifikt efterspurgte en faktura for etablering af de omhandlede varmeledninger.
H1 repræsentant svarede ved e-mail af 31. maj 2015 (vedlagt) Skatteankestyrelsen, men henviste blot til, at den indgivne klage fastholdtes. H1 fremlagde således ikke den efterspurgte dokumentation under sagen for Landsskatteretten.
Under sagens behandling ved domstolene har H1 fremlagt yderligere materiale, herunder to fakturaer af 6. oktober 1989 (bilag 3) og mail af 6. oktober 2015 fra G1 (bilag 5).
Det fremgår af de to fakturaer (bilag 3) nøjagtig, hvilket beløb H1 er blevet opkrævet for tilslutningsafgift for varme, samt nøjagtig hvordan beløbet er sammensat. Af bilag 5, som blev fremlagt sammen med replikken, fremgår endvidere, at beløbet er betalt.
G1 bekræftede efterfølgende over for Skatteministeriet, at beløbet på kr. 23.912, er gået til etablering af netop de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4, jf. også ministeriets processkrift A, side 1, nederst.
Det påhvilede H1 at godtgøre den konkrete udgiftsafholdelse over for Landsskatteretten, jf. dagældende vurderingslovs § 18. Det beror derfor alene på selskabets forhold, at der først for byretten forelå tilstrækkelig dokumentation for udgiftsafholdelsen. H1 havde således ikke tidligere tilstrækkeligt oplyst sagen.
Skatteankestyrelsen efterspurgte specifikt dokumentation for udgiftens afholdelse, herunder eksempelvis en faktura.
I denne type sager gør skatteyderne typisk en række generelle betragtninger vedrørende forståelsen af UfR 2004.1516 H (SKM2004.162.HR) og forarbejderne til lov nr. 925 af 18. september 2012 gældende, herunder hvad den lovændring skulle have af betydning for bevisbedømmelsen i nærværende sag.
For så vidt angår UfR 2004.1516 H (SKM2004.162.HR) udlægges denne dom typisk af skatteyderne til støtte for, at der alene gælder et krav om, at en sagsøger skal sandsynliggøre at have afholdt udgiften. Hertil bemærkes, at Højesteret ikke med dommen fastslår andet eller mere end det naturlige udgangspunkt, at den, der ønsker et fradrag, har bevisbyrden herfor. Hvor store krav, der skal stilles til beviset i en given sag, afhænger således af den konkrete sag.
Endvidere gør skatteyderne typisk en række synspunkter vedrørende betydningen af lov nr. 925 af 18. september 2012, hvorved vurderingsloven blev ændret. Loven ændrer ikke ved, at en sagsøger for perioden forud for lovændringen har bevisbyrden for, at sagsøger har afholdt udgifterne. Det forhold, at bevisbyrden efter lovændringen alene kan løftes ved tilvejebringelse af nærmere angivne konkrete dokumenter, ændrer ikke ved, at sådanne dokumenter for tiden før lovændringen skal tillægges betydning som led i den almindelige bevisbedømmelse.
Det gøres i den konkrete sag gældende, at H1 ved den manglende efterlevelse af Skatteankestyrelsens opfordringer til at oplyse sagen bedre i særlig grad har givet anledning til retssagen. Fakturaerne er mere end 25 år gamle, og H1 kunne langt tidligere have indhentet dem fra G1, jf. bilag 5.
Det efterfølgende sagsanlæg er alene et resultat af selskabets ufuldstændige oplysninger over for Landsskatteretten og undladelse af at fremkomme med disse under høringen over Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse.
De sagsomkostninger, som knytter sig til procesførelsen frem til Skatteministeriets afgivelse af processkrift A, skal således ophæves helt eller delvist, jf. UfR2016.3592 H og SKM2016.282.ØLR. Også i disse sager fremkom de fornødne oplysninger først under sagernes behandling ved domstolene, uagtet at de pågældende skatteydere kunne have oplyst sagen tidligere. Derfor var der ikke grundlag for at tilkende de pågældende skatteydere sagsomkostninger.
Jeg henviser endvidere til de vedlagte domme af 2. november 2016 fra Byretten, af 17. november 2016 fra Byretten, af 21. december 2016 fra Byretten og af 26. januar 2017 fra Byretten.
Skatteministeriet anerkendte ved afgivelsen af processkrift A, at H1 er berettiget til fradrag i grundværdien med kr. 23.912,-.
H1 fastholdt efterfølgende, at sagen dette til trods skulle hjemvises, jf. processkrift 1 af 27. november 2016. Ministeriet afgav herefter processkrift B den 7. december 2017. Dette affødte, at H1 den 12. januar 2017 erklærede sig enig i, at der ikke skal ske hjemvisning af sagen, og at H1 i overensstemmelse med ministeriets anerkendelse er berettiget til fradrag med kr. 23.912,-.
Skatteministeriet anerkendte således ved afgivelsen af processkrift A det materielle resultat, som parterne er enige om, at H1 er berettiget til. Det er således udtryk for unødig procesførelse, at H1 opretholder sagen efter det tidspunkt, hvor selskabets påstand er opfyldt, og hvor selskabet derfor ikke længere har retlig interesse i sagen. H1 skal derfor erstatte Skatteministeriet udgifterne ved den efterfølgende del af retssagens, jf. retsplejelovens § 312, stk. 5 og princippet i § 312, stk. 4.
Hertil kommer, at H1s oprindelige påstand lød på hjemvisning, og at selskabet for Landsskatteretten påstod at være berettiget til fradrag for tilslutningsafgift med kr. 83.024,-, jf. bilag 1, side 2. Under byretssagen har H1 frafaldet synspunktet om hjemvisning og har endvidere erkendt alene at være berettiget til fradrag for tilslutningsafgifter med kr. 23.912,-.
Skatteministeriet har således også i økonomisk henseende i overvejende grad vundet sagen, hvorfor ministeriet også af denne årsag skal tilkendes sagsomkostninger.
Det er ubestridt, at parterne er enige om det materielle indhold i H1s påstand og den subsidiære påstand. H1 får ved de nu nedlagte påstande medhold i hovedparten af den angivne værdi ved sagens anlæg.
Påstanden indebærer, at der gives H1 fradragsret for et bestemt beløb. H1 findes under de givne omstændigheder at have en legitim og retlig interesse i, at der afsiges dom om kravet, eventuelt som en erkendelsesdom. Som følge heraf tages H1s påstand til følge.
Det bestemmes, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3. Der er ved afgørelsen særlig lagt vægt på, at H1 får medhold i mindre end 30 % af den oprindeligt angivne værdi, og dels lagt vægt på, at H1 først ved fremsendelse af stævning med bilag 3, har fremlagt dokumentation for en afholdt udgift, samt at udgiften var fradragsberettiget. Det bemærkes dog hertil, at Skatteministeriet først ved Proceskrift A ændrede påstanden under hensyn til den fremlagte dokumentation. Under hensyn hertil fritages Skatteministeriet for at betale sagsomkostninger.
Skatteministeriet skal anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmtilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse. Ingen af parterne betaler sagsomkostninger til den anden part.


text:
Ansatte må ikke TV-overvåges: Der er netop faldet dom i Højesteret | Bæredygtigt Fiskeri
Fra en sag afgjort i Højesteret, kan man i deres afgørelses-database blandt andet læse, at anvendelse af tv-overvågning overfor en ansat, både var uberettiget og at det samtidig udløste en godtgørelse for tort.
Sagen kan næsten sidestilles med hvad embedsfolk i Fiskeristyrelsen, med Fiskeriminister Mogens Jensen i spidsen, er ved at trække ned over hovedet på fiskerne i Kattegat.
Under dække af elektronisk Monitorering af fiskeriet, er det meningen at fartøjerne i fiskeriet i Kattegat skal forsynes med flere kameraer ombord, så man kan følge fiskens vej ombord. Lige fra den takles til den lander i lasten. Undervejs skal flere kameraer også dokumentere, hvor stort et eventuelt udsmid kunne have været.
Men denne løsning med Jensen’s tv-overvågning, kan ikke undgå at inddrage privatsfæren for besætningen ombord, der konstant må føle sig overvåget og som derfor vil udgør en ikke uvæsentlig psykisk belastning for besætningen.
TV-overvågningen er ikke iorden ifølge Højesteret
I sagsnr. BS-27412/2019-HJR er det pågældende firma og personer ikke gengivet ved navns nævenelse, men angivet ved X Aps og C.
Sagen angik for Højesteret, om der var sket uberettiget tv-overvågning af C under udførelsen af hendes arbejde hos X, og i givet fald om hun havde krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1
Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at X havde anvendt tv-overvågning bl.a. til at disciplinere C og kontrollere, om hun udførte sit arbejde korrekt. Højesteret lagde til grund, at denne anvendelse af tv-overvågningen over for C havde haft et betydeligt omfang og var foregået løbende.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var saglige og proportionale grunde til at anvende tv-overvågningen over for C som sket, og tiltrådte i den forbindelse, at anvendelsen af tv-overvågningen havde overskredet grænserne for, hvad der er tilladt efter arbejdsgiverens ledelsesret og efter den dagældende persondatalov.
Højesteret fandt, at C som følge heraf med føje havde følt sig konstant overvåget på sin arbejdsplads, og at dette havde medført en stor psykisk belastning.
Tortgodtgørelsen blev fastsat til 20.000 kr. En sag der iøvrigt blev ført og vundet af 3F – Fagligt Fælles Forbund.
Denne Højesterets afgørelse bør efterfølgende få både Ministeren og embedsfolkene i Fiskeristyrelsen til at tænke sig godt om, inden man hovedkuls lader Danmark alene gå forrest med en kameraløsning til den elektroniske Monitorering af fiskeriet.
TidligereForrigeNår kredsen af »interessenter« klapper hinanden af – er alting godt – eller..
NæsteFiskeriminister Mogens Jensens »I have a dream« om kameraovervågningNæste

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Statsanstalten for livsforsikring – U.1994.29H
Højesterets dom i sag I 144/1993. Refereret af andre i U.1994.29H.
Tema: Statsret, ekspropriation, grundlovens § 73, prøvelse af loves formelle og materielle grundlovsmæssighed, søgsmålskompetence.
I 1990 besluttede et flertal i Folketinget, at den ved lov etablerede statslige virksomhed "Statsanstalten for Livsforsikringen" skulle privatiseres, således at statsanstalten fremover skulle være en privat virksomhed.
Folketingsmedlem Kjeld Rahbæk Møller havde under lovforslagets behandling været en del af et mindretal, som havde anmodet om, at loven blev udsat med henvisning til grundlovens § 73, stk. 2. Anmodning blev dog ikke imødekommet, da regeringen ikke mente, at der var til om en ekspropriation.
Herefter anlagde to medlemmer af folketinget, Erling Olsen og Kjeld Rahbæk Møller, sag mod Finansministeriet med påstand om, at privatiseringsloven var ugyldig, da den var i strid med grundloven. Subsidiær påstod de, at de havde ret til erstatning.
En sagsøger kan kun anlægge sag ved domstolene, hvis vedkommende har søgsmålskompetence. Søgsmålskompetence foreligger kun, såfremt man har retlig interesse i den sag, man ønsker prøvet ved domstolene. Efter de almindelige processuelle regler er det et krav for at have retlig interesse, i) at sagsøgerens påstand er aktuel, og ii) sagsøgeren er konkret og iii) individuelt berørt.
Hensynet bag reglerne om søgsmålskompetence er blandt andet, at domstolene ikke skal bruge deres ressourcer på abstrakte og uaktuelle retssager, så de kan fokusere deres tid på konkrete og akutelle retstvister.
Grundloven indeholder ingen bestemmelser om, hvornår en privat person har søgsmålskompetence mod staten i forbindelse med sager om loves grundlovsmæssighed. De almindelige procesretlige regler finder derfor anvendelse her.
I nyere højesteretspraksis er området for søgsmålskompetence blev væsentligt udvidet i forhold til tidligere.
I den konkrete sag havde Finansministeriet påstået, at sagsøger hverken havde søgsmålskompetence i) som folketingsmedlemmer eller ii) som forsikringstagere hos Statsanstalten for Livsforsikring.
Højesteret udtalte i den forbindelse, at Kjeld Rahbæk Møller havde retlig interesse, fordi han havde været en del af det mindretal, som havde krævet lovens stadfæstelse udskudt med henvisning til grundlovens § 73, stk. 2. Endvidere udtalte Højesteret, at Kjeld Rahbæk Møller også havde retlig interesse som forsikringstager hos Statsanstalten for Livsforsikring.
Ekspropriation i forhold til Statsanstalten for Livsforsikring
Der er kun tale om ekspropriation efter grundlovens § 73, såfremt ekspropriationsindgrebet er foretaget over for en ejer, som er omfattet af beskyttelseskredsen i grundlovens § 73.
Både fysiske og juridiske private personer (virksomheder, fonde, osv.) er omfattet af beskyttelsen i grundlovens § 73. Offentlige juridiske personer er desuden omfattet i visse tilfælde. Således er kommuner og juridiske personer etableret af kommuner beskyttet mod lovgivningsmagten i medfør af grundlovens § 73. Dette er begrundet i grundlovens § 82 om det kommunale selvstyre.
Også selvejende institutioner og fonde, der er etableret af staten, men som ikke betragtes som særlige forvaltningssubjekter, og således heller ikke er underlagt de almindelige forvaltningsretlige regler, er omfattet af beskyttelsen i grundlovens § 73.
Det er har været antaget i den juridiske litteratur, at særlige forvaltningssubjekter (selvejende institutioner inden for den statslige forvaltning) ikke er beskyttede i henhold til grundlovens § 73. Dette har dog ikke tidligere haft støtte i retspraksis.
Højesteret konstaterede i dommen, at der var tale om en statslig institution, og at der dermed ikke var tale om ekspropriation i forhold til Statsanstalten for Livsforsikring.
Ekspropriation i forhold til forsikringstagerne
Højesteret tog dernæst stilling til, om statsmagten havde foretaget et ekspropriationsindgreb i forhold til de private forsikringstagere hos Statsanstalten for Livsforsikring. Højesteret fandt, at der ikke var tale om ekspropriation i forhold til forsikringstagerne, da det nyoprettede private forsikringsaktieselskab indtrådte i Statsanstaltens for Livsforsikring forpligtelser over for den enkelte forsikringstager, og fordi staten ydede garanti for det nye selskabs forpligtelser over for forsikringstagerne.
Dommen er relevant af to forskellige årsager.
Dommen viser for det første en søgsmålskompetence for medlemmer af Folketinget, idet Højesteret tiltræder landsrettens afgørelse om, at sagen ikke skulle afvises, under henvisning til, at appellanten, Kjeld Rahbæk Møller, havde retlig interesse som del af det mindretal, der havde krævet lovens stadfæstelse udskudt i medfør af grundlovens § 73, stk. 2.
Dommen bidrager desuden til forståelsen af, hvem der er beskyttet efter grundlovens § 73. Således viser dommen, at lovgivningsmagten kan gennemføre indgreb i særlige statslige forvaltningssubjekters styrelses- og formueforhold, uden at det har karakter af ekspropriation. Højesteret anfører ikke dette eksplicit i dommen, men nævner alene, at det tiltrædes - med de af landsretten anførte grunde - at der er tale om en statslig institution, "og at privatiseringsloven derfor ikke indebærer en ekspropriation i forhold til institutionen.".
Sagsøgte, Finansministeriet, henviste, til støtte for at loven ikke var ekspropriativ, til antagelsen om, at Statsanstaltens retlige status som særligt forvaltningssubjekt førte til, at lovgivningsmagten havde frihed til at foretage ændringer i dennes styrelses- og formueforhold, uden at der er tale om ekspropriation. Dommen tages således til indtægt for at statuere, at særlige forvaltningssubjekter ikke er omfattet af beskyttelsen i grundlovens § 73.
Begrundelsen bag denne retstilstand antages at være, at en juridisk person ikke er beskyttet mod sin ejer. Hensynet bag grundlovens § 73 er således at beskytte private mod statsmagtens indgreb, hvorfor statslige juridiske personer i form af særlige statslige forvaltningssubjekter ikke er beskyttelsesværdige i så henseende.
Opfattelsen har ikke tidligere haft støtte i retspraksis, og der har af den årsag blot været henvist til den statsretlige litteratur. Efter dommen i U 1994.29 H er der senere henvist til denne i forbindelse med problemstillingen, hvilket eksempelvis fremgår af dommen U 2004.2661 H.
En nærmere drøftelse af problemstillingen kan findes i bogen "Beskyttelse af juridiske personer efter grundlovens § 73" af dr.jur. Michael Hansen Jensen.
Sagen U.1994.29 H omhandler privatiseringen af Statsanstalten for Livsforsikring.
Højesteret konkluderer i sagen, at privatiseringen af Statsanstalten for Livsforsikring ikke indebar ekspropriation, da Statsanstalten for Livsforsikring var en statslig institution. Hermed har Højesteret slået fast, at lovgivningsmagten kan gennemføre indgreb i særlige statslige forvaltningssubjekters styrelses- og formueforhold, uden at der er tale om ekspropriation efter grundlovens § 73.


text:
Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade | Bjørst
Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade
Højesteret har i dom af 17. juni 2014 fastslået, at et dækreparationsfirma var erstatningsansvarlig overfor en kunde.
Kunden blev ramt af dækstumper og lufttrykket fra et lastbildæk, der eksploderede, da én af dækfirmaets ansatte pumpede dækket op for at finde årsagen til, at det var fladt. Kunden var der i arbejdsmedfør og fik anerkendt ulykken som en arbejdsskade efter arbejdsskadesikringsloven.
Arbejdstilsynet havde undersøgt ulykken og havde ikke fundet anledning til at kritisere virksomheden.
Højesteret fastslog, at risikoen – som var beskrevet i en Branchevejledning – måtte anses for almindeligt branchekendt, og virksomheden derfor var ansvarlig for ulykken.
Højesteret fastslog endvidere, at der var ret til tabt arbejdsfortjeneste og svie- og smertegodtgørelse for 3 sygeperioder, der samlet strakte sig over godt 1 år. Kravet på tabt arbejdsfortjeneste var begrænset frem til det tidspunkt, hvor der blev konstateret en betydende rygerudløst lungelidelse, der under alle omstændigheder ville have medført sygemelding. For så vidt angår svie- og smertegodtgørelsen, som strakte sig over yderligere 2½ måned, var det uden betydning, at skadelidte under alle omstændigheder ville have været blevet sygemeldt, og skadelidte fik derfor også godtgørelse for den sidste del af perioden.
Højesterets dom var på disse punkter en stadfæstelse af by- og landsrettens domme.
Skadelidtes erhvervsevnetab var blevet fastsat til 20% efter arbejdsskadesikringsloven.
Under sagen for Højesteret blev indhentet en vejledende udtalelse om erhvervsevnetabet efter erstatningsansvarsloven. Arbejdsskadestyrelsen vurderede erhvervsevnetabet til mindre end 15%.
Højesteret udtalte at erhversevnetabsprocenten fastsættes ens efter de to love, men fandt, at erhvervsevnetabet kunne fastsættes forskelligt, hvis der var en forskellig vurdering af årsagssammenhængen som følge af den særlige årsags-bevisformodningsregel i arbejdsskadesikringsloven. Højesteret fandt ikke, at der konkret var det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse, hvorfor virksomheden blev frifundet for kravet på erstatning for tab af erhvervsevne.
Dette var en ændring af by- og landsrettens afgørelser.
Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition foreslås genoprettet Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat Ikke tilstrækkeligt bevis for årsagssammenhæng til tennisalbue Arbejdsgiver ansvarlig for anonym fejl
ansvararbejdsskadeårsagssammenhængbevisformodningsregelerhvervsevnetabkonkurrerende genersvie- og smertegodtgørelse


text:
Højesteret har afsagt dom i en sag om hvidvasklovens kontantforbud - Bachmann&Partners
Højesteret har afsagt dom i en sag om hvidvasklovens kontantforbud
Publiceret d. 26. april 2019.
Højesteret har i det væsentligste frifundet en autoforhandler i at have overtrådt hvidvasklovens kontantforbud. Autoforhandleren havde kontant modtaget mere end 50.000 kr. som betaling for salg af flere køretøjer samme dag til samme køber, men blev ikke straffet herfor.
Trods det forhold, at Højesteret i det væsentligste har frifundet autoforhandleren, så skal der fortsat udvises stor agtpågivenhed ved modtagelse af kontantbetalinger, da det ikke fremgår klart af dommen, hvorvidt man kan modtage mere end 50.000 kr. på én gang ved udlevering af køretøjer, som er blevet indkøbt på forskellige tidspunkter.
Højesteret har taget stilling til, at man godt kan modtage mere end 50.000 kr. den samme dag fra samme køber, hvis køberen ikke har købt bilerne på samme tidspunkt, men på flere tidspunkter i løbet af dagen og hvert enkelt køretøj ikke er solgt for 50.000 kr. eller mere.
Det kan være vanskeligt at løfte bevisbyrden for, at køber har købt og betalt bilerne på flere forskellige tidspunkter samme dag. Hvis man modtager mere end 50.000 kr. i kontanter fra samme køber samme dag, bør man være særlig agtpågivende i forhold til dokumentationen herfor.
I henhold til hvidvaskreglerne må erhvervsdrivende ikke modtage kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover. Dette kontantforbud gælder, hvad enten betalingen sker på én gang eller som flere betalinger, der er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet. Forbuddet mod indbyrdes forbundne betalinger er et værn mod omgåelse. Kontantforbuddet kan ikke omgås ved f.eks. at opdele betalingen for en vare, der har en pris på 50.000 kr. eller derover, i rater på mindre end 50.000 kr. Hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger, har ikke været helt klart. Finanstilsynet har ikke været villige til at give meget konkrete fortolkningsbidrag, hvilket har været begrundet i, at der for Højesteret verserede en sag om kontantforbuddets rækkevidde. Højesteret har den 24. april 2019 afsagt dom i sagen. Dommen fastlægger nærmere rækkevidden af, hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger. Dommen har stor praktisk betydning for brugtvognsforhandlere, der mod kontant betaling sælger flere biler til den samme køber og hvor værdien for de enkelte biler ikke overstiger 50.000 kr., men hvor den samlede sum overstiger 50.000 kr.
Straffesagen drejede sig om en autoforhandler, der primært solgte biler til østeuropæiske bilforhandlere. Efter salget blev bilerne udført af Danmark, hvorved der blev ydet godtgørelse af registreringsafgift efter reglerne om eksportgodtgørelse. Betalingen for de solgte biler skete for det meste kontant. Autoforhandleren ville gerne handle med bankoverførelser, men det lod sig sjældent gøre, da kundegrundlaget for det meste var østeuropæiske bilforhandlere, der helst ville betale kontant. Der var typisk tale om mindre østeuropæiske bilforhandlere, der kom med en autotrailer, hvorefter de så aflagde besøg hos forskellige autoforhandlere for at købe biler. Disse østeuropæiske bilforhandlere kunne aflægge besøg flere gange på samme dag eller flere dage i træk hos den tiltalte autoforhandler. Nogle gange betalte de et depositum for en eller flere biler. Når de kom for at hente bilerne, blev der udstedt fakturaer samtidig med, at der skete kontantbetaling. Dette kunne finde sted samme dag, men det kunne også finde sted på den måde, at den pågældende østeuropæiske bilforhandler først kom næste dag. Nogle gange blev der også købt yderligere en bil, når tidligere købte biler blev afhentet. Beskrivelsen af de faktiske forhold er ikke helt klar, da det også kan udlægges på den måde, at der skete betaling for den enkelte bil, når den blev købt.
Anklagemyndigheden havde rejst tiltale mod autoforhandleren for overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud i 189 tilfælde. I 19 af disse tilfælde var der blevet solgt biler, hvor de enkelte salg oversteg 50.000 kr. I de resterende 170 tilfælde blev der solgt biler, hvor de enkelte salg ikke oversteg 50.000 kr., men hvor de samlet set oversteg grænsen på 50.000 kr. Byretten dømte i overensstemmelse med anklagemyndighedens påstand autoforhandleren for samtlige 189 tilfælde. Landsretten frifandt autoforhandleren for de 170 tilfælde, men dømte autoforhandleren for de 19 tilfælde.
Anklagemyndigheden ankede landsrettens dom til Højesteret for så vidt angår de 170 tilfælde. For Højesteret angik sagens hovedspørgsmål 161 tilfælde, hvor autoforhandleren havde foretaget kontantsalg af flere biler til samme kunde den samme dag, og hvor prisen for den enkelte bil var mindre end 50.000 kr., men hvor summen af de kontante beløb var større end hvidvasklovens beløbsgrænse på 50.000 kr. Der blev udstedt særskilt faktura vedrørende salget af hver enkelt bil i disse tilfælde. Spørgsmålet var, om disse betalinger skulle anses som indbyrdes forbundne, hvorved der også i disse tilfælde var sket en overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud.
På baggrund af landsrettens bevisbedømmelse lagde Højesteret til grund, at autoforhandleren ikke i disse 161 tilfælde havde overtrådt hvidvasklovens kontantforbud.
Med Højesterets dom er der nu mere klarhed over, hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger. Med Højesterets dom må det anses for fastslået, at autoforhandlere kan foretage flere kontantsalg af flere biler til samme kunde den samme dag, når prisen for den enkelte bil er mindre end 50.000 kr., men hvor summen af de kontante beløb er større end hvidvasklovens beløbsgrænse på 50.000 kr. og der udstedes særskilt faktura vedrørende salget af hver enkelt bil.
Ud fra de faktiske omstændigheder i straffesagen fremgår det ikke klart, om Højesteret også har taget stilling til, hvorvidt den autoforhandler, der dag 1-4 hver dag til samme kunde sælger en bil til en pris på 40.000 kr., overtræder kontantforbuddet, når kunden dag 4 afhenter samtlige biler og betaler for disse med i alt 160.000 kr. i kontanter. Det er vores opfattelse, at der fortsat er en risiko for, at kontantforbuddet i denne situation overtrædes, idet Højesteret i sine præmisser udtalte, at kontantforbuddet overtrædes, når en erhvervsdrivende på én gang modtager kontant betaling på 50.000 kr. eller derover. Dette gælder ifølge Højesteret, uanset om kontantbetalingen dækker køb af en eller flere genstande, og uden hensyn til, om der måtte være indbyrdes forbindelse mellem de enkelte køb. Det er også uden betydning, om der sker særskilt fakturering af de enkelte køb.
Indtil Finanstilsynet er kommet med en tilbagemelding på, hvorvidt deres fortolkning af hvidvaskreglerne er ændret på dette punkt i forhold til højesteretsdommen, vil vi anbefale, at autoforhandlere ikke modtager kontantbetalinger, der overstiger 50.000 kr., uanset at den enkelte handel og betaling beløbsmæssigt er mindre end 50.000 kr.
Det kan heller ikke udelukkes, at betalinger til autoforhandlere vil blive anset som indbyrdes forbundne i de tilfælde, hvor der ikke modtages en samlet betaling på 50.000 kr. eller derover. Højesteret udtaler nemlig i sine præmisser, at betingelsen om indbyrdes forbindelse mellem kontantbetalinger, som ikke er sket på én gang, efter omstændighederne kan være opfyldt, hvis de dækker flere købsaftaler, som er sammenhængende f.eks. i kraft af et samhandelsmønster eller aftale om rabat. Det kan således ikke udelukkes, at en autoforhandler, der har et fast samhandelsmønster med en østeuropæiske bilforhandler, vil blive mødt med en påstand om, at kontantforbuddet er overtrådt, hvis der sælges biler på en sådan måde, at det fremstår som en omgåelse af kontantforbuddet, at de enkelte handler og betalinger sker særskilt.
Bachmann/Partners Advokatpartnerselskab rådgiver om alle forhold vedrørende hvidvasklovens kontantforbud. For yderligere information kontakt Diana Mønniche på tlf. 20 71 78 62 / dme@bachmann-partners.dk eller Peter Hansen på tlf. 40 32 35 35 / pha@bachmann-partners.dk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret