text:
Skat.dk: B.1.1.1 A-indkomst - Lønmodtagerbegrebet
Bestemmelsen i KSL 43, stk. 1, jf. lovbekendtgørelse nr. 1403 af 7. december 2010, udgør det centrale område for A-indkomst, hvor indeholdelsen skal foretages i enhver form for vederlag i penge samt fri kost og logi, der ydes som betaling for personligt arbejde eller tjenesteydelse i tjenesteforhold. Dette gælder uanset vederlagets fremtrædelsesform, ligesom det er uden betydning, om der er tale om hoved- eller bibeskæftigelse.
Lønmodtagergruppen omfatter ikke alene tjenestemænd, arbejdere og funktionærer, men også alle andre personer, der modtager vederlag for arbejde udført i et tjenesteforhold. Således anses også løsarbejdere for at erhverve deres indtægt i et tjenesteforhold.
AMBL § 2, stk. 1, nr. 1 jf. lov nr. 471 af 12. juni 2009, definerer en lønmodtager som en person beskæftiget i et ansættelsesforhold. Der sigtes med udtrykket beskæftigelse som udgangspunkt til samme indhold som anvendes i f.eks. ATP-loven og lov om arbejdsformidling og arbejdsløshedsforsikring, der er love med sikringslignende karakter.
Ifølge ATP-loven, jf. lovbekendtgørelse nr. 942 af 2. oktober 2009, er en lønmodtager en person, der udfører lønarbejde for en arbejdsgiver, til hvem der er et tjenesteforhold, uanset aflønningsformen. Der er dog afgrænsninger i personkredsen i ATP-loven, som ikke finder anvendelse i AMBL. Efter ATP-loven er medlemmer af Arbejdsmarkedets Tillægspension kun lønmodtagere når de er fyldt 16 år. Der er herefter med virkning fra 1. januar 2010 ikke længere nogen øvre aldersgrænse. I TfS 1994,153 præciserer skatteministeren, at også lønmodtagere, som på grund af alder - f.eks. unge under 16 år - ikke skal betale ATP, er omfattet af bidragspligten.
For så vidt angår overgangssummer for sportsfolk de såkaldte sign on fee'es fremgår det af SKM2007.370.SKAT, at sign on fee må anses for A-indkomst omfattet af kildeskattelovens § 43, stk. 1. Sker udbetalingen før skatteyderen påbegynder sit arbejde for den ny arbejdsgiver i Danmark, er der tale om forskud på løn. Udbetaleren i Danmark skal derfor tilbageholde foreløbig skat i medfør af kildeskattelovens § 46. Vederlaget tages til indtægt i det indkomstår, hvori arbejdsforpligtelsen påbegyndes og A-skatten anses for en foreløbig skat for dette indkomstår. Se også SKM2009.407.LSR vedrørende en tiltrædelsesbonus, der bekræfter at SKATs meddelelse også kan anvendes i en situation, hvor skatteyderen tiltrådt et job som aktieanalytiker.
Af bemærkningerne til den oprindelige arbejdsmarkedsbidragslov fremgår at afgrænsningen mellem lønmodtagere og selvstændigt erhvervsdrivende kan afgøres med udgangspunkt i den praksis, der anvendes på skatteområdet, jf. således nedenstående gennemgang af cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om PSL jf. lovbekendtgørelse nr. 143 af 8. februar 2011.
Lønmodtagerindkomst kontra indkomst fra selvstændig erhvervsvirksomhed
Der er imidlertid ikke i skattelovgivningen en definition på, hvad der skal forstås ved henholdsvis lønmodtagervirksomhed (typisk modtagere af A-indkomst) og selvstændig erhvervsvirksomhed (typisk modtagere af B-indkomst).
Afgrænsningen må i tvivlstilfælde foretages ved en samlet bedømmelse af det konkrete beskæftigelsesforhold.
Det er dog muligt at opstille nogle generelle retningslinier for, hvorledes afgrænsningen skal foretages. Skatteministeriet har fremhævet en række forhold, der er angivet i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 til PSL, pkt. 3.1.1. Det understreges i cirkulæret, at kriterierne indgår i forskellige sammenhænge og ikke har lige stor betydning i alle situationer.
Ved vurderingen af, om indkomstmodtageren står i et tjenesteforhold til hvervgiveren, kan følgende tillægges betydning:
Hvervgiveren har instruktions-, tilsyns- og kontrolbeføjelser over for hvervtageren.
Indkomstmodtageren har udelukkende eller i overvejende grad samme hvervgiver.
Vederlaget udgør i overvejende grad en nettoindkomst for indkomstmodtageren.
Der er indgået en arbejdskontrakt om en løbende arbejdsydelse, der fastlægger arbejdstid, opsigelsesvarsel, periodisk aflønning m.v.
Indkomstmodtageren anses i forhold til arbejdsmarkedslovgivningen for lønmodtager, det være sig i forhold til ferielov, funktionærlov, arbejdsløshedsforsikringslov, lov om arbejdsskadeforsikring og lov om arbejdsmiljø m.v.
Indkomstmodtageren afholder ikke driftsudgifter, der efter deres art og omfang ligger væsentligt ud over, hvad der er sædvanligt for tilsvarende lønmodtagerhverv.
I bedømmelsen indgår udgifter til transport, egen bil, fortæring og overnatning eller andre lignende udgifter kun med begrænset vægt.
Omvendt taler det for selvstændig erhvervsvirksomhed, hvis følgende forhold er til stede:
Indkomstmodtageren tilrettelægger, leder, fordeler og fører tilsyn med arbejdet, uden særlig instruktion fra hvervgiveren.
Hvervgiveren har - ud over at betale den aftalte modydelse - ikke videregående forpligtelser over for ordretager, og vederlaget betales ofte først, når den aftalte ydelse er udført.
Indkomstmodtageren kan typisk frit bestemme, hvorledes kontrakten opfyldes f.eks. ved at antage medhjælp, erhverve råvarer, driftsmidler og lokaler.
Indkomstmodtageren er ikke pga. ordren begrænset i sin ret til samtidig at udføre hverv for andre.
Indkomstmodtageren er økonomisk ansvarlig over for hvervgiveren for arbejdets udførelse eller påtager sig i øvrigt en reel selvstændig økonomisk risiko.
Indkomstmodtageren tilkendegiver over for omverdenen ved annoncering, skiltning, optagelse i telefonbog osv. at udføre arbejde af en nærmere bestemt art.
Indkomstmodtageren vil under udførelsen af sit erhverv kunne pådrage sig erstatningsansvar såvel i som uden for kontraktsforhold, samt ofte være registreret som momspligtig, lønsumsafgiftspligtig eller indeholdelsespligtig.
Se endvidere Den juridiske Vejledning, xafsnit C.C.1.2x og C.C.8.2.
Det er forholdet mellem indkomstmodtageren og den enkelte hvervgiver, der skal bedømmes. Det betyder, at indkomstmodtageren på samme tid i forhold til visse hvervgivere kan anses som lønmodtager, og i forhold til andre kan anses for selvstændigt erhvervsdrivende.
Endvidere skal afgrænsningen foretages på samme måde, uanset i hvilken relation inden for skattelovgivningens område spørgsmålet er relevant.
Det betyder, at samme indkomstmodtager enten anses som lønmodtager eller som selvstændigt erhvervsdrivende overfor samme hvervgiver i alle de situationer, hvor sondringen har betydning. Men man kan naturligvis ikke i enhver henseende slutte modsætningsvis. Det forhold, at hvervgiveren rent faktisk indeholder A-skat, fører derfor ikke til, at indkomstmodtageren ikke kan kvalificeres som selvstændigt erhvervsdrivende.
Sondringen lønmodtagerforhold og selvstændig erhvervsvirksomhed er afgørende for sondringen mellem A-indkomst og B-indkomst og ikke omvendt. Det vil sige, at en ligningsmæssig afgørelse kan medføre en ændring af opkrævningsmåden.
Til belysning af afgrænsningen mellem selvstændigt erhvervsdrivende og lønmodtagere kan følgende domme nævnes:
I TfS 1997, 473 fandt Højesteret modsat Landsretten, at en skatteyder måtte anses som lønmodtager.
, der tidligere havde været udlånt til Naturgas Syd som lønmodtager hos et ingeniørfirma, fik mulighed for fortsat tilknytning til Naturgas Syd efter ophør hos ingeniørfirmaet. Højesteret lagde vægt på, at skatteyderen var engageret for en længere periode og undergivet forflyttelsespligt, og at han ikke afholdt driftsudgifter af en art og størrelse, som måtte forventes af en selvstændigt erhvervsdrivende.
I TfS 1998, 70 fandt Højesteret modsat Landsretten, at en skatteyder, der drev plejehjem i henhold til overenskomst med kommunen, havde det direkte økonomiske ansvar for driften af plejehjemmet, og ikke stod i et ansættelsesforhold til kommunen, men måtte anses for selvstændig erhvervsdrivende. Plejehjemmet blev drevet i skatteyderens lokaler og med hans inventar og driftsmidler. Det forhold, at den samlede betaling til skatteyderen - i overensstemmelse med de dagældende regler for statslig refusion af kommunale udgifter til plejehjem - i overenskomsten var specificeret som refusion af udgifter vedrørende henholdsvis fast ejendom, inventar, lønninger m.v., kunne ikke i sig selv tillægges væsentlig betydning.Endelig fandt Højesteret det i TfS 1996, 449 mest nærliggende at anse tupperwareforhandlere for selvstændigt erhvervsdrivende. Se også afsnit B.2.8.
I SKM2004.452.LSR anså Landsskatteretten en IT-konsulent for selvstændigt erhvervsdrivende og lagde herved vægt på, "at klageren helt frit bestemmer sin arbejdstid, at klageren ikke er begrænset i adgangen til samtidig at udføre arbejde for andre hvervgivere, at klageren er momsregistreret, at klageren er frit stillet med hensyn til antagelse af medhjælp, og at klageren må antages at have påtaget sig i hvert fald en vis økonomisk risiko, idet han bl.a. kan ifalde et erstatningsansvar."
I SKM2005.124.ØLR drejede sagen sig om, hvorvidt en indkomst, som sagsøgeren erhvervede i indkomståret 1998 fra et selskab, der var ejet af sagsøgerens halvsøster, var erhvervet ved selvstændig erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst.Efter bevisførelsen lagde landsretten til grund, at selskabet var sagsøgerens eneste hvervgiver, og at selskabet ejede samtlige driftsmidler og tillige afholdt alle udgifter i forbindelse med driften. Videre lagde landsretten til grund, at det var selskabet, som entrerede med kunderne, herunder at fakturering skete i selskabs navn. Samarbejdsaftalen mellem selskabet og sagsøgeren indebar, at sagsøgeren havde påtaget sig en løbende arbejdsforpligtelse over for selskabet, ligesom sagsøgeren havde et opsigelsesvarsel på én måned.På den baggrund og henset til, at sagsøgeren modtog skattefri befordringsgodtgørelse i medfør af ligningslovens § 9, stk. 5, fandt landsretten, at sagsøgerens omstridte indkomst måtte anses som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, jf. kildeskattelovens § 43, stk. 1.
SKM2009.476.HR (tidligere instans:SKM2007.73.ØLR). Sagen vedrørte bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt en distriksleders indkomst fra en rengøringsvirksomhed var erhvervet som led i distrikslederens selvstændige erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst. Efter en samlet vurdering fandt landsretten, at distrikslederen ikke kunne anses for at have drevet virksomhed for egen regning og risiko. Landsretten lagde særlig vægt på, at aftalen mellem rengøringsvirksomheden og distrikslederen reelt var en aftale om en løbende arbejdsydelse, ifølge hvilken distriktslederen på virksomhedens vegne skulle indgå og udføre aftaler om rengøringsservice, og på, at distrikslederen herfor månedligt modtog vederlag i form af provision, ligesom han havde ret til opsigelsesvarsel. Landsretten lagde endvidere vægt på, at rengøringsvirksomheden ved udbetalingen af lønnen til det personale, som distriktslederen antog til at bistå sig med udførelsen af rengøringsopgaverne, reelt betalte personalets løn, og derfor må anses som personalets egentlige arbejdsgiver . Højesteret stadfæstede dommen med henvisning til landsrettens begrundelse og fandt ligeledes efter en samlet vurdering, at distrikslederen ikke kunne anses for at have drevet erhvervsmæssig virksomhed for egen regning og risiko. Højesteret lagde herved navnlig vægt på, at aftalen mellem rengøringsvirksomheden og distriktslederen reelt var en aftale om en løbende arbejdsydelse, ifølge hvilken distriktslederen på rengøringsvirksomhedens vegne skulle indgå og udføre aftaler om rengøringsservice, at han månedligt modtog et vederlag herfor i form af provision, og at han havde ret til et opsigelsesvarsel.
I SKM2007.215.VLR fandt Landsretten, at EOD-speciallisterne var underlagt HH-gruppens instruktionsbeføjelse og kontrol, og at EOD-speciallisterne modtog månedligt vederlag samt ikke afholdt erhvervsmæssige udgifter i forbindelse med arbejdets udførelse, herunder at EOD-speciallisterne fik stillet arbejdskraft og materiel til rådighed. På den baggrund fandt Landsretten, at EOD-speciallisterne var lønmodtagere i forhold til HH-gruppen.
I SKM2007.273.HR fandt Højesteret, at det vederlag hovedaktionæren modtog fra sit selskab for konsulentarbejde, der bestod i at videreudvikle og tilrette den software, som anvendtes i eller i forbindelse med de produkter, selskabet forhandlede, skulle betragtes som indkomst som lønmodtager. Højesteret tiltrådte, at hovedaktionæren, for så vidt angik dette arbejde, måtte anses som lønmodtager i selskabet og således ikke i denne relation kunne anses som selvstændig erhvervsdrivende eller honorarmodtager. Herved lagde Højesteret navnlig vægt på, at hovedaktionærens arbejde indgik som en løbende og integreret del af den virksomhed, som blev drevet af det selskab, som han selv ejede, at hovedaktionæren i de omhandlede år kun i et enkelt tilfælde havde udført lignende arbejde for andre end selskabet, at arbejdet ikke var forbundet med en reel økonomisk risiko for hovedaktionæren personligt, og at han ikke havde afholdt udgifter, som efter art og omfang adskiller sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere.
I SKM2007.579.SR bekræftede Skatterådet, at de udbetalte dusører skulle anses for B-indkomst, idet der ikke er tale om tjenesteforhold mellem modtager og udbetaler af dusøren.
I SKM2009.728.LSR havde SKAT pålagt et selskab, der drev lægevikarbureau, at indleholde A-skat m.v i udbetalinger til personer, der udførte arbejde for selskabet. Pålægget indeholdt ikke en angivelse af en bestemt kontrakt eller andre nærmere oplysninger vedrørende de personer, der var omfattet af pålægget, hvoraf det med tilstrækkelig sikkerhed kunne fastslås, at de pågældende personer var lønmodtagere i forhold til serlskabet. Det var derfor nødvendigt at foretage en mere individuel baseret vurdering af, om de enkelte læger i forhold til selskabet var selvstændige erhvervsdrivende eller lønmodtgagere. Da der ikke var foretaget en sådan vurdering blev pålægget ophævet.
I SKM2010.865.BR fandt byretten at nogle førtidspensionsydelser måtte anses for virksomhedsindkomst og ikke almindelig lønindkomst, da ydelserne måtte opfattes som en kompensation for at opgive 2 års overskudsandel.
I SKM2011.655.BR fandt byretten ud fra en samlet vurdering af sagens faktiske omstændigheder sammenholdt med kriterierne i cirkulære om personskatteloven at skatteyderen var selvstændig erhvervsdrivende. Der blev lagt vægt på at skatteyderen selv havde tilrettelagt arbejdet, at der var udstedt faktura med cvr. nr og moms, at der var anvendt eget værktøj til opgaven og at skatteyderen i et vist omfang havde anvende medarbejdere til løsningen af opgaverne.
I SKM2011.718.LSR blev indkomst fra privathospital til en speciallæge, ansat som konsulent, anset som A-indkomst og ikke som indkomst ved selvstændig virksomhed. Tilsvarende afgørelser i SKM2011.854.SR, SKM2011.859.SR, SKM2012.199.SR, SKM2012.200.SR, SKM2012.231.SR, SKM2012.262.SR samt vedrørende en deltidsansat overlæge SKM2012.261.SRx
Se også SKM2012.472.SR, hvor en plastikkirurg anses som selvstændig erhvervsdrivende i forhold til to forskellige privathospitaler
Vedrørende afgrænsningen til honorarmodtagere, se afsnit B.2.
Særligt opregnede A- eller B- indkomster
Ud over vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold er de indkomstarter, der er nævnt i KSL § 43, stk. 2, A-indkomst i det omfang, skatteministeren har truffet bestemmelse herom. De indkomstarter, der er gjort til A-indkomst, fremgår af KSLbek. (bekendtgørelse nr. 1306 af 15. december 2011) § 18 Der er således en række indkomstarter, der udbetales med skattetræk efter en særlig hjemmel, uden at der af den grund er tale om lønindkomst. Om honorarer, pensioner og overførselsindkomst se afsnit B.2, B.3 og B.5.
Endvidere kan skatteministeren bestemme, at en vis indkomst eller en vis art af indkomst, der er omfattet af det almindelige A-indkomstbegreb i KSL § 43, ikke skal anses som A-indkomst, jf. KSL § 45, stk. 1. Det betyder, at visse særligt opregnede indkomstarter, som af natur er vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, er gjort til B-indkomst. Disse indkomster er opregnet i KSLbek. § 19, jf. afsnit B.1.2.
Der forekommer således en række B-indkomster, uden at indkomstmodtageren af den grund anses som selvstændigt erhvervsdrivende.
Selvstændig erhvervsdrivende kontra selskabsindkomst
Hvis en fysisk person vil drive sin virksomhed i selskabsform, vil formodningen være, at indkomsten som hovedregel også i skattemæssig henseende anses som selskabsindkomst.
Det er dog gennem lovgivningen bestemt, at visse særlige former for virksomhed ikke kan drives af et selskab, men kun af en fysisk person. Det gælder virksomhed som landinspektør, skibs- og varemægler, dispachør og bevillingshaver til hyrevognskørsel, jf. nærmere xDen juridiske Vejledning C.D.2.2.x
Endvidere kan indkomsterhvervelsen være så nært knyttet til den pågældende - typisk selskabets hovedaktionær/hovedanpartshaver - at man må anse indkomsten for erhvervet af personen, uanset at den er indtægtsført i selskabet, jf. herom TfS 1996, 604 (ØLD). Om rette indkomstmodtager se endvidere SKM2001.109.VLR, SKM2002.154.HR, SKM2004.142.ØLR og SKM2004.229.ØLR. Der kan ligeledes være situationer, hvor det er vanskeligt at konstatere, hvem der rent faktisk har erhvervet indkomsten, hvorfor der må en egentlig bevisvurdering til. Dette kan f.eks. forekomme i selskaber, hvor der er sket en sammenblanding af selskabets og hovedaktionærens dispositioner.
Når kunstnere, forfattere, musikere, professionelle sportsfolk m.fl. organiserer deres virksomhed i selskabsform, må der foretages en egentlig vurdering af, om det er den enkelte person eller selskabet, som er den forpligtede udadtil. Fælles for disse persongruppers indkomsterhvervelse er ofte, at indkomsten udspringer af en virksomhed, som er nært knyttet til den enkelte person, hvilket dog ikke afskærer den pågældende fra at udøve virksomheden i selskabsform. Se nærmere TfS 1998, 485 (HRD) , hvor Højesteret fandt, at en operasanger kunne drive sin kunstneriske virksomhed gennem et anpartsselskab og xDen juridiske Vejledning C.D.2.2x.
Reglerne om indeholdelse af A-skat og AM-bidrag udelukker således ikke, at et selskab eller en anden juridisk enhed kan indgå aftale om levering af tjenesteydelser for hvilke selskabet, og ikke de personer der udfører arbejdet, modtager vederlaget. Det kræver dog, at selskabet er den forpligtende part, og at der består et reelt tjenesteforhold mellem selskabet og de personer, der udfører arbejdet, således at selskabet er indeholdelsespligtig af vederlag til disse personer.
Det er en almindelig forudsætning for at anse en indkomst som A-indkomst, at indkomstmodtageren er fuldt eller begrænset skattepligtig her til landet.
KSL §§ 1 og 2 indeholder reglerne om fysiske personers subjektive skattepligt. Disse regler er nærmere beskrevet i afsnit C.1.1.1 og Den juridiske vejledning C.F.1.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.6.4.2.1 Andre immaterielle rettigheder
Dette afsnit beskriver den skattemæssige afståelse af andre immaterielle rettigheder.
Beskrivelse og definition af andre immaterielle rettigheder
Reglerne om andre immaterielle rettigheder er i AL § 40, stk. 2.
Reglerne om behandlingen af fortjeneste og tab ved overdragelse er i AL § 40, stk. 6.
Der er også mulighed for at medregne visse fortjenester på andre immaterielle rettigheder efter LL § 27 A og efter LL § 7 O. Se nedenfor.
Som for goodwill kan LL § 12 B også anvendes i forbindelse med afståelse af andre immaterielle rettigheder efter AL § 40, stk. 6. Se afsnit C.C.6.8 om løbende ydelser efter LL § 12 B.
Beskatningsreglerne ved afståelse af andre immaterielle rettigheder fandtes tidligere i § 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat mv. For rettigheder erhvervet efter den 19. maj 1993 var hjemlen indføjet i den nu ophævede LL § 16 E, stk. 1.
Formuleringen tidsbegrænsede og tidsubegrænsede rettigheder i den tidligere LL § 16 E er efter ophævelsen og overførslen til AL § 40, stk. 2, ændret til andre immaterielle rettigheder. Ændringen er kun af sproglig karakter.
Fortjeneste eller tab ved afståelse mv. af andre immaterielle rettigheder omfattet af AL § 40, stk. 2, er fx:
Særlige fremstillingsmetoder eller lignende (knowhow)
Designret (mønsterret)
Forfatter- og kunstnerret
Retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt.
Fortjeneste eller tab ved afståelse af disse typer af immaterielle rettigheder skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6.
For personer medregnes fortjeneste eller tab i den personlige indkomst. Se PSL § 3, stk. 1.
Det er ikke en betingelse for at bruge bestemmelsen, at salget mv. finder sted i forbindelse med erhvervsophør.
Særlig fremstillingsmetode eller lignende dækker opfindelser og værker, der er skabt af afhænderen selv, blandt andet knowhow.
Designretten blev indført i Danmark i 2001 på basis af et EF-direktiv og er en modernisering af de tidligere regler om mønsterbeskyttelse og mønsterret. Designretten er en lovbestemt beskyttelse af industrielt eller håndværksmæssigt fremstillede produkters udseende, som fx møbler og lamper.
Ved varemærkeret forstås en lovbestemt beskyttelse af særlige kendetegn for varer eller tjenesteydelser, som benyttes eller agtes benyttet i en erhvervsvirksomhed. Et varemærke skal kunne gengives grafisk for at opnå beskyttelse. Eksempler kan være et logo/mærke på tøj og legetøjsklodser, eller et softwarefirmas logo.
En patentret er en registreret ret til at forbyde andre at udnytte en opfindelse kommercielt. Fx kan et softwarefirma have patent på dobbeltklik. Ved patentering beskyttes således omkostninger brugt til udvikling og brug af opfindelsen.
Ved forfatter- og kunstnerret forstås rettigheder, der er beskyttede efter lov om ophavsret. Det vil bl.a. sige forfatterret til skønlitteratur, videnskabelig eller faglig litteratur, filmrettigheder, retten til musikværk, retten til edb-programmer, Webhotels, hjemmesider, domænenavn, internethandel og lignende.
Ved udbytteret forstås retten til en kontraktligt aftalt løbende indkomst erhvervet ved overdragelse af et formuegode, fx i forbindelse med afståelse af en virksomhed.
Ved retten efter en forpagtnings- eller lejekontrakt forstås retten til at indtræde eller fortsætte som forpagter eller lejer af et formuegode, fx fast ejendom.
AL § 40, stk. 2, angiver ikke udtømmende arten af de omfattede rettigheder. Bestemmelsen omfatter også rettigheder, der kommer fra en vis indsats af skabende eller opfindende karakter. Lovbestemmelsen omfatter også rettigheder til værker mv., hvor det er karakteristisk, at rettighederne ikke giver indehaveren ret til pengeydelser, men mulighed for at skaffe sig økonomisk udbytte ved at udnytte rettighederne.
Hvis en fotograf fx overdrager sit personlige billedarkiv til et selskab, har fotografen også overdraget sin ret til at kræve betaling for udnyttelse af billederne. Denne ret kan sidestilles med de i AL § 40, stk. 2, nævnte eksempler. Vederlaget ved overdragelsen skal derfor regnes med til den skattepligtige indkomst efter AL § 40, stk. 6. Se TfS 1999, 574 VLR.
Det er ingen betingelse for at bruge bestemmelsen, at rettighederne er registrerede.
SKM2010.253.SR om sondringen mellem en fordring efter kursgevinstloven og en ret efter AL § 40.
SKM2015.468.SKAT om sondringen mellem knowhow og licensrettigheder, som påtænktes overdraget efter AL § 41 til tre nystiftede datterselskaber.
Rettighed eller driftsomkostning?
Hvis filmrettigheder overdrages fuldt ud, så køberen samtidig får brugsrettighederne i hele den periode rettighederne har gyldighed i, kan udgifterne til købet afskrives efter AL § 40, stk. 2. Dette kræver, at filmrettighederne overdrages i overensstemmelse med de retsregler, der gælder for området. Se TfS 1994, 669 LR.
Hvis der derimod er tale om udgifter afholdt til brugsrettighederne til filmrettigheder vedrørende en kortere periode end den periode, der er ophavsretligt beskyttet, angår de afholdte udgifter ikke immaterielle rettigheder. Udgifterne kan derfor ikke afskrives efter AL § 40, stk. 2. Derimod kan udgifterne trækkes fra som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dette fremgår af SKM2003.586.HR, der vedrørte forståelsen af de tidligere bestemmelser om afståelse af rettigheder mv., og som er videreført i AL § 40, stk. 2.
Højesteret fandt, at overdragelse af sådanne tidsbegrænsede brugsrettigheder ikke kunne betragtes som en endelig "afhændelse" af rettighederne. Derfor erhvervede køberen ikke rettighederne på samme måde, som udtrykket endelig "afhændelse" skulle forstås i LL § 16 F, stk. 2, og tidligere i § 15, stk. 1, i lov om særlig indkomstskat mv. Nu AL § 40, stk. 2.
Højesteret fandt, at udgifterne afholdt til erhvervelse af en ret til tidsbegrænset brug af filmrettigheder var blevet "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor beløbene blev betalt i overensstemmelse med, hvad der var bestemt i de indgåede kontrakter. Se SKM2003.586.HR.
Udgifter afholdt til brugsrettigheder til filmrettigheder for en begrænset periode er også driftsomkostninger, også selvom udgifterne vedrører film, der
allerede har haft premiere ("gamle film"),
premierefilm eller
film, der endnu ikke er færdigproducerede på det tidspunkt, hvor brugsrettighederne erhverves.
Se SKM2006.274.SR.
Rettighed eller goodwill?
Det kan i visse tilfælde være vanskeligt at afgøre, om det er en rettighed eller goodwill, der afstås.
Når det afståede knytter sig til en kundekreds og/eller forretningsforbindelser, er der tale om goodwill. Se afsnit C.C.6.4.1 om goodwill.
Landsskatteretten har taget stilling til, at afståelse af retten til at udgive distriktsblade ikke skulle anses for at være en udgiverrettighed, men for at være goodwill, da der var afstået kundekreds og forretningsforbindelser mv. Se TfS 1993, 121 LSR.
Også Højesteret har behandlet problemstillingen og fundet, at en vederlæggelse for goodwill skattemæssigt var afståelse af en rettighed, da beløbet ikke kunne anses som vederlag for afståelse af kundekreds mv. Se TfS 1996, 155 HR.
I et bindende svar har Skatterådet taget stilling til, om navnerettigheder mv. kunne overdrages vederlagsfrit. Der var tale om en situation, hvor spørger ikke mente, at rettighederne mv. repræsenterede en selvstændig markedsværdi. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at navnerettighederne mv. kunne overdrages vederlagsfrit, da der var tale om et indarbejdet og velrenommeret "brand", der måtte antages at repræsentere en værdi omfattet af AL § 40, stk. 2, og ikke goodwill. Se SKM2007.684.SR.
Se TfS 1989, 482 LSR, hvor et vederlag for retten til salg af vareart, kundemasse og -liste, arkiver mv. blev anset for at være betaling for goodwill.
Ligningslovens § 27 A
Skattepligtige, der skal beskattes af vederlag for
afhændelse af patentret
ophavsret til litterære og kunstneriske værker
ret til design (mønster), varemærke eller lignende tidsbegrænsede rettigheder
kan, hvis vederlaget efter aftalen ikke skal betales fuldt ud i afhændelsesåret, vælge i dette og senere år kun at indtægtsføre de vederlagsbeløb, som efter den oprindelige aftale kunne kræves betalt i det pågældende år.
Vederlagsbeløbene skal dog senest indtægtsføres i det år, hvori de betales. Se LL § 27 A, stk. 1, 2. pkt.
Det er en betingelse for brug af LL § 27 A, at den skattepligtige enten er ophavsmand til den afhændede rettighed eller knowhow, eller at den pågældende rettighed eller knowhow er erhvervet som led i den skattepligtiges næringsvej eller i spekulationsøjemed.
Hvis parterne ændrer den oprindelige aftale, så afdragsperioden bliver længere, skal vederlagsbeløbene alligevel beskattes i de indkomstår, hvori de kunne kræves betalt efter den oprindelige aftale.
Hvis aftalen bliver ændret, så afdragene faktisk er betalt hurtigere end oprindelig aftalt, skal de derimod beskattes i betalingsårene. Se LL § 27 A, stk. 1, 2. pkt.
Til illustration af hvilke elementer, der kan lægges vægt på ved afgørelsen af, om der er aftalt en flerårig ydelse eller ej, se TfS 2001, 729 ØLR, hvor Landsretten ikke fandt, at der ved afståelsen af knowhow var aftalt en flerårig ydelse.
LL § 27 A omfatter personer, men også selskaber og foreninger der beskattes efter selskabsskatteloven. Overdragelser mellem koncernforbundne selskaber efter SEL § 31 C er dog ikke omfattet. Se LL § 27 A, stk. 2.
LL § 27 A omfatter ikke vederlag for goodwill.
Da beskatning finder sted efter LL § 27 A, er brug af LL § 12 B sammen med LL § 27 A udelukket. Se afsnit C.C.6.8.1 om løbende ydelser omfattet af LL § 12 B.
Se afsnit C.C.2.5 om periodisering af indtægter og udgifter.
Ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 4
Skattepligtige personer, der skal beskattes af indkomst ved afståelse af
opfinderarbejde
arbejde af litterær karakter
arbejde af skabende kunstnerisk eller videnskabelig karakter
kan vælge beskatning efter LL § 7 O, stk. 2.
Beskatning efter LL § 7 O, stk. 2, indebærer, at
en del af indkomsten ved afståelsen kan blive skattefri, nemlig 25.900 kr. i 2015, 26.200 kr. i 2016, 26.800 kr. i 2017, x27.400 kr. i 2018 og 28.000 kr. i 2019x
et eventuelt yderligere afståelsesbeløb, som overstiger et sammenligningsbeløb, medregnes som personlig indkomst med 85 pct.
LL § 7 O omfatter ikke goodwill og kan kun anvendes af personer.
Brugen af bestemmelsen forudsætter, at den omhandlede indkomst efter den pågældendes sædvanlige indkomstforhold er ekstraordinær stor.
Derfor skal der beregnes et sammenligningsbeløb. Efter denne metode er det den del af indkomsten fra afståelsen, der overstiger sammenligningsbeløbet, som bliver nedsat med 27.400 kr. (2018). Resten medregnes med 85 pct.
Sammenligningsbeløbet opgøres som 25 pct. af gennemsnittet af den pågældendes indkomst i de 3 år, der ligger umiddelbart forud for det år, hvori indtægten erhverves. Indkomsten i hvert af de 3 år, der indgår i gennemsnitsberegningen, opgøres som indkomstårets skattepligtige indkomst.
Hvis en person har modtaget en indtægt på 100.000 kr. i 2018 for opfinderarbejde omfattet af LL § 7 O, stk. 1, nr. 4, ud over sin årlige normalindkomst på 250.000 kr., kan indkomsten for indkomståret 2018 opgøres således:
Indkomst ved opfinderarbejde
Arbejdsmarkedsbidrag (8 pct.)
- 8.000 kr.
Normalindtægt 250.000 kr.
Heraf 25 pct. (sammenligningsbeløbet)
- 62.500 kr.
Grundbeløb i 2018
x - 27.400 kr.x
70.500 kr.
Af eksemplet ses det, at
der er skattefrihed med et grundbeløb på 27.400 kr. i 2018
beløbet på 2.100 kr. skal medregnes i den personlige indkomst med 85 pct., eller 1.785 kr.
restbeløbet på 70.500 kr. skal også medregnes til den personlige indkomst.
xI alt medregnes derfor 72.285 kr. til den personlige indkomst i 2018 (1.785 kr. + 70.500 kr.).x
Grundbeløbet på 27.400 kr. (2018) reguleres efter PSL § 20.
Arbejdet må ikke være udført i et ansættelsesforhold, og indkomsten må ikke stamme fra stipendier eller legater. Se LL § 7 O, stk. 1, nr. 4.
Se afsnit C.C.2.1.9 om ekstraordinær stor indkomst, herunder om opgørelse af arbejdsmarkedsbidrag.
Reglerne i LL § 12 B kan ikke bruges, hvis der er tale om overdragelse af for eksempel ophavsretten til en bog. Her er det i stedet reglen om fordeling af vederlagsbeløb på de år, de faktisk betales, der skal bruges. Se LL § 27 A.
Det en betingelse, at den løbende ydelse udgør vederlag i en aftale om overdragelse af et eller flere aktiver. Se LL § 12 B.
Uden for bestemmelsen falder derfor fx royalties, dvs. betalinger, der modtages som vederlag for brugen af eller retten til at bruge ethvert/enhver
varemærke,
design (mønster),
hemmelig formel,
fremstillingsmetode eller
som vederlag for oplysninger om industrielle, kommercielle eller videnskabelige erfaringer.
Se mere om LL § 12 B i afsnit C.C.6.8 om løbende ydelser efter LL § 12 B.
Udbyttekontrakt
Ved en udbyttekontrakt skal forstås enhver kontrakt med ret til løbende indkomst. Dette gælder, uanset om retten til dette er erhvervet i forbindelse med overdragelse af udnyttelsesretten til et formuegode eller i forbindelse med salg mv. af et formuegode.
Bestemmelsen omfatter kun afståelse af retten til en bestående udbyttekontrakt.
Selve stiftelsen mellem de oprindelige parter, er ikke udtryk for overdragelse af en udbytteret. En sådan aftale kan derimod være omfattet af reglerne om løbende ydelser efter LL § 12 B, når der er tale om overdragelse af et aktiv.
Se SKM2012.370.SR om en aftale om køb af ret til omsætning, hvilket ikke anses for en udbyttekontrakt eller for omfattet af LL § 12 B, men derimod som en finansiel kontrakt. Der overdrages ikke et aktiv, men der foretages et kapitalindskud, hvilket tilbagebetales via retten til omsætning.
Køb af en fodboldklubs transferrettighed for en fodboldspiller, på vilkår at der ved salg af fodboldspilleren skal betales et beløb til køberen, anses ikke for en udbyttekontrakt omfattet af AL § 40, stk. 2. Se SKM2012.62.SR og SKM2011.327.BR.
Bestemmelsen om udbyttekontrakter i AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2, kan kun bruges for udbyttekontrakter, når retten til en løbende indkomst eller beløb er uforfaldne. Hvis der er tale om en overdragelse af retten til forfaldne beløb, skal disse behandles efter kursgevinstlovens regelsæt.
Af andre tilfælde, der falder uden for begrebet udbyttekontrakt, kan også nævnes retten til arbejdsindtægt, en interessents ret til overskudsandel i interessentskabet og pensionsaftaler mellem arbejdsgiver og -tager.
Begrebet udbyttekontrakt omfatter andet end kontrakter, der giver ret til en overskudsandel. Kontrakter, der giver ret til
licensindtægter,
aftaler om retten til at administrere faste ejendomme,
aftaler om afløsningssum for løbende ydelser og
bedækningsbeviser med ret til vederlagsfri bedækning,
udgør også udbyttekontrakter.
Det er uden betydning, hvordan beløbene bliver afregnet. Se TfS 1991, 170 LSR.
En testamentarisk ret til udbytte kan ikke anses for at være en rettighed ifølge en udbyttekontrakt. Se LSRM 1982, 102 LSR.
Se også TfS 1989, 64 LR om overdragelse af et bedækningsbevis og SKM2002.205.ØLR om salg af en rettighed i henhold til abonnement (telefonnumre).
Forpagtnings- og lejekontrakt
Ved forpagtnings- eller lejekontrakt forstås enhver kontrakt, hvor ejeren af et formuegode mod vederlag overdrager brugs- eller udnyttelsesretten. Forpagtning adskiller sig fra leje ved, at forpagtningsaftaler typisk også omfatter den til formuegodet knyttede erhvervsvirksomhed.
Det er uden betydning, om de omhandlede formuegoder har karakter af fast ejendom eller løsøre.
Også retten til at indtræde som lejer eller forpagter og retten til at fortsætte et lejemål er omfattet af bestemmelsen.
Bestemmelsen bruges ikke for retten ifølge leje- og forpagtningskontrakter, hvor lejeren ud over den i kontrakten fastsatte leje eventuelt yder en engangsydelse til udlejer. Engangsydelsen skal behandles efter SL §§ 4-6.
Der er ingen forskel på, om en lejekontrakt kan opsiges eller ej, da lejer på grund af lejelovgivningens regler allerede er beskyttet tilstrækkeligt mod opsigelse.
I tilfælde, hvor et erhvervslejemål afstås, og der er afholdt udgifter til
ombygning,
forbedring eller
skal fortjeneste og tab medregnes efter AL § 39, stk. 6.
Efter omstændighederne kan der bag aftalen være tale om betaling for indtræden i lejemålet. Vederlaget vil i sådanne tilfælde være skattepligtigt for afhænderen. Se AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1986, 594 VLR samt TfS 1997, 394 VLR.
Hvis en lejer har modtaget en godtgørelse for at opgive lejeretten, er godtgørelsen skattepligtig efter AL § 40, stk. 6. Hvis lejeren etablerer sig i andre lokaler, kan udgifterne til nyetableringen ikke modregnes i godtgørelsen ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, da der ikke i AL § 40, stk. 6, er hjemmel til dette. Se også Skd. 1973.23.21. Derimod kan udgifterne til nyetableringen afskrives efter AL § 39, hvis betingelserne for dette er opfyldte.
Se dog SKM2011.407.HR om et selskab, der havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn mod et vederlag på 17,5 mio. kr. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at nedrive bygningerne på den lejede grund. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Højesterets flertal fandt, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. var aftalt under hensyn til, at beløbet også skulle give dækning for udgifterne til opfyldelse af forpligtelsen til nedrivning, som fulgte af overdragelsesaftalen. Derfor fandt Højesterets flertal, at selskabet var berettiget til at fratrække udgiften til nedrivning i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
Erstatning til en forpagter skal beskattes, når der for en længerevarende periode bliver nedlagt forbud mod fortsat udnyttelse af en ejendoms råstoffer såsom sten, grus mv. Dette skyldes, at erstatningen er vederlag for at opgive retten efter en lejekontrakt eller lignende. Se Skd. 1982.60.33.
Erstatningsbeløb, der modtages for opgivelse af en tjenestebolig, udgør en erstatning for indtægtstab, og er derfor skattepligtig indkomst. Se SL § 4, litra c.
Ifølge praksis falder kontrakter vedrørende private beboelseslejemål uden for bestemmelsen, da godtgørelse for opgivelse eller afståelse af private lejemål er skattefri. Se TfS 1986, 136 LSR.
Fortjeneste ved salg af køretilladelse efter lov om godstransport blev af Landsskatteretten anset for omfattet af nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se LSRM 1982, 150 LSR.
Erstatning ved ophævelse af lejekontrakt i forbindelse med betalingsstandsning ved udleje af et skib er omfattet af bestemmelsen, nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se LSRM 1986, 45 LSR
Vederlag for overtagelse eller opgivelse af erhvervslejemål er omfattet af AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1989, 467 LSR samt TfS 1986, 594 VLR.
Afståelse af stadeplads blev betragtet som afståelse af lejemål. Se TfS 1992, 71 LSR.
Fortjeneste ved afhændelse af brugsret til timesharelejligheder, der udelukkende anvendes til udlejning, er skattepligtig efter AL § 40, stk. 6. Se SKM2002.135.LSR.
I et spørgsmål om retten til at opføre en vindmølle fandt Landsretten, at der forelå en brugsretsaftale, som var afskrivningsberettiget. Se SKM2003.406.VLR.
Betaling for retten til at opføre en vindmølle på et jordareal, blev af Højesteret anset for betaling af jordarealet. Se SKM2005.500.HR.
Ret ifølge en leje- og forpagtningskontrakt eller goodwill?
Det har ikke længere den samme betydning, om der er tale om afståelse af retten ifølge en leje- og forpagtningskontakt eller om afståelse af goodwill. Dette skyldes, at goodwill ikke længere kan afstås skattefrit. Nu behandles disse som udgangspunkt ens både afskrivningsmæssigt og afståelsesmæssigt. Se AL § 40, stk. 1 og 2 samt stk. 6.
Der er dog forsat den forskel, at en (rest-)anskaffelsessum for goodwill kun kan trækkes fra i salgssummen for goodwill, og at en (rest-)anskaffelsessum for retten ifølge en leje- eller forpagtningskontrakt kun kan fratrækkes i salgssummen for retten efter en leje- eller forpagtningskontrakt. Se AL § 40, stk. 6.
Ifølge praksis anerkendes det ikke, at der foreligger afståelse af goodwill, når virksomheden i realiteten fortsætter nogenlunde uændret, fx med tilsvarende beliggenhed, varesortiment, form eller kundekreds.
Se TfS 1991, 368 VLR hvor en godtgørelse for goodwill blev anset som vederlag for afståelse af lejede lokaler, da retten ikke fandt det bevist, at der var påført sagsøgeren et tab for mistet goodwill. Der blev ved bedømmelsen lagt vægt på, at sagsøgeren fortsatte sin virksomhed i relativ kort afstand fra de hidtidige lokaler, stadig med en central beliggenhed, med samme varesortiment og under samme navn som før afståelsen af de lokaler, han havde lejet. Se tilsvarende afgørelser i TfS 1991, 2 ØLD, TfS 1998, 412 VLR samt TfS 1998, 459 VLR.
Overdragelse af lejemål til virksomhedens forretningslokaler kan ifølge lejekontrakten kun ske, hvis virksomhedsoverdragelsen ikke indbefatter nogen goodwill. Landsskatteretten har i sådanne tilfælde fastslået, at der under hensyn til kontraktens ordlyd ikke er overdraget goodwill.
I nogle tilfælde er det efter en konkret vurdering, blevet accepteret, at en del af vederlaget anses for vederlag for goodwill, fx på grund af de afståede lokalers bedre beliggenhed.
Hvis der bliver indgået en aftale, hvorefter hele vederlaget er betaling for goodwill, må det forventes, at retten ifølge lejekontrakten ikke i sin helhed kan anses som goodwill. En del af eller hele vederlaget vil kunne henføres til vederlag for afståelse af lejemålet. Det beror dog på en konkret vurdering.
I en sag, hvor virksomheden blev drevet i lejede lokaler med fri afståelsesret og fremlejeret, og hvor lejemålet var uopsigeligt for udlejer i en længere periode, afgjorde Højesteret, at en del af vederlaget var for overdragelse af lejemålet inklusiv uopsigeligheden. Der blev nemlig kun overdraget et aktiv, lejemålet. Se TfS 1994, 755 HR.
Betingelser, der er fastlagt i koncessionskontraktsforhold, har også betydning for, om der foreligger overdragelse af goodwill.
I en sag havde en vognmand kontrakt med et regionalt trafikselskab. Afståelse af goodwill blev anset for afståelse af en kørselsindtjeningsrettighed. Se TfS 1998, 731 HR.
Omfattet af AL § 40 eller af SL § 4?
Når der ikke overdrages et aktiv (formuegode), fordi lejemålet ikke i sig selv repræsenterer en særskilt værdi, som der kan ydes betaling for, og der heller ikke kan påvises tab for mistet goodwill, så vil det aftalte vederlag blive beskattet som dusør eller nøglepenge. Se SL § 4, litra a.
Hævninger, som skatteyderen anså som udbetaling af vederlag for goodwill, blev sidestillet med løn og beskattet som personlig indkomst efter SL § 4, litra a. Se TfS 1995, 829 ØLR.
Goodwill kan ikke være et formuegode, der er uafhængigt af forretningen. Hvis der ikke er overdraget eller opgivet en forretning i lejede lokaler, vil et vederlag blive anset for at være en ydelse i lejeforhold. Se TfS 1991, 85 ØLR.
I en sag blev betaling for goodwill i forbindelse med indgåelse af en lejeaftale anset for omfattet af SL § 4, litra a. Lokalerne havde efter opsigelse stået ubenyttet i godt et halvt år, og der kan som udgangspunkt derfor ikke være afstået en kundekreds eller lignende. Se TfS 1991, 507 LSR
En revisor fik betaling for goodwill ved sin udtræden af et revisorinteressentskab. Højesteret stadfæstede, at beløbet var betaling for at stå til rådighed for interessentskabet. Beløbet var derfor skattepligtigt i henhold til SL § 4, litra a. Se SKM2002.148.HR.
Se også om rette indkomstmodtager i SKM2016.76.ØLR.
SKM2011.407.HR
Et selskab havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn og i den forbindelse modtaget et vederlag på 17,5 mio. kr. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at nedrive bygningerne på den lejede grund. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Sagen angår i første række, hvordan den skattepligtige avance ved salg af lejerettigheder skal opgøres. Efter AL § 40, stk. 6, skal fortjeneste og tab ved salg af en ret ifølge en lejekontrakt medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, idet fortjenesten eller tabet skal opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen med fradrag for samtlige foretagne afskrivninger, jf. herved også AL § 45. Ved den aftale, som parterne indgik, afstod selskabet ikke alene sine rettigheder i henhold til lejeaftalerne med udlejer, men påtog sig tillige en pligt til inden overdragelsesdagen at nedrive de bygninger, der befandt sig på de lejede arealer og afholde udgifterne i forbindelse hermed. På denne baggrund fandt Højesterets flertal, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. måtte anses for aftalt under hensyn til, at den også skulle give dækning for udgifterne til opfyldelse af den forpligtelse til nedrivning, som selskabet havde påtaget sig som led i overdragelsesaftalen for at bringe arealerne i den stand, som erhververen havde stillet som betingelse for at ville betale de 17,5 mio. kr. for lejerettighederne. Højesterets flertal fandt derfor, at selskabet var berettiget til at fratrække udgiften til nedrivning i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
SKM2005.500.HR
I forbindelse med et projekt til opførelse af en vindmølle havde skatteyderen ydet betaling for at opnå adgang til at opføre vindmøllen på en parcel i tilknytning til skatteyderens ejendom. Der var blevet tinglyst en deklaration, hvorefter parcellen skulle tilbageskødes til den oprindelige ejendom ved vindmølledriftens ophør. Højesteret fandt, at betalingen var et vederlag for arealet, hvorfor der ikke kunne ske afskrivning efter dagældende LL § 16 F.
SKM2003.586.HR
Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab kunne afskrive på brugsrettigheder til film, som selskabet havde erhvervet for en begrænset periode, eller om rettighederne skulle aktiveres og afskrives over en årrække i overensstemmelse med den dagældende lov om særlig indkomstskat § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 4, senere LL §§ 16 E-F og nu AL § 40, stk. 2. Højesteret fandt, at selskabet kun havde fået overdraget brugsrettighederne i en begrænset periode og derved ikke erhvervede ejendomsret til filmrettighederne. Udgiften var herefter fradragsberettiget som driftsomkostninger i de pågældende indkomstår efter SL § 6, litra a.
SKM2002.148HR
Skatteyderen udtrådte i 1991 af et revisor I/S, og i forbindelse hermed modtog han sin andel af I/S-formuen mv. samt et skattefrit vederlag for goodwill. Højesteret fandt, at vederlaget måtte betragtes som skattepligtig indkomst efter SL § 4, og ikke som yderligere vederlag for goodwill.
TfS 1998, 731 HR
En vognmand, der havde kontrakt med et trafikselskab om rutekørsel med busser, solgte 4 busser til et selskab, der skulle fortsætte kontraktskørslen. Salgssummen fordelte sig med 5.000.000 kr. for vognpark og 500.000 kr. for goodwill. Landsretten fandt, at der ikke var tale om overdragelse af en kundekreds og dermed heller ikke goodwill, men om rettigheder og pligter i henhold til kørselsaftalen med trafikselskabet. Højesteret bemærkede, at beløbet måtte anses som vederlag for vognmandens indtjeningsrettigheder ifølge kontrakten og stadfæstede landsrettens dom.
TfS 1996, 155 HR
Et selskab, der drev virksomhed med indhentelse og videregivelse af kreditoplysninger, overdrog i 1984 virksomheden til et nyetableret selskab. Vederlaget udgjorde i alt 13.000.000 kr., heraf udgjorde vederlag for goodwill 8.100.000 kr. og vederlag for udgiverrettigheder, navne og logo mv. udgjorde 700.000 kr. Sælgeren anså de 700.000 kr. for vederlag for goodwill, der var skattefrit efter de dagældende regler. Landsretten fandt, at de nævnte rettigheder ikke kunne anses som vederlag for afståelse af kundekreds mv., og de 700.000 kr. var derfor ikke vederlag for goodwill. Højesteret stadfæstede landsrettens dom og bemærkede, at vederlaget måtte betragtes som vederlag for afståelse af rettigheder og ikke som vederlag for goodwill.
TfS 1994, 755 HR
En restauratør havde drevet en bodega i lejede lokaler med fri afståelsesret og fremlejeret, og lejemålet var uopsigeligt indtil 1/12 1987 fra udlejerens side. Den årlige leje blev i 1981 forhøjet til 101.800 kr. På lejerens initiativ blev lejen i forhøjet til 120.000 kr. Samtidig blev uopsigelighedsperioden forlænget til 1/4 1995. Med virkning fra 1/9 1983 blev bodegaen solgt for 800.000 kr. fordelt ifølge aftalen med 50.000 kr. for løsøre og 750.000 kr. for goodwill. Ved erhvervelsen af bodegaen i 1978 udgjorde goodwill 200.000 kr. Der var tale om uafhængige parter, og landsretten fandt, at overdragelsen også omfattede lejemålet med uopsigeligheden. Det var derfor urigtigt at anse hele retten ifølge aftalen som goodwill. En del af vederlaget måtte være lejemålet. I Højesteret tog Skatteministeriet bekræftende til genmæle, således at indkomsten blev nedsat til det selvangivne beløb.
Se Skatteministeriets kommentar til forliget i TfS 1994, 757 DEP.
SKM2016.76.ØLR
Skatteyderen bestred, at det var ham, der havde solgt nogle patentrettigheder. Han gjorde derfor gældende, at SKAT havde været uberettiget til at avancebeskatte ham af rettighederne, og at han havde krav på ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
Landsretten anførte, at skatteyderen den 12. august 2005 overdrog rettighederne til et engelsk selskab, som havde en beskeden selskabskapital og ikke skulle betale nogen købesum i direkte forbindelse med erhvervelsen. Hverken patentansøgningen som aktiv eller de senere omkostninger, som blev faktureret til det engelske selskab vedrørende patentansøgningen og udviklingen af produktet, fremgik af det engelske selskabs årsrapport. Skatteyderen fik en generalfuldmagt til at disponere på vegne af det engelske selskab, og kun han og hans hustru kunne disponere over selskabets konto i Danske Bank. Henset hertil samt til oplysningerne om de beløb, som var hævet på kontoen efter overdragelsen af patentrettighederne til et andet selskab, fandt landsretten, at overdragelsen til det engelske selskab ikke havde karakter af en reel forretningsmæssig disposition.
Skatteyderen var derfor i realiteten den, der solgte patentrettighederne til det andet selskab og derfor havde avancen ved overdragelsen.
Herefter, og idet grundlaget for skatteansættelsen måtte anses for at have været kendt for skatteyderen allerede efter modtagelsen af SKATs skrivelse om indhentelse af materiale, fandt landsretten, at det ikke kunne antages at have haft betydning for sagens udfald, at skatteyderen ikke modtog agterskrivelsen, og at SKAT havde anset skatteyderen for indkomstskattepligtig af avancen. Skatteyderen havde således ikke bevist, at der forelå særlige omstændigheder, som kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
Landsretten stadfæstede derfor byrettens frifindelse af Skatteministeriet.
Stadfæstelse af SKM2015.384.BR.
SKM2003.406.VLR
Et selskab havde købt en vindmølle, og i købesummen indgik også ulempeerstatning på 150.000 kr. til den lodsejer, på hvis jord møllen skulle placeres. Landsskatteretten fandt ikke, at ulempeerstatningen kunne afskrives. Vestre Landsret var ikke enig i dette. Landsretten henviste til, at der før det sagsøgende selskabs aftale om køb af vindmøllen var indgået en aftale mellem et I/S og lodsejeren om betaling for brugsretten til lodsejerens faste ejendom i forbindelse med opførelsen af en vindmølle. Landsretten fandt, at aftalen om brugsret var begrænset til opførelsen af en bestemt vindmølle, og at det sagsøgende selskab derfor ikke havde erhvervet en tidsmæssig ubegrænset rettighed. Selskabet var derfor berettiget til at afskrive beløbet på 150.000 kr.
SKM2002.205.ØLR
Salg af rettighed i henhold til abonnement (telefonnumre) blev af landsretten anset for at være omfattet af § 2, stk. 1, nr. 5. i den dagældende lov om særlig indkomstskat. Anken til Højesteret blev efterfølgende hævet af appellanten.
TfS 2001, 729 ØLR
Selskabet havde i 1992 indgået en aftale om salg af knowhow. Som vederlag modtog det aktier for en værdi på 32,5 mio. kr. i et tjekkisk joint venture-selskab i overensstemmelse med en aktiekøbsaftale indgået i 1993. Selskabet gjorde bl.a. gældende, at det først i 1995, hvor implementeringen af produktionen var færdig, havde erhvervet endelig ret til vederlaget. Landsretten fandt imidlertid, at den omtalte knowhow efter aftalen blev leveret i 1993, hvor selskabet også modtog den fulde købesum, og da retten ikke fandt, at der var tale om en flerårig ydelse, skulle vederlaget beskattes i 1993.
TfS 1999, 574 VLR
En pressefotograf stiftede et anpartsselskab og solgte et billedarkiv til selskabet for 140.000 kr. Landsskatteretten fandt, at vederlaget var skattepligtigt for skatteyderen som maskeret udlodning. Landsretten bemærkede, at skatteyderen ved salget af billedarkivet havde overdraget sin ret til at kræve betaling for udnyttelse af de fotografiske billeder, og denne ret kunne sidestilles med de i LL § 16 E, stk. 1, nr. 2, nævnte eksempler. Vederlaget skulle derfor regnes med til den skattepligtige indkomst.
TfS 1998, 412 VLR
Skatteyderen flyttede sin virksomhed og modtog en goodwillerstatning på 800.000 kr. Skattemyndighederne fandt, at kun skønsmæssigt 100.000 kr. kunne anses som goodwill, mens størstedelen af restbeløbet blev anset som indkomst for afståelse af lejerettigheder. Landsretten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over goodwillerstatningen.
TfS 1997, 394 VLR
Skatteyderen havde indgået lejekontrakt om et lejemål, hvorfra skatteyderen drev virksomhed. Skatteyderen overdrog virksomheden til en tredjemand for 1.400.000 kr., heraf 690.000 kr. for indretning af lejede lokaler. Skattemyndigheden henførte af sidstnævnte beløb 590.000 kr. til vederlag for retten til at indtræde i lejekontrakt. Der var herved henset til, at der kun var bogført ombygningsudgifter for 4.908 kr. Landsretten fastholdte skattemyndighedens skøn og afgørelse.
TfS 1995, 829 ØLR
En skatteyder havde sammen med en medinteressent omdannet deres virksomhed til et selskab. En række hævninger, som skatteyderen foretog på sin mellemregningskonto med selskabet, og som skatteyderen anså som udbetaling af vederlag for goodwill, blev af skattemyndighederne sidestillet med udbetaling af løn, idet værdiansættelsen af goodwill ikke kunne godkendes. Landsretten fandt, at skønnet lå inden for, hvad udmeldte skønsmænd vurderede som rimeligt, og tiltrådte afgørelsen.
TfS 1991, 368 VLR
Godtgørelse ydet af en kommune blev anset som vederlag for afståelse af lejede lokaler, idet Landsretten ikke fandt det bevist, at der ved afståelsen af forretningslokaler var påført sagsøgeren tab for mistet goodwill.
TfS 1991, 85 ØLR
Skatteyderen og to medinteressenter købte et lejet erhvervslejemål og overtog også den tidligere indehavers lejemål med udlejeren. Lejemålet blev fremlejet til et selskab, der var stiftet af interessenterne. Interessenterne købte senere lejemålet som ejerlejlighed. Interessenterne solgte erhvervslejemålet til selskabet, ligesom lejligheden blev udlejet til selskabet. Landsretten fandt ikke, at en del af det vederlag, som selskabet betalte for erhvervslejemålet, kunne anses for en skattefri goodwill, men derimod for en ydelse i lejeforhold, der var skattepligtig indkomst efter SL § 4.
TfS 1991, 2 ØLR
En skotøjshandler havde indgået et lejemål, der var uopsigeligt i 20 år. Lejemålet blev overdraget til tredjemand, og skotøjshandleren flyttede til andre lokaler i nærheden. Landsretten fandt, at selvom det muligvis var aftalt mellem parterne, at der var tale om en overdragelse af beliggenhedsgoodwill, var der ikke ført bevis for mistet goodwill, da virksomheden fortsatte på næsten samme sted med uændret varesortiment mv. Afståelsessummen var derfor skattepligtig som afståelse af lejemål.
Se tilsvarende i TfS 1991, 106 LSR og i TfS 1995, 280 VLR
TfS 1986, 594 VLR
En specialtandlæge optog en kompagnon. Af I/S-kontrakten fremgik, at kompagnonen skulle betale halvdelen af forbedringsudgifter vedrørende lejede lokaler. Ligningsmyndighederne godkendte ikke, at vederlaget vedrørte ombygningsudgifter og dermed var skattefrit. Derimod fandt Ligningsmyndighederne, at det var udtryk for indtræden i lejemålet, og at vederlaget dermed var skattepligtigt. Landsretten fandt det uberettiget at henføre hele vederlaget vedrørende lejede lokaler til beskatning. Der burde udøves et konkret skøn, og sagen hjemvistes derfor til værdiansættelse heraf.
SKM2011.327.BR Et selskab havde foretaget indbetalinger til en fodboldklub mod andel i et eventuelt provenu, hvis to navngivne spillere blev solgt inden for kontraktperioden. Selskabet drev virksomhed med køb og salg af aktier og obligationer, og selskabets eneanpartshaver var formand for bestyrelsen i fodboldklubben. Skatteministeriet fik medhold i, at udgifterne til fodboldklubben ikke var foretaget som led i selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men derimod var afholdt i hovedanpartshaverens interesse. Udgiften kunne derfor hverken fratrækkes eller afskrives i selskabet, og hovedanpartshaveren blev beskattet af beløbet som maskeret udlodning.
SKM2015.468.SKAT
Skatterådet kunne bekræfte, at et selskabs overdragelse af knowhow til tre nystiftede datterselskaber kan være omfattet af afskrivningslovens § 41, at overdragelsen af knowhow mod vederlæggelse i nyudstedte aktier vil være skattefri for de modtagne datterselskaber, at datterselskabernes anskaffelsessum for knowhow skal fastsættes til armslængdeværdien, og at datterselskaberne kan foretage straksfradrag efter afskrivningslovens § 41 for den overdragne knowhows anskaffelsessum.
Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at de påtænkte datterselskabers straksfradrag efter afskrivningslovens 41 indgår i sambeskatningsindkomsten i samme periode, hvor moderselskabets salg af omhandlede knowhow indgår i sambeskatningsindkomsten, og at der ikke skal ske forholdsmæssig reduktion af det foretagne straksfradrag efter afskrivningslovens § 41, hvis et datterselskab udgår af sambeskatningen inden årets udløb.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at overdragelse af licensrettigheder kan gennemføres med samme skattemæssige virkning som ved overdragelse af knowhow.
SKM2002.135.LSR
Fortjeneste ved afhændelse af brugsret til timesharelejligheder, der udelukkende havde været anvendt til udlejning, var skattepligtig efter daværende LL § 16 E, stk. 1, nr. 3.
TfS 1993, 121 LSR
Et selskab, der drev to distriktsblade og et marketingfirma, overdrog sin samlede virksomhed til et andet selskab. Landsskatteretten fandt, at retten til at udgive distriktsbladene ikke var af en sådan karakter, at den kunne anses for omfattet af lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 4, om salg af rettigheder. Hele vederlaget, der i al væsentlighed var betalt for kundekreds, abonnenter og annoncører, blev anset for vederlag for goodwill.
TfS 1992, 71 LSR
En gartner havde i 25 år solgt grøntsager fra en lejet stadeplads på Københavns En gros Grønttorv. Fra 1986 havde lejeren af nabostadepladsen, der handlede med samme type af grøntsager, anvendt klagerens stadeplads og betalt for denne. I 1988 havde klageren solgt retten til stadepladsen til brugeren af denne. Fortjenesten herved blev anset for skattepligtig som betaling for afståelse af lejemål.
TfS 1991, 507 LSR
Skatteyderen erhvervede i august 1987 en ejendom fra sin fader. Erhvervslokalerne i ejendommen havde været udlejet til en købmand siden 1961. Lejemålet blev opsagt af købmanden i 1988 og stod herefter ubenyttede, indtil de blev udlejet. Ifølge lejekontrakten, der skulle løbe over 10 år, betalte lejeren 108.000 kr., herunder 60.000 kr. for goodwill. Landsskatteretten konstaterede, at der ikke var afstået en kundekreds eller lignende og fandt, at vederlæggelsen måtte anses for en art nøglepenge eller lejemålsdusør efter SL § 4.
TfS 1991, 170 LSR
En ingeniør tilbagesolgte en udbyttekontrakt til det udstedende kommanditselskab for en salgssum på ca. 20.000 kr. Han modtog a conto 12.800 kr., ligesom han blev frigjort for gæld til kommanditselskabet på 7.200 kr. Landsskatteretten fandt, at den fortjeneste, der blev opgjort på dette grundlag, var skattepligtig indkomst, idet det var uden betydning om, der var afregnet kontant eller ved frigørelse af gæld.
TfS 1989, 482 LSR
Et selskab, der drev virksomhed bl.a. med import af en vareart til en sammenslutning af andelsforeninger, overdrog salgsretten til forhandlede vareart samt kundemasse, arkiver mv. for 1,4 mio. kr. Landsskatteretten fandt, at der efter det oplyste forelå en samlet overdragelse af den værdi, som virksomheden repræsenterede, og at betalingen måtte anses som vederlag for goodwill.
TfS 1989, 467 LSR
En skatteyder havde i 1985 i forbindelse med køb af en forretning indgået en lejekontrakt vedrørende de lokaler, hvorfra forretningen blev drevet. Lejemålet var uopsigeligt, men ophørte af sig selv 31/5 1990. På dette tidspunkt havde skatteyderen ret til at købe lokalerne til en nærmere angivet, pristalsreguleret pris. Ved salg af forretningen havde skatteyderen anset en del af vederlaget som betaling for selve køberetten. Landsskatteretten fandt, at beløbet var vederlag for at indtræde i lejekontrakten og derfor omfattet af § 2, nr. 5, i daværende lov om særlig indkomstskat.
TfS 1986, 136 LSR
En person, som havde disposition over en lejlighed i et kloster, indgik en aftale om, at hun skulle fraflytte lejligheden, hvorefter hun skulle have udbetalt en pristalsreguleret ydelse på 4.000 kr., tilbagebetalt indskud på 10.000 kr. samt yderligere 10.000 kr. til dækning af flytteomkostninger. Landsskatteretten fandt, at det udbetalte beløb på 20.000 kr. måtte anses for en skattefri kompensation for opgivelse af privat lejemål.
LSRM 1986, 45 LSR
Et kommanditselskab ejede et skib, som var udlejet uopsigeligt i 13 år til et selskab. I forbindelse med selskabets betalingsstandsning blev udlejningskontrakten ophævet, og der udbetaltes erstatning til kommanditselskabet. Den enkelte kommanditists andel heraf blev beskattet i medfør af § 2, nr. 5, i lov om særlig indkomst - nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2.
LSRM 1982, 150 LSR
Landsskatteretten fandt, at de efter lov om godstransport med motorkøretøjer meddelte køretilladelser var af et sådant gensidigt indhold, at fortjeneste eller tab ved afståelse eller opgivelse heraf, skulle anses for en ret ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt. Fortjeneste og tab herpå skulle derfor regnes med ved opgørelsen af indkomsten.
LSRM 1982, 102 LSR
Landsskatteretten fandt ikke, at en testamentarisk ret til udbytte kunne anses for en rettighed ifølge en udbyttekontrakt.
SKM2012.370.SR
Skatterådet kan ikke bekræfte, at en forelagt aftale om køb af ret til andel i spørgerkoncernens omsætning er en udbyttekontrakt, og udgiften til køb af denne er derfor ikke afskrivningsberettiget for en personlig dansk investor i henhold til afskrivningslovens § 40, stk. 2 med den virkning, at afskrivningen kan fradrages i investorens skattepligtige indkomst. Skatterådet finder, at aftalen er en finansiel kontrakt. Der vil ikke være tale om overdragelse af en udbyttekontrakt, selvom der er tale om (videre-)overdragelse af kontrakten indgået mellem Spørger og Managementselskabet. Skatterådet kan derfor bekræfte, at det er uden betydning for svaret om en investor køber retten direkte hos Spørger eller hos Managementselskabet. Skatterådet kan bekræfte, at ved køb hos Managementselskabet, skal Managementselskabet opgøre resultatet ved den/de indgåede finansielle kontrakter.
SKM2012.62.SR Skatterådet kan ikke bekræfte, at udgifterne til køb af ret til andel af transfersum er afskrivningsberettigede efter reglerne om udbytteretter i AL § 40, stk. 2. Det er Skatterådets opfattelse, at retten skal behandles efter statsskattelovens § 4, litra f. Dette indebærer, at gevinst skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, og at tab ikke kan fradrages.
Se også SKM2012.139.SR.
SKM2010.253.SR
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at en erstatning for opgivelse af uopsigeligheden ifølge en erhvervslejekontrakt var en fordring omfattet af kursgevinstloven. Skatterådet fandt, at retten var omfattet af AL § 40.
SKM2007.684.SR
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at navnerettighederne og konceptet "Q" kunne overdrages vederlagsfrit fra foreningen C til selskabet B, da der var tale om et indarbejdet og velrenommeret "brand", der måtte antages at repræsentere en værdi. Skatterådet afviste samtidig at behandle spørgsmålet om, hvilken værdi navnerettighederne og konceptet "Q" repræsenterede, da der ikke var fremlagt tilstrækkelige oplysninger om dette efter SFL § 24, stk. 2.
SKM2006.274.SR
Skatterådet udtalte med henvisning til SKM2003.586.HR, at udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder skal behandles som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset for "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor betalingerne skete i henhold til de indgåede kontrakter. Det var uden betydning for den skattemæssige behandling af udgifterne, om der var tale om udgifter til erhvervelse af "gamle film", premierefilm eller film, der endnu ikke var færdigproducerede på tidspunktet for kontraktens indgåelse.
TfS 1994, 669 LR
Et selskab overvejede at etablere et K/S, der skulle købe råfilm samt alle rettigheder til visuelle medier. Som udgangspunkt skulle filmen erhverves umiddelbart efter produktionens afslutning, men før verdenspremieren. Udgifterne til anskaffelsen af filmrettigheder var omfattet af LL § 16 F, stk. 2, jf. § 16 E, stk. 1, nr. 2, (nu AL § 40, stk. 2).
Kommenteret i TfS 1995, 80 DEP.
TfS 1989, 64 LR
Ligningsrådet fandt, at overdragelsen af et bedækningsbevis, der gav ret til vederlagsfrit at få bedækket en hoppe årligt, så længe hingsten var avlsdygtig, var en rettighed ifølge en udbyttekontrakt.
Skd. 1982.60.33
Fredningsstyrelsen spurgte om beskatningen af en erstatning, der betales i anledning af, at der for en lang periode nedlægges forbud mod fortsat udnyttelse af en ejendoms råstoffer. Såvel ejendommens ejer som forpagteren af ejendommen ville modtage erstatning. For ejeren blev erstatningen anset for ekspropriation og dermed skattefri, men for forpagterens vedkommende blev erstatningen anset for et vederlag for opgivelse af retten ifølge en lejekontrakt eller lignende og dermed skattepligtig.
Skd. 1973.23.21
Skattedepartementet udtalte, at der ikke var hjemmel til at indrømme fradrag for udgifter til nyetablering i andre lokaler i modtaget godtgørelse for opgivelse af lejeretten til nogle lokaler, der anvendtes i virksomheden.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Afskedigelse ikke usaglig, og den gennemførte partshøring var tilstrækkelig
Medarbejderen blev ansat i Udenrigsministeriet i august 1976 og havde siden september 2000 udført arbejde som ambassaderåd på en ambassade.
På grund af finanslovsforslaget for 2002 blev Udenrigsministeriet nødt til at afskedige medarbejdere. Kriterierne, for udvælgelsen af hvem der skulle afskediges, var fastsat på baggrund af en overordnet vurdering af personalestrukturen sammenholdt med de fremtidige opgaver, der skulle varetages.
Den 6. februar 2006 modtog medarbejderen en skrivelse fra Udenrigsministeriet, hvori det blev varslet, at ministeriet overvejede at afskedige ham, og medarbejderen blev i den forbindelse givet en frist på 14 dage til at fremkomme med en udtalelse. Skrivelsen indeholdt derudover de kriterier, som forventedes anvendt ved udvælgelsesproceduren. Medarbejderen anførte hertil, at Udenrigsministeriet burde lægge høj vægt på hans anciennitet og alder ved vurderingen af, om han skulle afskediges. Derudover anmodede medarbejderen om aktindsigt i sin sag.
Udenrigsministeriet besvarede ikke medarbejderens anmodning om aktindsigt, før ministeriet den 21. februar 2006 afskedigede medarbejderen. Medarbejderen anførte herefter, at den skete afskedigelse var usaglig, og at der ved afskedigelsesproceduren ikke var foretaget fornøden partshøring.
Højesteret lagde til grund, at opsigelsen af medarbejderen skete som led i afskedigelsen af et større antal medarbejdere, hvilket var begrundet i nedskæringer som følge af manglende bevillinger. Højesteret udtalte herefter, at skrivelsen af den 6. februar 2006 oplyste medarbejderen om de kriterier, der ville blive fulgt ved afgørelsen af, hvem der skulle afskediges.
Højesteret fandt efter bevisførelsen, at afskedigelsen af medarbejderen ikke var usaglig, hvorfor denne ikke havde krav på godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
Højesteret udtalte derudover, at ministeriet burde have besvaret medarbejderens anmodning om aktindsigt. Dette fandtes dog ikke efter Højesterets vurdering konkret at have haft væsentlig betydning.
Sluttelig udtalte Højesteret, at sagsbehandlingsreglerne skal bidrage til saglige beslutninger i afskedigelsessager. Når afskedigelsen var saglig, kan tilsidesættelsen af sagsbehandlingsreglerne – her medarbejderens adgang til aktindsigt – ikke i sig selv udløse et krav på kompensation.
Dommen slår fast, at offentligt ansatte med høj anciennitet ikke nyder samme beskyttelse mod opsigelse, som den der følger af Afskedigelsesnævnets praksis på LO/DA’s område. Dette er i overensstemmelse med gældende praksis på området.
Derimod er Højesterets afsluttende bemærkning om, at tilsidesættelsen af sagsbehandlings-reglerne ikke i sig selv kan udløse et krav på kompensation, værd at hæfte sig ved. Der kan enten være tale om en ny praksis, hvor overholdelse af de forvaltningsretlige regler ved afskedigelser indenfor det offentlige er sekundær i forhold til afskedigelsens saglighed eller en understregning af den gældende praksis, hvor manglende iagttagelse af de forvaltningsretlige regler kun giver ret til kompensation, hvis der kan dokumenteres konkret væsentlighed.
Den endelige afklaring af, rækkevidden af Højesterets afsluttende bemærkninger vil formentlig foreligge, når Højesteret tager stilling til den af DJØF mod Arbejdsmarkedsstyrelsen anlagte sag, hvor DJØF i to instanser har fået medhold i at der skulle kompenseres for forvaltningsretlige sagsbehandlingsfejl til trods for, at et afskedigelsesnævn havde erklæret afskedigelsen for saglig. Denne sag domsforhandles i Højesteret den 29. maj 2007.
I sager mod Staten fremføres allerede nu ofte den første af de ovenfor nævnte mulige konsekvenser af dommen som et standpunkt. Det er derfor særligt vigtigt allerede nu, at overveje tilrettelæggelsen af sager, hvor forvaltningens sagsbehandling ønskes prøvet, så der tages højde for, om Staten har opnået Højesterets tiltrædelse af dette standpunkt.
Højesterets dom er afsagt den 27. november 2006 og kan rekvireres ved henvendelse til receptionist Birte Fisker
Schebye Jacobsen har ikke ført sagen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA - Katolsk Magasin
Kommentarer lukket til Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA	683	04 juli, 2016	Nyheder	juli 4, 2016 Indlæg af Torben Riis
Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA
USA’s højesteret har den 27. juni med stemmerne 5-3 underkendt en lov i staten Texas fra 2013, som krævede, at abortklinikker for det første skulle have en fast aftale med et lokalt hospital, såfremt der opstod en situation, hvor den aborterende kvinde havde behov for akut lægehjælp, og for det andet, at abortklinikken skulle leve op til de kvalitetskrav, man stiller til ambulatorier, der foretager kirurgiske indgreb.
Disse krav fandt de fem højesteretsdommere udgjorde ”en unødvendig byrde” i forhold til kvinders ret til abort, ligesom de mente, at loven udgjorde ”en væsentlig hindring” for at gøre brug af denne forfatningssikrede ret.
Mindretallet – som bestod af højesteretspræsident John Roberts og af de to dommere Samuel Alito og Clarence Thomas – tog skarpt afstand fra afgørelsen.
Blandt andet udtalte dommer Alito, at det forhold, at der er klinikker, der har måttet lukke i et bestemt område af staten, ikke burde føre til, at klinikker i et andet område af den grund fritages for at efterleve lovens bestemmelser.
Dommer Clarence Thomas sagde i sin mindretalsudtalelse: ”I dag underkender retten to love på befaling af nogle abortklinikker og læger. Denne afgørelse illustrerer Højesterets bekymrende tendens til at bøje reglerne, så snart det drejer sig om en hvilken som helst bestræbelse på at begrænse antallet af aborter eller blot om at give udtryk for modstand mod abort”.
De katolske biskopper i Texas erklærede, at man i forening med millioner af katolikker i Amerika og i hele verden vil fortsætte med at arbejde for at beskytte livet og menneskets værdighed fra undfangelsen til en naturlig død. Kirurgisk abort, sagde biskopperne, er et indgreb, som kan medføre mange alvorlige komplikationer. Derfor har staten en legitim interesse i at sikre den abortsøgende kvinde en så høj grad af sikkerhed som muligt i forbindelse med indgrebet og endvidere sikre, at øjeblikkelig lægehjælp er tilgængelig, såfremt der indtræffer komplikationer som f.eks. blødninger, perforering af livmoderen, blodpropper eller allergiske reaktioner.
Det synspunkt blev ligeledes gjort gældende af de amerikanske Pro Life-organisationer. Lederen af National Right to Life Committee, Carol Tobias, stillede således dette spørgsmål: ”Er disse abortklinikker virkelig så lurvede, at de ikke kan leve op til de minimumskrav, som andre klinikker er underkastet? Og hvor dårlige er mon abortlægerne, siden de ikke kan få en aftale med det lokale hospital? Som vi så det i tilfældet med Kermit Gosnell i Philadelphia, er den indbringende abortindustri enten ikke i stand til eller ikke villig til at holde orden i egne rækker, men lukker øjnene for uhumske og elendige tilstande i klinikkerne.”
Gosnell-sagen
Skandalesagen i Philadelphia tog sin begyndelse i februar 2010, da FBI-agenter og repræsentanter for sundhedsmyndighederne foretog en razzia i den 72-årige læge Kermit Gosnells klinik. Her mødte der dem et forfærdende syn, som de i den efterfølgende rapport beskrev med ord som ”beskidt, afskyeligt, ekstremt uhygiejnisk, aldeles utidssvarende og oprørende”. Ikke alene var de hygiejniske forhold nærmest ubeskrivelige, men Gosnells personale viste sig at være personer uden relevant uddannelse, som gav de abortsøgende kvinder den samme dosis smertestillende indsprøjtninger uanset højde og drøjde. Den medicin, man fandt i skabene, var for en stor del over udløbsdatoen, ligesom klinikkens instrumenter var rustne og forældede og ikke steriliserede efter brug. Det mest chokerende var dog, at man fandt aborterede fostre overalt, som Gosnell opbevarede som trofæer – i plasticposer, mælke- og juicekartoner og endda i emballager til kattemad – herunder også et 19. uger gammelt helt intakt foster, som lå i en kummefryser.
Under den efterfølgende retssag kom det frem, at Gosnells standardprocedure i forbindelse med sene aborter, hvor der var tale om levendefødte børn, bestod i, at man skar et snit i nakken på barnet og klippede rygsøjlen over med en saks for at sikre sig, at det ikke overlevede.
Imidlertid kunne man kun løfte bevisbyrden i to tilfælde – hertil krævedes mere end vidneudsagn – men det var også nok til at idømme Gosnell to livstidsdomme. Det skete i foråret 2013.
Hvorfor greb myndighederne ikke ind på et tidligere tidspunkt? En del af forklaringen er, at Gosnell praktiserede i et fattigkvarter med hovedsageligt ressourcesvage patienter, der var mindre tilbøjelige til at klage. Men klaget blev der nu alligevel – uden at der blev reageret fra myndighedernes side, som da også efterfølgende stod tilbage med et forklaringsproblem.
Det var ikke mindst under indtryk af denne affære, at Texas’ guvernør Rick Perry i 2013 satte sit navn under den lov, som Højesteret nu har underkendt.
Er Højesteret blevet et politisk redskab for skiftende regeringer?
Det hører til sjældenhederne, at Højesteret dømmer om sager vedrørende provokeret abort. Sidste gang det skete var i 2007, da den opretholdt et forbud mod partial-birth abortion – den abortmetode, hvor man i selve fødselsøjeblikket punkterer det endnu ufødte barns hjerne, således at barnet dør, inden det har forladt fødselskanalen og juridisk set har overskredet den ”forfatningsmæssige grænselinje” mellem at være et foster og et nyfødt barn. Metoden var endnu tilladt under præsident Bill Clinton, som nedlagde veto i 1996 mod et forslag i Kongressen om at forbyde metoden.
Tilbage i 1992 bekræftede Højesteret de enkelte staters ret til at indføre love, der begrænsede aborter, så længe de ikke kom til at udgøre ”en unødvendig byrde” eller en ”væsentlig hindring” for kvinders adgang til abort. Det er disse formuleringer, som vi omtalte i starten af denne artikel, den aktuelle dom refererer til.
Det har naturligvis givet anledning til at stille spørgsmålet: Hvad er det, der gør, at lovkrav som i Texas ifølge Højesteret nu – til forskel fra før – udgør en utilladelig byrde og hindring for fri abort? Dommer Clarence Thomas har mere end antydet, at der er tale om en politisk motiveret dom. Han afsluttede sin 17 sider lange mindretalsudtalelse med at konstatere, at Højesteret øjensynlig ”fortsætter med at reducere forfatningsbaseret lovgivning til politisk motiverede værdidomme, indtil den sidste antydning af dens legitimitet er forsvundet.”
Højesterets afgørelse, som naturligvis er et tilbageslag for den amerikanske Pro Life-bevægelse, har samtidig sat fokus på det faktum, at USA’s næste præsident, som i sin embedsperiode kan komme til at udnævne flere højesteretsdommere, vil kunne få afgørende indflydelse på abortlovgivningen i de næste årtier. Men mens der endnu består en vis usikkerhed om, hvor republikanernes kandidat Donald Trump, står i dette spørgsmål, kan det samme ikke siges om demokraternes Hillary Clinton. Straks efter domsafsigelsen erklærede hun, at den var ”en sejr for kvinder”, ligesom hun i løbet af sin kampagne klart har tilkendegivet, at hun ubetinget går ind for fri abort – fra undfangelsen og helt op til fødselstidspunktet.
← Klar tale og ikke kun barmhjertighed er nøgleord i relation til Martin Luther Kardinal Sarah udfordrer Vatikanet med et udspil om liturgien → ← Previous Next →

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højt at flyve, dybt at falde - Advokatavisen
Artiklens dato: 3. dec 2009
Handelsagent for møbelfabrik krævede kr. 4,5 mio. i provision og godtgørelse af tidligere agenturgiver, men skal i stedet betale kr. 600.000,00 i sagsomkostninger
Således endte i korthed et sagsforløb i Vestre Landsret og afsluttet med Højesterets dom af den 9. juni 2009 – et forløb over knap 5 år.
Handelsagenten, der havde mange kontakter på det franske marked, indgik den 1. februar 1996 en handelsagentaftale vedrørende det franske marked med en større nordvestjysk møbelfabrik.
På daværende tidspunkt havde møbelfabrikken ingen kunder i Frankrig.
I 2000 blev agentaftalen fra 1996 afløst af en ”markedsspecifik samarbejdsaftale”.
Denne betegnelse er én af mange betegnelser, som fabrikker m.v. anvender for at undgå at kalde en handelsagentaftale ved rette navn, selvom samarbejdet er et agentursamarbejde.
Er der reelt tale om et agentursamarbejde, medfører dette jo en betydelig ”beskyttelse” af agenten, uanset aftalens betegnelse.
Af aftalen fremgik udover bl.a. salgsmål 15 % årlig stigning, at aftalen var uopsigelig medmindre der var tale om væsentlig misligholdelse i en periode på 5 år gældende fra underskriftsdatoen.
Handelsagenten skaffede ubestridt møbelfabrikken en meget betydelig omsætning i Frankrig, en omsætning på op til kr. 30 mio. pr. år frem til år 2000 men herefter var omsætningen faldene.
Møbelfabrikken havde dog svært ved at opnå den fornødne rentabilitet ved salget til kunder i Frankrig, og bl.a. af den grund fik den gennem flere år meget betydelige underskud.
Med henblik på at forbedre rentabiliteten ønskede møbelfabrikken at indgå en licensaftale med en anden dansk møbelfabrik for så vidt angår de mindre møbelserier, idet den pågældende samarbejdspartner var bedre gearet til produktion af mindre serier.
Det var meningen hos såvel agenturgiveren som hos dennes nye samarbejdspartner, at handelsagenten skulle indgå en ny handelsagentaftale med den nye fabrik for så vidt angår de til denne overdragne møbelserier.
Handelsagenten skulle fortsætte med agenturgiveren for så vidt angår de største kunder, som fortsat skulle være agenturgiverens umiddelbare kunder.
Handelsagenten ønskede imidlertid ikke at indgå en aftale med den mindre møbelfabrik.
Samtidig indgik handelsagenten en agentaftale omfattende Frankrig med en anden dansk møbelfabrik, og det uanset en konkurrencebegrænsning i handelsagentaftalen, hvorefter agenten ikke i det geografiske område måtte repræsentere andre virksomheder ved salg af konkurrerende produkter til kunder/kunder der var nævnt i et medfølgende bilag.
Samtidig faldt agenturgiverens omsætning i Frankrig meget betydeligt.
Handelsagenten blev herefter i februar 2004 opsagt af møbelfabrikken med 6 måneders varsel på grund af væsentlig misligholdelse som følge af manglende opnåelse af salgsmål ved en årlig stigning på 15 % i forhold til omsætningen i de forudgående år.
Licenssamarbejdet blev ikke til noget som følge af, at den nye fabrik gik i betalingsstandsning og senere konkurs meget kort tid efter indgåelse af aftalen med handelsagenten.
Følgelig blev rettighederne til de mindre møbelserier ført tilbage til agenturgiveren.
Imidlertid faldt agenturgiverens omsætning i Frankrig meget drastisk i løbet af 2004 for stort set helt at ophøre i 2005.
Agentens advokat bestred, at agenten havde misligholdt aftalen på grund af omsætningens udvikling.
Kort tid efter ophævede agenturgiveren agentaftalen med henvisning til, at agenten havde indgået agentursamarbejdet med det nye firma.
Som følge af ophør krævede agenten i Vestre Landsret kr. 4,5 mio., der blev fordelt med:
provision kr. 3,4 mio. (dækkende provisionserstatning indtil udløb af den postulerede uopsigelighedsperiode, 5 år fra underskriftsdatoen),
godtgørelse kr. 1,1 mio. (godtgørelsen af et beløb, der kan kræves, når en agent bliver opsagt uden rimelig anledning, og agenten har skaffet agenturgiveren nye kunder eller en væsentlig forøgelse af omsætningen på eksisterende kunder OG agenturgiveren fortsat vil få glæde af disse kunder, samtidig med, at agenten mister provision af kunderne. Godtgørelsen kan maksimalt andrage 1 års provision beregnet ud fra gennemsnittet af de sidste 5 års provision.)
Vestre Landsret fandt, at agenturgiveren havde været uberettiget til at foretage en opsigelse inden udløbet af uopsigelighedsperioden.
Vestre Landsret fandt endvidere ikke, at betingelserne for ophævelse (straks) var opfyldt.
Vestre Landsret fandt følgelig, at der som udgangspunkt skulle betales provision frem til udløb af uopsigelighedsperioden den 6. juli 2005, men i lyset af den stedfundne omsætning i perioden satte Landsretten beløbet til kr. 700.000,00 mod påstået kr. 3,4 mio.
Landsretten fandt ikke, at der var basis for betaling af godtgørelse, da salget helt var svigtet.
Agenten var utilfreds med afgørelsen og ankede den til Højesteret.
For Højesteret blev agentens påstand dog reduceret til i alt kr. 2,5 mio. dækkende godtgørelse med kr. 1.140.000,00 og provision til kr. 1.360.000,00.
Højesteret fokuserede i sine præmisser meget på nedgangen i omsætningen i 2004 og det totale bortfald i 2005.
Højesteret fandt ikke, at der forelå nogen misligholdelse på grund af agentens indgåelse af nyt agentursamarbejde, så ophævelsen var uberettiget.
Derimod fandt Højesteret ud fra en formålsfortolkning af aftalen, at den kunne opsiges med 6 måneders varsel.
Højesteret fandt, at en opsigelsen af agenten var berettiget som følge af den lave omsætning.
Imidlertid fastsatte Højesteret i lyset af det meget store fald i omsætningen provisionserstatningen til kun kr. 400.000,00.
Højesteret mente ej heller, at der var basis for godtgørelse.
Som følge af udfaldet af sagen for så vel Landsret som Højesteret, fandt Højesteret ikke, at agenten skulle have tilkendt omkostninger.
Men da agentens krav i henhold til Højesterets dom, det vil sige kr. 400.000,00 + renter, skulle opfyldes, gik agenturgiveren konkurs.
Dividenden i konkursboer til simple kreditorer, som agenten jo var, er altid meget beskedne.
Agenten har ifølge sit eget udsagn betalt egne sagsomkostninger totalt med ca. kr. 600.000,00 (det vil sige retsafgifter og udgifter til egen advokat)
Så agenten oplevede på trods af det meget langstrakte forløb et helt utilfredsstillende resultat.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Arveafkald - krav til fuldmagt - krav til indsendelsesfrist - beregning af boafgift
27 Jan 2009 12:58
SKM2009.175.HR
Arveafkald, boafgift, boopgørelse, fuldmagt, skiftefuldmagt
Ved denne kendelse tager Højesteret stilling til, hvilke krav, der kan stilles til en meddelelse om arveafkald over for skifteretten i medfør af boafgiftslovens § 5, stk. 4, 1. pkt. og dødsboskiftelovens § 32, 1 pkt. Kendelsen er på flere punkter principiel.
Højesteret fastslår generelt, at en meddelelse om arveafkald til skifteretten kan gives særskilt eller i en boopgørelse. Ved en skriftlig meddelelse om arveafkald skal arvingens underskrift være anført, eller også skal der være vedlagt dokumentation for fuldmagt. En sædvanlig skiftefuldmagt giver ikke fuldmagt til på arvingens vegne at give arveafkald.
Vedrørende tidspunktet for meddelelse af et arveafkald fastslår Højesteret generelt, at et arveafkald skal være meddelt senest samtidig med indgivelse af boopgørelse eller ved udløbet af fristen for indgivelse af boopgørelse. Samtidig anføres, at ordet "indsendes" i dødsboskiftelovens § 32, 1. pkt. og boafgiftslovens § 10, stk. 1 ikke indeholder krav om, at boopgørelsen skal være afleveret (modtaget) på skifterettens kontor inden fristens udløb. Højesterets kendelse tilsidesætter herved UfR 2004, side 888 V, hvor landsretten omvendt fastslog, at boopgørelse - og dermed arveafkald - skulle være modtaget i skifteretten inden udløbet af fristen.
I den konkrete sag indeholdt boopgørelsen, der var underskrevet i henhold til sædvanlig skiftefuldmagt, meddelelse om arveafkald. Meddelelsen var ikke vedlagt nogen form for dokumentation vedrørende arveafkaldene. Der blev først efterfølgende fremsendt underskrevne erklæringer fra arvingerne om arveafkald, og fristen for meddelelse af arveafkald var derfor sprunget. Omvendt var selve boopgørelsen indsendt rettidigt, idet boopgørelsen var afsendt inden fristens udløb.
Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets kendelse af 27. juni 2008, men med en anden begrundelse, idet Vestre Landsret havde lagt vægt på, at boopgørelsen var modtaget for sent, jf. også ovennævnte UfR 2004, side 888 V.
Boafgiftsloven § 5, stk. 4
Boafgiftsloven § 10, stk. 1
Dødsboskifteloven § 32
Døds- og fællesboet efter A
Poul Sørensen, Børge Dahl og Jens Peter Christensen
Byrettens kendelse af 19. marts 2008, SKS 74-60-10/2006
A afgik ved døden den 5. januar 2006. Arvingerne i boet var den efterlevende ægtefælle BA og fællesbørnene CA, DA og EA. Boet blev den 24. april 2006 udleveret til privat skifte.
Skifteretten modtog den 10. april 2007 boopgørelse i boet, hvor af det blandt andet fremgår, at livsarvingerne giver afkald på en del af deres arv, Skifteretten modtog arvingernes arveafkald den 9. juli 2007. Arveafkaldene fra CA og DA er dateret den 10. april 2007, mens arveafkaldet fra EA er dateret den 12. april 2007.
Skifteretten fremsendte den 5. december 2007 afgiftsberegning i sagen til boets kontaktperson KS. Efter afgiftsberegningen skal der betales 278.038,34 kr. i boafgift. I afgiftsberegningen blev det anført, at der ved beregningen af boafgiften var set bort fra arvingernes arveafkald, da disse ikke var meddelt inden boopgørelsen blev indsendt, jf. boafgiftsloven § 5, stk. 4.
KS har ved brev af 21. december 2007 klaget over afgiftsberegningen. KS har anført, at boafgiftslovens § 5, stk. 4, dels indeholder et meddelelseskrav dels en tidsmæssig betingelse. For så vidt angår meddelelseskravet så kan et arveafkald afgives både mundtligt og skriftligt. Det fremgår af boopgørelsen, hvor endvidere ordet "arveafkald' er anført, at børnene efter afdøde giver afkald på 65 % af arven. Der kan således ikke være tvivl om, at der er meddeIt et arveafkald. Hvis det skulle være en betingelse, for at et arveafkald kan anses for at være gyldigt, at det er skiftligt og underskrevet af arvingen, så burde det fremgå udtrykkeligt af lovbestemmelsen. Et arveafkald må anses for at være rettidigt, hvis det er meddelt samtidigt med, at den endelige boopgørelse indleveres, hvilket er i overensstemmelse med bestemmelsens formål. Beregningen af boafgiften skal således beregnes ud fra, at der er meddelt rettidigt arveafkald fra arvingerne.
Et arveafkald på falden arv skal være meddelt over for skifteretten inden indlevering af den endelige boopgørelse af hensyn til afgiftsberegningen, jf. boafgiftslovens § 5, stk. 4.
Boopgørelsen er indleveret i skifteretten den 10. april, 2007, og arvingerne har ikke forinden meddelt særskilt arveafkald. Herefter og da den underskrevne boopgørelse efter sit indhold efter skifteretten opfattelse ikke kan træde i stedet for meddelse om arveafkald opretholdes skifterettens afgiftsberegning. Derfor
Skifterettens afgiftsberegning opretholdes.
Vestre Landsrets kendelse af 27. juni 2008, B-0575-08
Den 19. marts 2008 har skifteretten afsagt kendelse om, at skifterettens afgiftsberegning opretholdes.
Døds- og fællesboet efter A og efterlevende ægtefælle BA kærer skifterettens kendelse om beregning af boafgift.
KS har i henhold til skiftefuldmagter fra boets arvinger underskrevet boopgørelsen, der indeholder udtrykkelig oplysning om de delvise arveafkald.
Det fremgår af forarbejderne til boafgiftslovens § 5, stk. 4, at den tidsmæssige betingelse for at meddele skifteretten oplysning om arveafkald er opfyldt, hvis meddelelsen gives samtidig med indleveringen af endelig boopgørelse.
Det må herved forudsættes, at indleveringen sker inden 3 måneder efter den valgte skæringsdag, jf. dødsboskiftelovens § 32.
Da boopgørelsen er indleveret efter, at fristen herfor udløb, er de afgivne arveafkald ikke meddelt skifteretten i overensstemmelse med boafgiftslovens § 5, stk. 4, og landsretten tiltræder derfor med denne begrundelse, at skifteretten ikke har tillagt boopgørelsens oplysninger om arveafkaldene virkning ved beregningen af boafgift.
Da den subsidiære påstand om overgang til bobestyrerbehandling skal fremsættes over for skifteretten, stadfæster landsretten herefter kendelsen.
T h i b e s t em m e s
Højesterets kendelse af 27. januar 2009, 305/2008
I tidligere instanser er afsagt kendelse af skifteretten den 19. marts 2008 og af Vestre Landsrets 13. afdeling den 27. juni 2008. Procesbevillingsnævnet har den 11. august 2008 meddelt tilladelse til, at kendelsen indbringes for Højesteret.
Kærende, døds- og fællesboet efter A, har påstået landsrettens kendelse ophævet og arveafkaldene i boopgørelsen lagt til grund ved afgiftsberegningen. Boet har subsidiært påstået landsrettens kendelse ophævet og boet oversendt til skifteretten til bobestyrerbehandling.
SKAT, der er indtrådt i sagen for Højesteret, jf. dødsboskiftelovens § 80, stk. 3, har påstået stadfæstelse.
Landsretten har henholdt sig til kendelsen.
Det er ubestridt, at fremsendelsesskrivelsen af 3. april 2007 fra KS, R1 Landboforening, til skifteretten var vedlagt sædvanlige skiftefuldmagter.
Kærende har i kæreskriftet oplyst, at boopgørelsen blev afsendt til skifteretten tirsdag den 3. april 2007. Den 5. april var skærtorsdag, og første kontordag derefter var således tirsdag den 10. april 2007.
Det hedder i boopgørelsen bl.a.
"Børnene giver afkald på 65 % af arven og der udlægges herefter 719.130,60."
Boopgørelsen er underskrevet af KS "i h.t. skiftefuldmagter".
I de tre arveafkald, der er dateret hhv. den 10. april, den 10. april og den 12. april 2007, og som blev sendt til skifteretten med brev af 5. juli 2007, hedder det:
"Arveafkald
Undertegnede ... giver herved arvekald uden vederlag for 65 % af min arv i boet efter A.
Afkaldet gives til fordel for boet."
Boet har gjort gældende, at boopgørelsen er indsendt rettidigt, jf. boafgiftslovens § 5, stk. 4, og i hvert fald er afsendt så betids, at den burde være blevet modtaget af skifteretten den 4. april 2007. Arveafkaldene kan meddeles i boopgørelsen som sket, idet der ikke gælder noget formkrav til sådanne afkald. Endelig er det ikke en betingelse for rettidig meddelelse om arveafkald i en boopgørelse, at boopgørelsen er blevet indsendt rettidigt.
Boet har subsidiært anført, at det følger af dødsboskiftelovens § 30, stk. 1, nr. 3, at boet skal overgå til bobestyrerbehandling, såfremt boopgørelsen ikke er blevet indsendt rettidigt.
SKAT har gjort gældende, at boopgørelsen skulle være indgivet til skifteretten inden - eller i hvert fald senest - 3 måneder efter skæringsdagen den 5. januar 2007, jf. dødsboskiftelovens § 32, 1. pkt. Fristen for indsendelsen udløb den 4. april 2007, idet den 5. april var en helligdag, og boopgørelsen er således indgivet for sent. Meddelelse om arveafkald skal være givet til skifteretten inden indgivelsen af boopgørelsen og i hvert fald senest på det tidspunkt, hvor fristen for indgivelse af boopgørelsen udløb. I øvrigt kan arveafkaldene i denne sag først anses for at være blevet givet ved de skriftlige arveafkald af 10. og 12. april 2007.
SKAT har endelig anført, at boet ikke efter dødsboskiftelovens § 30, stk. 1, nr. 3, har et ubetinget krav på bobestyrerbehandling i tilfælde af for sent indgivet boopgørelse.
Meddelelse om arveafkald til skifteretten kan gives særskilt eller i boopgørelsen. En skriftlig meddelelse skal være underskrevet af den arving, som giver afkald, eller vedlagt dokumentation for den underskrivendes fuldmagt til at repræsentere arvingen i dette forhold. En sædvanlig skiftefuldmagt giver ikke fuldmagt til på arvingens vegne at give arveafkald.
Meddelelse om arveafkald til skifteretten skal ske senest samtidig med indgivelse af boopgørelsen eller udløbet af fristen for indgivelse af boopgørelsen, jf. boafgiftslovens § 5, stk. 4. I den foreliggende sag udløb fristen på 3-månedersdagen for skæringsdagen, dvs. den 5. april 2007, jf. dødsboskiftelovens § 32, 1. pkt. Efter ordlyden af denne bestemmelse er det, som skal foretages inden for fristen, at boopgørelsen "indsendes" til skifteretten. Tilsvarende hedder det i boafgiftslovens § 10, stk. 1, at boopgørelse "indsendes". På denne baggrund finder Højesteret, at der ikke kan stilles krav om aflevering på skifterettens kontor inden fristens udløb.
I den foreliggende sag indeholdt boopgørelsen, der var underskrevet i henhold til sædvanlige skiftefuldmagter, meddelelse om arveafkaldene. Meddelelsen var ikke vedlagt fornøden dokumentation for fuldmagt vedrørende arveafkaldene. Selv om boopgørelsen må anses for rettidigt indsendt, er behørig meddelelse først sendt til skifteretten med brev af 5. juli 2007. Fristen for meddelelse om arveafkaldene var da sprunget, og der kan derfor ikke tillægges arveafkaldene virkning ved beregningen af boafgift.
Med denne begrundelse og med bemærkning om, at en begæring om overgang til bobestyrerbehandling som anført af landsretten skal fremsættes over for skifteretten, stadfæster Højesteret landsrettens kendelse.
I sagsomkostninger for Højesteret skal døds- og fællesboet efter A inden 14 dage betale 15.000 kr. til SKAT. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Advokat Torben Bondrop har vundet en Højesteretssag om hævd for Søllerød Kommune. En enig Højesteret giver Søllerød Kommune medhold i, at de til enhver tid værende ejere af og beboere i Fagerdalen 16-24, beliggende i Hørsholm Kommune, ikke ved hævd har vundet ret til færdsel med motorkøretøjer ad et stistykke beliggende i Søllerød Kommune.
Højesteret fremhæver i præmisserne, at stistykket er en del af et sammenhængende stistykke, og at det ikke fremstår som indrettet særligt med henblik på de hævdsøgendes ejendomme, som har vejret og vejadgang ad Fagerdalen. Højesteret giver derfor Søllerød Kommune medhold i, at der er tale om en usynbar servitut, der alene kan vindes ved alderstidshævd. Dette indebærer, at rådigheden dels skal omfatte en periode på mindst 45-50 år, dels at den skal række så langt tilbage i tiden, at ingen nulevende personer har erindring om andet.
Højesteret stadfæster således med dommen landsretternes hidtidige praksis om, at råden i form af færdsel må anses for en usynbar servitut, når det område, der rådes over, ikke er den eneste adgangsvej til den herskende ejendom, jf. således UfR.1998.120V og UfR.1997.1577Ø. Højesterets dom er endvidere i overensstemmelse med den faste antagelse i teori og praksis om, at en usynbar servitut alene kan vindes ved alderstidshævd.
I stedet for herefter - i overensstemmelse med Østre Landsrets afgørelse i første instans - at tage stilling til, om ejerne har udvist en hævdbegrundende råden i den krævede periode, anfører Højesteret, at stistykket indtil 1996, hvor Søllerød Kommune forbød færdsel med motorkøretøjer, har stået åbent for almenheden - også for denne form for færdsel.
Da de hævdsøgende efter Højesterets opfattelse ikke heroverfor har godtgjort, at den påståede færdselsret har en særegen betydning for deres ejendomme, finder Højesteret ikke, at de kan erhverve en individuel færdselsret ved hævd.
Højesterets dom er i overensstemmelse med den nyeste Østre Landsrets dom på området, refereret i UfR.1998.1747Ø, hvor Østre Landsret afviser, at der er vundet hævd på en færdselsret til et fredet areal under henvisning til, at den hævdsøgende ikke har en særlig og selvstændig interesse i færdslen. Østre Landsret fremhæver - ligesom Højesteret i nærværende sag - at der er andre adgangsveje til arealet.
Det må efter Højesterets dom antages at være gældende ret, at der - uanset tilstrækkelig varighed af en udøvet råden - som udgangspunkt ikke kan vindes hævd på en færdselsret, såfremt der er andre adgangsveje til den herskende ejendom, og såfremt der ikke kan godtgøres en "særlig og selvstændig interesse" i færdslen. Hvad der kunne opfylde kravene til en sådan særlig og selvstændig interesse er ikke afklaret.