text:
Sagerne om fratrædelsesgodtgørelse, arbejdsmarkedspension og aldersdiskrimination har nu været i Højesteret
Højesteret har den 17. januar 2014 afsagt dom i sagerne vedrørende fratrådte medarbejderes krav på fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret var enig med landsretten i bedømmelsen af hvilke medarbejdere, der var berettiget til fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret fastlog desuden, at der i de konkrete sager ikke var grundlag for at tilkende medarbejderne en godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven.
Det følger imidlertid af lovens § 2a, stk. 3, at funktionærens krav på fratrædelsesgodtgørelse bortfalder, såfremt funktionæren vil oppebære arbejdsmarkedspension ved sin fratræden. Bestemmelsen indebær således, at der ikke kan udbetales fratrædelsesgodtgørelse til den funktionær, der ønsker at forblive på arbejdsmarkedet, såfremt vedkommende er berettiget til udbetaling af alderspension.
Efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 stod det klart, at den hidtidige fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3 ikke kunne opretholdes, idet EU-Domstolen fastlog, at den hidtidige fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3 var udtryk for aldersdiskrimination og dermed i strid med beskæftigelsesdirektiv 2000/78.
Herefter blev der ved domstolene anlagt en række sager mod offentlige og private arbejdsgivere med henblik på at få afklaret rækkevidden af EU-Domstolens dom. Under sagerne var der dels nedlagt påstand om betaling af fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a, dels godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, jf. § 2.
Højesteret stadfæstede Østre Landsret dom.
For så vidt angår kravet på fratrædelsesgodtgørelse udtalte Højesteret, at der hverken på baggrund af beskæftigelsesdirektivet, EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499), funktionærlovens forarbejder eller anden lovgivning kan udledes generelle retningslinjer for, i hvilke tilfælde en medarbejder kan anses for midlertidigt at have givet afkald på sin alderspension med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere. Højesteret fandt, at en fastlæggelse af sådanne generelle retningslinjer ville rejse spørgsmål af politisk karakter om den generelle afgrænsning af retten til fratrædelsesgodtgørelse, og at denne afgrænsning burde foretages af lovgivningsmagten.
Om de konkrete sager udtalte Højesteret, at der ikke fandtes anledning til at tilsidesætte Østre Landsrets bevisvurdering.
Sagskomplekset for Højesteret angik oprindeligt tillige en privat arbejdsgiver, men da den pågældende under sagens forberedelse for landsretten havde betalt fratrædelsesgodtgørelse til medarbejderen, fandt Højesteret at det ikke var nødvendigt at tage stilling til, om en privat arbejdsgiver på samme måde som offentlige arbejdsgivere efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) havde pligt til at betale fratrædelsesgodtgørelse til medarbejdere, der ønskede at forblive på arbejdsmarkedet.
Hvad angår spørgsmålet, om hvorvidt de medarbejdere, der havde krav på betaling af fratrædelsesgodtgørelse, endvidere var berettiget til en godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1, jf. § 2, stk. 1, udtalte Højesteret, at berettigelsen af kravene på fratrædelsesgodtgørelse beroede på en vanskelig bevismæssig vurdering, og at der på denne baggrund ikke var tale om en krænkelse af en sådan grovhed, at der var grundlag for at pålægge arbejdsgiverne at betale godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1.
Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom, og retsstillingen er derfor fortsat, at en offentlig ansat funktionær har krav på fratrædelsesgodtgørelse, såfremt vedkommende kan godtgøre, at den pågældende ønsker at bevare tilknytningen til arbejdsmarkedet. Funktionærens forklaring, om at vedkommende ønsker at forblive på arbejdsmarkedet, kan imidlertid ikke stå alene, men skal underbygges af jobansøgninger eller lignende. For en nærmere gennemgang af Østre Landsrets bevisvurdering henvises til SJ Laws gennemgang af Østre Landsrets dom af 24. april 2013.
Hvis en arbejdsgiver uberettiget undlader at udbetale fratrædelsesgodtgørelse til en medarbejder, der ønsker udskyde sin pensionering og forfølge sin erhvervsmæssige karriere, vil der være tale om aldersdiskrimination i strid med forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1. Objektivt set vil en sådan overtrædelse af forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1 skulle sanktioneres med en godtgørelse efter lovens § 7, stk. 1. Når Højesteret alligevel afviser at tilkende godtgørelse for overtrædelse af forskelsbehandlingsloven, hænger det sammen med, at spørgsmålet om ret til fratrædelsesgodtgørelse efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) beror på en vanskelig juridisk vurdering, og at det på denne baggrund ikke findes rimeligt at pålægge arbejdsgiverne at betale en godtgørelse.
Det er dog bemærkelsesværdigt, at Højesteret fremhæver, at der ved dommen ikke er taget stilling til, hvorvidt en privat arbejdsgiver efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) er forpligtet til at betale fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret synes derfor at lægge op til, at private arbejdsgivere ikke er forpligtet til at følge den retstilstand, der gælder for offentlige arbejdsgivere. Det bemærkes dog, at Østre Landsret i dom af 30. marts 2012 har fastslået, at privatansatte funktionærer, der er berettiget til alderspension ved deres fratræden, også er berettiget til udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse. Den af Østre Landsret fastslåede retstilstand må – indtil Højesteret har haft lejlighed til at tage endelig stilling til spørgsmålet – derfor stadig være gældende ret.
Højesterets dom giver anledning til at overveje, om der er grundlag for at lægge sag an mod den danske stat for ikke at have bragt Funktionærlovens § 2a i overensstemmelse med EU-rettens forbud mod aldersdiskrimination. Et sådant søgsmål vil rejse en række processuelle spørgsmål, herunder i relation til forældelse, da det er uafklaret, hvornår forældelsesfristen løber fra.
Dommen kan rekvireres ved henvendelse til sekretær Tina Rose Jacobsen på trj@sjlaw.dk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
SKM2012.110.HR
1. afdeling, 311/2009
Hotel, ombygning, restauration, opbevaring, regnskabsmateriale
Sagen vedrørte spørgsmålet, om As udgifter på 629.253,- kr. til forbedringer af en ejendom i ...1 skulle anses for afholdt i 1992 eller i 1993 i forbindelse med opgørelse af den skattepligtige avance ved salget af ejendommen i 2005.
Hvis udgiften ansås for afholdt i 1993, skulle den indgå ved beregningen af anskaffelsessummen for ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2. Ifølge denne bestemmelse forhøjes anskaffelsessummen for ejendomme erhvervet før den 19. maj 1993 med afholdte udgifter til vedligeholdelse eller forbedring, i det omfang de er oversteget 10.000,- kr., og udgiften er afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
På grundlag af As regnskab fandt Højesteret, at beløbet på 629.253,- kr. var afholdt inden udgangen af 1992.
Højesteret tiltrådte således, at der ikke kunne anses at være afholdt ombygningsudgifter i 1993 i videre omfang, end skattemyndighederne havde anerkendt.
Med den begrundelse stadfæstede Højesteret landsrettens frifindelse af Skatteministeriet.
Ejendomsdavancebeskatningsloven § 5, stk. 2
Den juridiske vejledning 2012-1 C.H.2.1.9.6.2
Poul Søgaard, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Jon Stokholm og Hanne Schmidt.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 15, afdeling den 8. oktober 2009.
A har for Højesteret fremlagt yderligere fakturaer udstedt af G1. To fakturaer er dateret i 1992. Faktura nr. 92xx7 af 3. juli 1992 på 55.621,39 kr. vedrører "Indretning lejligheder", og faktura nr. 92xx8 af 10. september 1992 på 62.318,88 kr. vedrører "Lejlighed baggården". To fakturaer er dateret i 1993. Faktura nr. 93xx5 af 28. september 1993 er på 4.911,29 kr. og vedrører "Tætning af vinduer m/m på 2 sal", mens faktura nr. 93xx6 af 28. september 1993 på 19.065,07 kr. vedrører "Udskiftning af tagvinduer m/m". De to sidste fakturaer er dateret i 1994. Faktura nr. 94xx4 dateret den 24, januar 1994 på 81.155 kr. vedrører "Udestue", og faktura nr. 94xx5 af 24. januar 1994 på 168.000 kr. vedrører "indretning af 3 lejligheder 1 sal".
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af IJ, NJ og JM. Der er endvidere afgivet supplerende forklaring af SN.
IJ har forklaret bl.a., at han i begyndelsen af 1990'erne drev en tømrervirksomhed med speciale i opsætning af køkkener, G1. Han udførte arbejdet på H1x i ...1 i perioden 1992-1993. De startede med lejlighederne i baggården i 1992. Lejlighederne i selve hotellet startede de også på i slutningen af 1992, men hovedparten af det arbejde blev udført i 1993. De bad om et acontobeløb på 32.000 kr. ekskl. moms i 1992. Der var derfor ikke tale om, at det var særlig meget arbejde, der blev udført i 1992, Han har gennemgået de forskellige fakturaer, der blev udstedt, og kan se, at der blev udstedt en slutfaktura på 168.000 kr. Den har nr. 94xx5. Han kan se, at der er udstedt yderligere fakturaer på beløb på 19.000 kr., 5.000 kr., en faktura på 62.000 kr., der vedrører baggården, og videre fakturaer på 49.000 og 81.000 kr. Fakturaen, der vedrørte baggården, er fra 1992. Det samme er en faktura på 22.000 kr. Der kan være flere fakturaer, således at summen af de nævnte fakturaer ikke udgør den fulde entreprisesum. Arbejdet på baghuset var et arbejde for sig selv, Det blev afsluttet i 1992. Arbejdet på hotellet fortsatte i 1993. I 1994 lavede de en slutafregning på 168.000 kr. (faktura 94xx5). Hans firma fik acontobeløb hen ad vejen, hvorfor han først lavede slutafregningen i 1994, men arbejdet var lavet året før. Der var ikke problemer med betalingen. Det var således normal procedure, at de bad om acontobeløb. Tømrerarbejdet bestod i at flytte skillevægge, sætte skillevægge op og alt hvad der havde at gøre med opsætning af køkkenelementer, men der blev også udført andet tømrerarbejde. Arbejdet bestod i, at et gammelt hotel skulle omdannes til lejelejligheder.
NJ har forklaret bl.a., at han sammen med sin far drev en VVS-virksomhed, der gik konkurs i 1995. Hans virksomhed lavede VVS-arbejdet på H1x i ...1, idet der skulle indrettes lejligheder i hotellet. Der skulle opstilles toiletter og køkkener, og der skulle også flyttes nogle radiatorer. Arbejdet blev lavet over en længere periode, nok nogle måneder. De lavede en eller to lejligheder ad gangen. Han kan ikke huske, om arbejdet blev udført i 1992 eller 1993 eller i begge år. Det er normalt, at de bad om at få et acontobeløb i forbindelse med udførelse af arbejde, der strakte sig over en længere periode, og navnlig i forbindelse med, at arbejdet passerer et årsskifte. Han vil ikke betegne det som en stor opgave. Det, de bad om, var acontobetalinger og ikke forudbetalinger. Han gætter på, at arbejdet tog ca. et halvt år at udføre. Der var perioder, hvor de ikke kunne udføre noget, fordi andre håndværkere lavede arbejde.
JM har forklaret bl.a., at han udførte elarbejde på H1x i ...1 i forbindelse med, at det skulle omdannes til lejligheder. Der skulle laves lejligheder på 1. og 2. sal. Arbejdet bestod i, at de skulle adskille de eksisterende installationer, og der skulle laves installationer i hver ny lejlighed således, at hver lejlighed fik en eltavle. Arbejdet foregik i flere etaper, og de startede med at udføre arbejdet med lejlighederne på 2. sal.
De kom og gik på pladsen ofte, efterhånden som arbejdet skred frem. Det var navnlig i forbindelse med, at de enkelte lejligheder var færdige, at der skulle udføres meget elarbejde. Arbejdet afsluttedes med, at der skete tilmelding til elselskabet. Han husker ikke, hvornår tilmeldingen skete, men det kan kun have været i slutningen af processen for det arbejde, de udførte. Han husker ikke, om arbejdet blev startet i 1992 eller 1993, eller om arbejdet blev udført over et årsskifte. Arbejdet vedrørte 4-5 lejligheder. Et arbejde af den størrelse vil typisk tage et års tid. Hvis arbejdet havde passeret et årsskifte, ville han have faktureret for det arbejde, der var udført indtil da. Det er nemmere regnskabsmæssigt. Ellers ville han fakturere for hver lejlighed, efterhånden som arbejdet vedrørende den enkelte lejlighed blev afsluttet. Han er ikke længere i besiddelse af de fakturaer, han udstedte.
SN har supplerende forklaret bl.a., at den gennemgang og afstemning, de har foretaget af regnskaberne, er den grundigste form for regnskab, man kan lave i forhold til en enkeltmandsvirksomhed. De har således været nede i afstemningen af aktiver og passiver og har set alle bilag. Han har gennemgået alle poster i virksomheden, bl.a. aktiver og passiver, afstemning mv. Der er taget udgangspunkt i det edb-registrerede bogholderi. Han havde adgang til alle bilag, fakturaer og bankudtog.
Noten vedrørende beløbet på 629.253 kr. er lavet for at gøre regnskabet retvisende. Nogle af udgifterne vedrører en igangværende ombygning. Der skal således skelnes mellem en driftsmæssig udgift og et aktiv. Mens man er i gang med ombygningen, bliver posten placeret under igangværende ombygning, som der ikke må afskrives på. Beløbet på 189.916 kr. er restbeløbet i ombygningsfasen og det beløb, der er afholdt i 1993. Der er gæld vedrørende byggeriet i 1992 på 412.201 kr. Dette beløb er for hovedpartens vedkommende betalt i 1993. Der blev betalt mange regninger forud og aconto.
Det er hans opfattelse, at fakturaen af 30. december 1992 på 32.000 kr. ekskl. moms er en forudbetaling, selv om der på fakturaen står, at det er en acontobegæring. Ved forudbetaling forstår han, at der betales for arbejde, der endnu ikke er udført. Faktura 94xx5 af 24. januar 1994 på 168.000 kr. blev efter hans opfattelse betalt i 1993, selv om den først er fremsendt i 1994. Denne opfattelse har han, fordi fakturabeløbet i 1993 er indeholdt i beløbet på 189.916 kr. Han har set fakturaen.
A har til støtte for sin principale påstand navnlig anført, at omkostningerne til ombygningen i regnskabet for 1992 alene var medtaget i balancen som et skyldigt beløb. Beløbet vedrører ombygningsarbejde, der først blev afsluttet i 1993, og skal derfor medregnes i opgørelsen af anskaffelsessummen vedrørende ejendommen. Der er tale om et entreprisearbejde, hvor den endelige forpligtelse i skatteretlig henseende først indtræder ved ombygningens afslutning i 1993.
Det er ved forklaringerne afgivet af håndværkerne, der udførte tømrer-, el- og VVS-arbejde, godtgjort, at ombygningsomkostningerne på 629.253 kr. ikke kan have været afholdt i 1992. Bl.a. har IJ forklaret, at hovedparten af tømrerarbejdet blev udført i 1993. Dette dokumenteres også af de nu fremlagte fakturaer fra G1, der bl.a. vedrører betydelige beløb opkrævet i 1993 og i 1994, men vedrørende arbejde udført i 1993. NJ, der udførte VVS-arbejdet, har forklaret, at de samlede arbejder varede ca. et halvt år, og JM, der udførte el-arbejdet, har fastslået, at et arbejde af en størrelse som det foreliggende normalt vil tage et års tid. Det må herefter lægges til grund, at arbejdet, der blev påbegyndt i efteråret 1992, har strakt sig over et halvt til et år, og det har derfor formodningen mod sig, at størstedelen af forbedringsarbejdet er udført i 1992.
Det må endvidere ved fortolkningen af bestemmelsen i ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt., om udgifter til vedligeholdelse eller forbedring, der er "afholdt" den 1. januar 1993 eller senere, lægges til grund, at det er uden betydning, om betalingen er sket før eller efter den 1. januar 1993. Det afgørende er, hvornår arbejdet er udført, og om ejendommen er tilført en værdistigning før eller efter den 19. maj 1993. I den foreliggende sag er hele værditilvæksten tilført ejendommen i 1993 og før den 19. maj 1993. Heller ikke sædvanlige skatteretlige periodiseringsprincipper er til hinder for, at ombygningsudgifterne henføres til 1993.
Til støtte for den subsidiære påstand har A navnlig anført, at han ved udgangen 1992 havde en skyld til håndværksmestrene på 412.201 kr. Der er tale om ikke betalte og ikke forfaldne ombygningsomkostninger, og det er i overensstemmelse med almindelig regnskabsmæssig procedure, at beløbet er krediteret i regnskabet for 1992 som en skyldig omkostning. Modposten hertil er aktivposten under "ombygning" på 629.253 kr., som alene er udtryk for en modpost til forudbetalingskravet, og som ikke betyder, at arbejderne er udført inden den 1. januar 1993.
Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at A i årene 1992 og 1993 har afholdt i alt 819.169 kr. til forbedring af ejendommen.
Det beløb på 629.253 kr., der fremgår af As regnskab for 1992, må imidlertid i overensstemmelse med angivelsen i regnskabet anses at vedrøre forbedringsarbejder, der blev udført i 1992, og som var krævet betalt i dette år, selv om hele ombygningen endnu ikke var afsluttet. A har ikke godtgjort, at der var tale om forudbetalinger for arbejde, der først blev udført i 1993. Der foreligger ikke skriftlig dokumentation for forudbetalinger, og heller ikke forklaringerne fra håndværkerne kan anses som bevis herfor. Udgifterne påhvilede derfor A som en endelig retlig betalingsforpligtelse i 1992 og må derfor anses for "afholdt" i 1992, jf ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt.
Praksis vedrørende indtægter ved entreprisekontrakter fører ikke til et andet resultat, idet ombygningen ikke er gennemført som en samlet entreprise.
Skatteministeriet har i anden række anført, at hvis det antages, at beløbet på 629.253 kr. omfatter forudbetalinger for arbejde udført efter den 1. januar 1993, må udgiften alligevel anses for afholdt i 1992. Ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt., vedrører ejendomme omfattet af lovens § 4, stk. 3, om indgangsværdien for ejendomme erhvervet før den 19. maj 993, og bestemmelsen må fortolkes under hensyn til, at det af § 4, stk. 3, fremgår, at indgangsværdien er udtryk for ejendommens værdi pr. 19. maj 1993. Hvis anskaffelsessummen tillægges udgifter til forbedringer foretaget inden den 19. maj 1993, vil forbedringen indgå i anskaffelsessummen to gange, dels som en del af indgangsværdien, dels som et tillæg til denne.
Sagen vedrører spørgsmålet, om As udgifter på 629.253 kr. til forbedringer af ejendommen H1x, ...1, skal anses for afholdt i 1992 eller i 1993 i forbindelse med opgørelse af den skattepligtige avance ved salget af ejendommen i 2005.
Hvis udgiften anses for afholdt i 1993, således som A har anført, skal den indgå ved beregningen af anskaffelsessummen for ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2. Ifølge denne bestemmelse forhøjes anskaffelsessummen for ejendomme erhvervet før den 19. maj 1993 med afholdte udgifter til vedligeholdelse eller forbedring i det omfang, de har oversteget 10.000 kr., og udgiften er afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
Af As regnskab for 1992 fremgår under aktiver i balancen og af en tilhørende note, at ejendommen H1x, ...1, er erhvervet den 1. april 1992 for en anskaffelsessum på 939.506 kr. I balancen under aktiver er angivet posten "Ombygning... 629.253", og i en note hertil er det anført, at saldoen for denne post pr. 1. april 1992 var 0, at "Periodens tilgang" var 629.253 kr., og at ombygningen ikke var afsluttet. Det fremgår tillige af regnskabet for 1992 under passiver i balancen, at "Skyldige omkostninger i øvrigt" udgør 412.201 kr., uden at det nærmere er angivet, hvad denne postering dækker.
Af As regnskab for 1993 fremgår under aktiver i balancen posten "Ombygning", der udgør 819.169 kr. I en note hertil er "anskaffelsessum pr. 1/1 1993" angivet som 629.253 kr. og "Tilgang i 1993" som 189.916 kr.
Højesteret finder, at disse oplysninger i regnskaberne må forstås således, at beløbet på 629.253 kr. dækker udgifter til ombygningsarbejder på ejendommen, som var gennemført ved udgangen af 1992, og at det skyldige beløb på 412.201 kr. dækker beløb, der var krævet betalt inden udgangen af 1992. Det findes ved de i øvrigt fremkomne oplysninger ikke heroverfor godtgjort, at beløbene vedrører ombygningsarbejder udført efter årsskiftet 1992/1993.
Højesteret finder herefter, at ombygningen angivet som et aktiv med 629.253 kr. må anses for udført i 1992, og at udgifterne hertil må anses at have påhvilet A som en endelig retlig betalingsforpligtelse i 1992. Der er derfor ikke grundlag for at anse nogen del af beløbet på 629.253 kr. for at være afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
Højesteret tiltræder således, at der ikke kan anses at være afholdt ombygningsudgifter i 1993 i videre omfang end det beløb på 189.916 kr., som skattemyndighederne har anerkendt.
1 sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 40.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Principiel højesteretsdom om selvforsikring og erstatningsansvar - DAHL Advokatfirma
Den 29. april afsagde Højesteret dom i en sag om forsikring og erstatningsansvar mellem DSB og forsikringsselskaberne Tryg og Concordia. Sagen viser, at uanset om en offentlig institution har tegnet en forsikring med en meget høj selvrisiko, er den offentlige institution ikke selvforsikrer - medmindre den offentlige institution konsekvent undlader at tegne forsikringer jf. erstatningsansvarslovens § 20.
Den 6. april 2013 mistede en hesteejer herredømmet over sin hest. Hesten slap løs og blev påkørt af et DSB-tog, som fik flere skader. Hesteejeren var objektivt erstatningsansvarlig for skaden og havde tegnet lovpligtig ansvarsforsikring hos forsikringsselskaberne Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S. Erstatningskravet var opgjort til ca. 818.00 kr. Forsikringsselskaberne hæftede umiddelbart for skaden over for DSB, men skaden var imidlertid ikke dækket af DSB’s tings- og driftstabsforsikring, fordi selvrisikoen var på 25 mio. kr.
Efter erstatningsansvarslovens § 20 er en offentlig institution, der i almindelighed er selvforsikrer, stillet, som om forsikring er tegnet. Efter lovens § 19, stk. 1 bortfalder et erstatningsansvar, hvis skaden er dækket af en tings- eller driftstabsforsikring.
Spørgsmålet i den konkrete sag var, om DSB efter erstatningsansvarslovens § 20 skulle anses for at være en offentlig institution, der i almindelighed er selvforsikrer, således at forsikringsselskabernes erstatningsansvar ville bortfalde efter erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1.
Retten i Glostrups dom
DSB anlagde sag ved retten i Glostrup i marts 2017 med påstand om, at forsikringsselskaberne skulle betale kravet på 818.000 kr. DSB’s synspunkt var, at skaden ikke var dækket, fordi selvrisikoen på tings- og driftstabsforsikringen var højere end skadens værdi, og erstatningsansvaret derfor ikke bortfaldt efter erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1. DSB bestred også at være selvforsikrer.
Forsikringsselskaberne mente, at §§ 19 og 20 skulle læses i sammenhæng, og at det var lovgivers intention, at staten og offentlige institutioner på lige fod med andre skadelidte må give afkald på at gøre en privat skadelover erstatningsansvarlig, hvis skaden er dækket af forsikring, eller skadelidte er selvforsikrer.
Denne intention mente forsikringsselskaberne ville blive illusorisk, hvis DSB kunne tegne en tings- og driftstabsforsikring med så stor selvrisiko, at alle eller langt de fleste skader falder udenfor dækningen. Forsikringsselskaberne henviste til § 20’s forarbejder, hvor der står, at bestemmelsen ikke omfatter tilfælde, hvor en offentlig institution forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader.
Forsikringsselskaberne mente derfor, at det fulgte modsætningsvist af § 20, at man skal anses for at være selvforsikrer, hvis den offentlige institutions selvrisiko ikke blot omfattede mindre skader, men også for meget store skader. Med andre ord gjorde forsikringsselskaberne gældende, at den høje selvrisiko på 25 mio. kr. betød, at DSB reelt var selvforsikrer, og erstatningsansvaret derfor var bortfaldet.
Om erstatningsansvarslovens § 19 udtalte byretten, at allerede fordi skaden var mindre end selvrisikoen og dermed ikke dækket af forsikringen, var erstatningsansvaret ikke bortfaldet. Byretten mente heller ikke, at DSB var selvforsikrer efter erstatningsansvarslovens § 20, fordi DSB ved lov var pålagt at tegne forsikring og havde opfyldt denne forpligtelse. Byretten afviste også, at §§ 19 og 20’s forarbejder kunne danne grundlag for, at erstatningsansvaret var bortfaldet. Concordia og Tryg blev derfor dømt til at betale erstatningskravet på 818.000 kr.
Dommen blev anket til Østre Landsret af Concordia og Tryg. Først tog landsretten stilling til spørgsmålet om erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1. Landsretten udtalte, at erstatningsansvaret bortfalder, hvis skaden er dækket af tings- eller driftstabsforsikring, og at det fulgte af forarbejderne, at skadevolder er ansvarlig for det beløb, som selvrisikoen udgør. Derfor var forsikringsselskabernes erstatningsansvar ikke bortfaldet efter § 19, stk. 1.
Landsretten behandlede efterfølgende spørgsmålet om erstatningsansvarslovens § 20. Der var under sagen enighed mellem DSB og forsikringsselskaberne om, at DSB skulle betragtes som en offentlig institution. Spørgsmålet var derfor, om DSB i almindelighed var selvforsikrer. Landsretten udtalte, at det afgørende for, om en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer, er, om institutionen konsekvent underlader at forsikre sig. Landsretten mente ikke, at dette var tilfældet, da DSB var udtrådt af statens selvforsikringsordning, og at DSB havde tegnet de nødvendige forsikringer for sit virke. Derfor havde DSB ikke undladt at forsikre sig.
Landsretten udtalte desuden - med henvisning til forarbejderne - ”at en offentlig institution ikke ’i almindelighed’ er selvforsikrer, hvis institutionen ’nok forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader’”. Forsikringsselskaberne mente, at ”mindre skader” i denne sammenhæng skulle forstås som skader af mindre beløbsmæssig størrelse, og § 20 dermed modsætningsvist kunne anvendes ved større skader. Dette var landsretten uenig i og mente, at ”mindre skader” i sammenhængen skulle forstås som skader, der er mindre end selvrisikoen.
Samlet set fandt landsretten ikke, at DSB i almindelighed var selvforsikrer efter erstatningsansvarsloven. Da hverken § 19 eller § 20 var opfyldt, var DSB’s erstatningskrav ikke bortfaldet.
Sagen kom for Højesteret, som afsagde dom den 29. april i år. Højesteret konstaterede indledningsvist, at erstatningskravet ikke var dækket af DSB’s forsikring, idet selvrisikoen var højere end skaden. Højesteret var på den baggrund enig i landsrettens resultat i forhold til erstatningsansvarslovens § 19, hvorefter skadevolder var erstatningsansvarlig.
Højesteret tog herefter stilling til, hvornår en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer. Højesteret udtalte, ligesom landsretten, at en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer, når institutionen konsekvent underlader at forsikre sig. I den forbindelse tog højesteret stilling til, hvad der skulle forstås ved ”mindre skader”.
Højesteret var enig med landsretten i, at ”mindre skader” hverken efter forarbejderne til § 20 eller i sammenhæng med § 19, stk. 1 skal forstås som en beløbsmæssig størrelse, men som skader, der er mindre end selvrisikoen. Højesteret udtalte i relation hertil, at denne fortolkning også bedst stemte overens med ønsket i forarbejderne om at undgå afgrænsningsvanskeligheder. Højesteret fandt derfor heller ikke, at DSB på grund af den høje selvrisiko kunne anses for at være selvforsikrer efter erstatningsansvarslovens § 20.
Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom, og Concordias og Tryg’s erstatningsansvar bortfaldt derfor ikke.
Sagen viser, at uanset om en offentlig institution har tegnet en forsikring med en meget høj selvrisiko, så er den offentlige institution ikke selvforsikrer - medmindre den offentlige institution konsekvent undlader at tegne forsikringer jf. erstatningsansvarslovens § 20.
I forhold til § 20 kan en høj selvrisiko ikke føre til, at en offentlig institution er selvforsikrer, uanset skadens størrelse. Her er det fortsat afgørende, om den offentlige institution helt har undladt at forsikre sig, hvilket ikke var tilfældet for DSB.
Når skaden herefter er lavere end selvrisikoen på forsikringen, så bortfalder skadevolderens erstatningsansvar ikke jf. erstatningsansvarslovens § 19.
Har du spørgsmål til den konkrete sag eller andre spørgsmål til forsikring og erstatning, er du velkommen til at kontakte DAHLs eksperter. Vi yder professionel rådgivning på området.
28. apr. 2020	 Er det nødvendigt at anke taktisk?

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
brand:Annette Dellgren:
Annette Dellgren (1 to 7 of 7)
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2008 (Bog)
DKK 1200.95
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2009 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over afgørelser afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden 1. oktober 2008 - 30. september 2009. Oversigten indeholder også udvalgte afgørelser afsagt af Den Særlige Klageret. Alle afgørelserne er samlet og systematise
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2011-2013 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over alle relevante strafferetlige afgørelser, som er afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden 1. oktober 2010 til 30. september 2013. Oversigten indeholder endvidere udvalgte afgørelser, som er afsagt af Den Særlige...
DKK 1427.95
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2012 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over alle relevante strafferetlige afgørelser, som er afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden 1. oktober 2011 - 30. september 2012.Oversigten indeholder endvidere få udvalgte afgørelser, som er afsagt af Den...
DKK 1342.95
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2014 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over alle relevante strafferetlige afgørelser, som er afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden 1. oktober 2013 til 30. september 2014. Oversigten indeholder endvidere udvalgte afgørelser, som er afsagt af Den Særlige...
DKK 1426.95
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2015 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over alle relevante strafferetlige afgørelser, som er afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden 1. oktober 2014 til 30. september 2015. Oversigten indeholder endvidere udvalgte afgørelser, som er afsagt af Den Særlige...
DKK 1498.95
Systematisk oversigt over Domme i kriminelle sager 2017 (Bog)
Bogen indeholder en oversigt over alle relevante strafferetlige afgørelser, som er afsagt af Højesteret og landsretterne i perioden frem til 30. september 2017. Oversigten indeholder endvidere udvalgte afgørelser, som er afsagt af Den Særlige Klageret.All
DKK 1717.95

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Den indiske højesteret hørte kryptosag i dybden i dag | Coin News Telegraph
Coin News Telegraph Bitcoin Den indiske højesteret hørte Crypto-sag i dybden i dag
Den indiske højesteret hørte Crypto-sag i dybden i dag
Den indiske højesteret hørte endelig kryptosagen i dag efter at have udsat den flere gange. Retten behandlede regeringens kryptopolitik såvel som de skriftlige andragender, der anfægter bankbegrænsningen fra centralbanken. Sidstnævnte blev hørt i detaljer, mens førstnævnte blev yderligere forsinket efter anmodning fra regeringen.
Læs også: G20 Leaders Issue Declaration om kryptotillæg - et kig på deres forpligtelser
Højesteret hørte RBI-forbudssag i dag
Den højesteret i Indien behandlede to kryptorelaterede spørgsmål torsdag efter gentagne gange at have udsat høringen af dem. Den første udgave vedrører bankbegrænsningen fra centralbanken. Den indiske reservebank (RBI) udsendte i april sidste år et cirkulær, der forbød regulerede finansielle institutioner fra at levere tjenester til kryptobedrifter.
Ifølge Crypto Kanoon, en indisk platform for krypto-regulatoriske nyheder og analyse, bestemmelserne i RBI-loven og bankforordningen, sammen med de pågældende cirkulærer, blev alle analyseret i retten for at undersøge, om centralbanken har beføjelse til at indføre et sådant forbud. "RBI er kun en delegeret af magten, der ikke kan udøve [de] samme beføjelser som Parlamentet, der har en direkte indflydelse på legitime virksomheder," formidlet platformen.
Rådgiveren for kryptobørser hævdede, at “RBI, der begrænser bankerne fra at levere tjenester til crypto [virksomheder], er en farveløs øvelse i form af forbrugernes interesse. Det kan kun udøve magt i offentlighedens interesse i det omfang, der er fastsat i loven, f.eks. Indskydere, låntagers osv., ”Detaljerede Crypto Kanoon. Advokaten viste retten, at kryptobørser har lidt tab på grund af bankforbudet, herunder et fald i antallet af brugere. Retten spurgte yderligere om virksomheder og virksomheder, der blev lukket på grund af bankbegrænsningen. ”Hvorfor kan du ikke arbejde uden [en] bank?” Spurgte retten fortsat. Rådgiveren forklarede, at "Enhver afvikling, der finder sted, vil blive konverteret til kontanter," den platform, der formidles, og uddyber:
Teknologi, der ligger til grund for blockchain og crypto, bliver forklaret til Hon'ble-dommerne ... Manuskript, hvor andre lande har behandlet kryptoer, er blevet diskuteret.
Derudover argumenterede advokaten for, at cryptocurrency "ikke må sidestilles med suveræn valuta, dvs. rupie osv.", Idet de understregede, at førstnævnte er en vare, mens sidstnævnte er en valuta. Crypto Kanoon tilføjede, at torsdagens høring afsluttedes med, at retten fastsatte en opfølgende dato for at genoptage høringen af sagen den 7. august.
Regeringens høring om kryptopolitik forsinket
Den anden sag, som højesteret behandlede torsdag, vedrører regeringens politik for cryptocurrency. Crypto Kanoon rapporterede, at den indiske regering "forelagde [et] udkast til forordning for retten, som blev forelagt for det af [Garg-udvalget," tilføjede:
Govt. anmodede retten om at udsætte sagen indtil januar, da den har til hensigt at indføre lovforslaget i parlamentet i [vinter] -sessionen.
Garg-udvalget er det interministerielle udvalg (IMC), der blev nedsat den nov. 2, 2017, under formandskab af den tidligere sekretær for Department of Economic Affairs (DEA) Subhash Chandra Garg, for at studere alle aspekter af cryptocurrency og give anbefalinger. Det har repræsentation fra Ministeriet for Elektronik og Informationsteknologi, RBI, Det Indiske Værdipapirråd og Central Board of Direct Taxes.
Årlange bestræbelser på at afslutte RBI-forbud
Kort efter, at RBI udsendte ovennævnte cirkulære, indgav en række industriinteressenter skriftlige andragender, der udfordrede bankbegrænsningen. Forbudet trådte i kraft i juli sidste år, og banker lukkede efterfølgende konti for kryptobørser. Den indiske højesteret skulle efter planen høre alle kryptorelaterede andragender i september sidste år, men sagen blev gentagne gange udsat.
Manglen på bankadgang har medført, at et antal kryptobedrifter lukker ned, herunder mindst fire kryptobørser. Zebpay, tidligere en af de største kryptobørser i Indien, lukkede sin lokale valutaveksling i september sidste år. Tidligere i år annoncerede Coindelta sin lukning, efterfulgt af Coinome, Koinex og Cryptokart. Gaurang Poddar, grundlægger af Cryptokart, forklarede, at siden RBI-forbuddet trådte i kraft, ”har den generelle interesse for krypto i Indien været i tank. Da regeringen ikke vil indføre nogen regler og lade den grå i et stykke tid, gør den bare enhver langvarig planlægning vanskelig. ”
Den indiske regering overvejer i øjeblikket landets kryptopolitik. IMC-rapporten, der blev forelagt finansministeriet, blev offentliggjort den 19. juli. Rapporten er dog dateret februar 22. Det indeholder udvalgets henstillinger vedrørende kryptoaktiver samt et udkast til regning med titlen Banning af Cryptocurrency og regulering af den officielle regning om digital valuta 28.
Garg tweetede efter, at rapporten blev offentliggjort, at hans “Udvalg er meget modtagelig og støtter distribuerede hovedbogsteknologier… [men] Private cryptocurrencies er ikke af nogen reel værdi. Med rette forbudt. ”Udvalget mener, at” ekstreme udsving ”i priserne på cryptocurrencies er af den opfattelse, at” private cryptocurrencies ikke bør være tilladt, ”med angivelse af:
Udvalget har anbefalet en lov, der forbyder cryptocurrencies i Indien og kriminaliserer gennemførelse af aktiviteter, der er forbundet med cryptocurrencies i Indien.
Kort efter, at rapporten blev offentliggjort, blandede den indiske premierminister Narendra Modi sine bureaukrater på topniveau og fjernede Garg fra DEAs sekretærposition og flyttede ham til magtministeriet. Garg er angiveligt utilfreds med dette skift og ansøgte derefter om frivillig pension.
Den indiske finansminister Nirmala Sitharaman
Finansministeriet afslørede den 22 juli, at IMC-rapporten undersøges "i samråd med alle de berørte afdelinger og regulerende myndigheder, før regeringen træffer en endelig beslutning." Finansminister Nirmala Sitharaman har set præsentationen af udvalget, men hun har for nylig indrømmet at hun ikke havde set detaljeret på rapporten og regningen. ”De er gået langt foran alle andre lande, der har tænkt på det. Det er en meget futuristisk og gennemtænkt rapport. Jeg har ikke brugt tid på det efter præsentationen, ”fortalte hun til Economic Times i et interview.
I mellemtiden har det indiske kryptomiljø øget indsatsen for at engagere lovgivere for at vise dem, hvor mangelfuld IMC-rapporten er i håb om, at regeringen ikke vil gå videre med udkastet til lovforslag om at forbyde cryptocurrencies.
Crypto er ikke forbudt, gældende skatteregler
Mens regeringen overvejer landets kryptopolitik, har skatteafdelingen sendt en lang liste med sonderende spørgsmål til cryptocurrency-ejere. Anoush Bhasin, grundlægger af Quagmire Consulting, der er specialiseret i kryptoskatteløsninger, forklarede til news.Bitcoin.com tirsdag, at "At ikke overholde bekendtgørelsen eller give ufuldstændige / unøjagtige oplysninger muligvis kan føre til, at skattemanden udfører en søgning & beslaglæggelse."
Han understregede: ”Skattelovgivningen i Indien gælder uanset indkomstens lovlige status… Selv hvis der indføres et forbud, vil skatter fortsat gælde for kryptoindtægter, og det ville ikke forhindre skattemanden i at jage uberegnede eller ubeskattede indkomst, der er tjent med at handle kryptoaktiver. ”
I mellemtiden er cryptocurrency i øjeblikket ikke forbudt i Indien, har Unionens statsminister for finans- og virksomhedsanliggender, Anurag Singh Thakur, bekræftet.
Hvad synes du om Højesterets høring i dag? Tror du retten vil ophæve RBI-forbuddet? Fortæl os det i kommentarfeltet nedenfor.
Billeder høflighed af Shutterstock og den indiske regering.
Vidste du, at du kan købe og sælge BCH privat ved hjælp af vores ikke-depot, peer-to-peer Local Bitcoin Cash handelsplatform? Markedsplassen Local.Bitcoin.com har tusinder af deltagere fra hele verden, der handler med BCH lige nu. Og hvis du har brug for en bitcoin-tegnebog for at gemme dine mønter sikkert, kan du downloade en fra os her.
forbud, Bitcoin, BTC, Sag, Centralbank, udvalg, crypto, crypto-aktiver, Cryptocurrencies, Cryptocurrency, Digital valuta, garg, høring, Indien, Indisk, RBI, Forordning, Højesteret, Virtuel valuta, skriftlig andragende
En studerende i østrigsk økonomi, Kevin fandt Bitcoin i 2011 og har siden været en evangelist. Hans interesser ligger i Bitcoins sikkerhed, open source-systemer, netværkseffekter og skæringspunktet mellem økonomi og kryptografi.
Forrige artikelHvad er cryptocurrency? - FT-rådgiver
Næste artikelETH / USD bærer spredning ved at kræve $ 200 support
Bitcoin-pris forudsagt at "raket op." $ 7,400-niveau genvundet af Bulls
Bitcoin13161
Blockchain8429

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret højesteret


text:
ADHD kan være et handicap efter forskelsbehandlingsloven - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret fastslog den 13. juni 2013, at bortvisning af ansat med ADHD var i strid med forskelsbehandlingsloven, da ADHD kan være et handicap. Derudover satte Højesteret lighedstegn mellem godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven og ligebehandlingsloven.
Medarbejderen, der havde diagnosen ADHD, blev ansat i et barselsvikariat i en advokatvirksomhed som kontorassistent. Efter bare fire dages arbejde, bortviste virksomheden hende med begrundelsen, at hun led af ADHD, og at hun ikke havde oplyst arbejdsgiven herom, idet arbejdsgiveren mente, at hun havde haft pligt til at oplyse om sine helbredsmæssige forhold i henhold til helbredsoplysningsloven.
Den bortviste medarbejder rejste krav med påstand om, at bortvisningen var uberettiget og i strid med forskelsbehandlingslovens regler om forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap. Derudover anførte hun, at forpligtelsen til at oplyse om hendes helbredsmæssige forhold var opfyldt, idet hun havde givet oplysningerne til to advokatsekretærer, der deltog i ansættelsesprocessen.
Sagen blev i 1. instans ført ved Sø- og Handelsretten, som tilkendte medarbejderen løn i opsigelsesperioden og godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven, fastsat til 4 måneder henset til medarbejderens meget korte ansættelsestid og at der var tale om en tidsbegrænset ansættelse. Arbejdsgiveren ankede dommen til Højesteret med påstand om frifrindelse.
Helbredsoplysningerne
Højesteret fandt ikke, at medarbejderen havde tilsidesat en eventuel pligt til at oplyse om sine helbredsmæssige forhold, idet hun havde givet oplysninger om dette til advokatsekretærerne, der havde deltaget i ansættelsesforløbet. Hun blev derfor tilkendt erstatning for løn og feriegodtgørelse i opsigelsesperioden.
Højesteret indledte med en henvisning til nyeste EU-domstolspraksis om begrebet "handicap". Om denne praksis henvises til Hortens tidligere nyhedsbrev Handicapbegrebet og 120-dages reglen af 15. april 2013.
På baggrund af de lægelige oplysninger der blev forelagt fandt Højesteret, at medarbejderens lidelse var af en sådan grad, at hun var omfattet af handicapbegrebet efter det bagvedliggende EU-direktivs forbud mod forskelsbehandling og hermed også efter forskelsbehandlingsloven. Bortvisningen var derfor uberettiget, som også Sø- og Handelsretten havde fundet.
Højesteret ændrede derimod godtgørelsesniveauet, således at medarbejderen fik tilkendt godtgørelse i medfør af lovens § 7, stk. 1 svarende til 6 måneders løn, uanset at der var tale om en tidsbegrænset ansættelse.
Højesteret har ved henvisningen til EU-domstolens domme af 11. april 2013 i sagerne C-335/11 og C-337/11 implementeret det udvidede handicapbegrebet i dansk ret. Som tidligere nævnt skal begrebet ”handicap” i forskelsbehandlingsloven og det bagvedliggende direktiv fortolkes således,
"at det omfatter en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed. Karakteren af de foranstaltninger, som arbejdsgiveren skal træffe, er ikke afgørende for, om en persons helbredstilstand skal anses for omfattet af dette begreb."
At ADHD kan indgå under handicapbegrebet er ikke overraskende, men igen er det vigtigt at holde sig for øje, at Højesteret foretager en konkret vurdering af den pågældendes begrænsninger som følge af ADHD. Der er fortsat ingen positivliste over diagnoser, som er omfattet af handicapbegrebet.
Det afgørende vil således være, om sygdommen medfører en begrænsning af en sådan grad, at den hindrer medarbejderen i effektivt at deltage i arbejdslivet, og at funktionsnedsættelsen er langvarig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 6 - Sagsomkostninger i civile sager
Landsdommer Svend Bjerg Hansen løfter sløret for Vestre Landsrets interne vejledende udgangspunkter for afgørelser om sagsomkostninger.
En artikel om sagsomkostninger i civile sager er ikke nogen kioskbasker. Jeg er godt klar over, at Advokaten ikke vil blive revet ned fra hylderne på grund af en artikel om dette emne. Når jeg alligevel bruger over 3.000 anslag på sagsomkostninger, skyldes det, at sagsomkostninger er så utrolig praktiske og dermed overordentlig relevante, også for advokater.
Der træffes jo masser af afgørelser om sagsomkostninger rundt om i retterne hver eneste dag, og det er ofte ikke helt små beløb, der er tale om.
Det er lige før, at man kan sige, at sagsomkostninger mere er et håndværk, end det er jura, og derfor opleves det også, at nye dommere og advokater, der ikke arbejder med sagsomkostninger til daglig, kan være usikre på, hvordan en omkostningsafgørelse skal gribes an. Jeg husker en forholdsvis nyudnævnt højesteretsdommer uden baggrund ved domstolene, der gav udtryk for, at det med juraen fandt han nok ud af, men sagsomkostningerne, det var godt nok svært.
Sagsomkostninger giver anledning til et betydeligt antal kæremål til landsretterne, og for at prøve at sikre, at disse kæremål afgøres på grundlag af samme retningslinjer, udarbejdede jeg efter aftale med landsretspræsident Bjarne Christensen for snart et par år siden med god bistand fra et par kolleger et internt notat om sagsomkostninger i civile sager, som derefter blev drøftet og tilrettet på en fagdag blandt dommerne i Vestre Landsret. Notatet har siden været anvendt som basismateriale i forbindelse med landsrettens omkostningsafgørelser.
Da notatet efterhånden er nået uden for landsrettens tykke mure, har jeg aftalt med præsidenten, at vi delagtiggør den – formentlig undrende – offentlighed i vores overvejelser. Jeg håber, at det kan være med til at øge forståelsen for landsrettens omkostningsafgørelser og måske også være med til at undgå nogle kæremål.
Retsplejelovens bestemmelser om sagsomkostninger i civile sager findes i kapitel 30 og blev senest revideret i væsentligt omfang ved lov nr. 554 af 24. juni 2005 på grundlag af Retsplejerådets betænkning nr. 1436/2004. Reformen var ikke udtryk for nogen ændring af hovedprincipperne for fastsættelse af sagsomkostninger i civile sager.
I lovforslaget giver Justitsministeriet dog udtryk for, at der ved vurderingen af, om den tabende part helt eller delvis bør fritages for at betale sagsomkostninger til den vindende part, bl.a. bør tages hensyn til, om sagen har principiel karakter eller videregående betydning. Er det tilfældet, kan der tages hensyn til, om en af parterne er en offentlig myndighed, en stor erhvervsvirksomhed, en interesseorganisation eller lignende.
I betænkningen er der på side 255-259 nogle overvejelser om delvis vundne sager. Det siges her, at det er afgørende, om modparten er blevet påført merudgifter i anledning af en beløbsmæssigt videregående påstand. Hvis sagen først og fremmest har vedrørt ansvarsgrundlaget, vil modparten ofte ikke have merudgifter i anledning af den beløbsmæssigt videregående påstand, og der skal så betales sagsomkostninger af det vundne beløb. Angår tvisten derimod udmåling af erstatning eller godtgørelse, vil det være naturligt at tage udgangspunkt i forskellen mellem partens påstand og det tilkendte beløb.
På grundlag af disse forarbejder og nyere retspraksis opstilles der i det følgende nogle vejledende udgangspunkter for afgørelser om sagsomkostninger. Der henvises til faktaboks 1 om betydningen af disse vejledende udgangspunkter.
Vejledende udgangspunkter, der er fælles for alle civile sager
Hvis sagsøgeren (gælder også en appellant) får medhold i mere end omkring 2/3 af påstanden, skal der betales fulde sagsomkostninger af det vundne beløb. Dette gælder uanset sagens karakter. Hvis sagsøgeren får medhold i mindre end omkring 2/3 af påstanden, skal det vurderes, om sagsøgte (gælder også indstævnte) har haft merudgifter i anledning af den beløbsmæssigt videregående påstand, som sagsøgeren ikke får medhold i. Det bør også indgå i vurderingen, hvilket krav der har udgjort den væsentligste del af sagen, jf. Højesterets dom af 26. november 2010 i sag 233/2009.
Hvis der ikke har været merudgifter, f.eks. hvor hovedproblemet i sagen har været, hvorvidt en afsked er rimelig, om der er et erhvervsevnetab, om der er et ansvarsgrundlag for erstatning, om der har været grundlag for at hæve en kontrakt, eller om der er en mangel i en køberetlig eller entrepriseretlig sag, skal sagsøgte som udgangspunkt betale sagsomkostninger til sagsøgeren af det vundne beløb, jf. betænkning nr. 1436/2004, side 256, U 2008.2252H og U 2008.830V.
Hvis sagsøgeren alene får medhold for mindre end omkring 1/3 bør det dog overvejes, om sagsomkostningerne skal ophæves, jf. U 2009.1306V og U 2010.2029V. Hvis sagsøgeren kun i meget begrænset omfang får medhold, bør det overvejes, om sagsøgeren skal betale sagsomkostninger til sagsøgte.
Hvis der har været merudgifter, f.eks. i tilfælde af uenighed om udmåling af en erstatning eller godtgørelse eller en anden beløbsmæssig uenighed, skal sagsøgte betale sagsomkostninger til en sagsøger, der får medhold for mere end halvdelen i forhold til, hvad sagsøgeren har vundet, men med et passende fradrag i lyset af, hvad sagsøgte har vundet. Det bør i afgørelsen angives, at der er tale om delvise sagsomkostninger.
Får sagsøgeren medhold for mindre end omkring halvdelen, men for mere end omkring 1/3, bør sagsomkostningerne ophæves.
Hvis sagsøgeren får medhold for omkring 1/3 eller mindre, skal sagsøgeren betale sagsomkostninger til sagsøgte af forskellen mellem de beløb, som parterne har vundet. Det bør i afgørelsen angives, at der er tale om delvise sagsomkostninger.
Det understreges, at disse udgangspunkter kan fraviges, jf. U 2008.1946H, hvor Højesteret lagde vægt på, at sagsøgeren havde haft grundlag for at rejse et krav.
Vejledende udgangspunkter, når sagen sluttes inden hovedforhandling
I 1. instanssager, hvor sagen hæves/sluttes på et indledende stadium (hvor der ikke er afgivet svarskrift), fastsættes sagsomkostningerne i overensstemmelse med de vejledende satser for inkassosager, hvis det er sagsøgeren, der skal have sagsomkostninger.
Hvis sagsøgte skal have sagsomkostninger, fastsættes omkostningerne efter en konkret skønsmæssig vurdering, hvori sagens værdi indgår som et parameter.
Er der afgivet svarskrift, men sagen sluttes/hæves kort derefter, fastsættes sagsomkostningerne til sagsøgtes advokat til inkassosalæret.
I ankesager, hvor sagen hæves/sluttes på et indledende stadium, og hvor indstævntes advokat ikke har haft særligt arbejde, fastsættes sagsomkostningerne til 2/3 af inkassosalæret.
Er der afgivet svarskrift, men sagen sluttes kort derefter, fastsættes sagsomkostningerne i ankesager til inkassosalæret.
Hæves/forliges en sag (både 1. instanssager og ankesager) senere under forberedelsen eller efter forberedelsens slutning fastsættes sagsomkostningerne efter en vurdering af sagens værdi og den vindende parts advokats arbejde med sagen til mellem 1/3 og 2/3 af proceduresalæret.
Hæves/forliges sagen kort før hovedforhandlingen, fastsættes sagsomkostningerne til 2/3 af proceduresalæret, jf. U 2006. 1094H.
Appellanten kan påstå byrettens omkostningsafgørelse ændret i forbindelse med, at sagen hæves, jf. U 1988.701H.
Indstævnte, der alene har påstået stadfæstelse, kan ikke påstå byrettens omkostningsafgørelse ændret i forbindelse med, at anken hæves, jf. retsplejelovens § 379.
I sager uden økonomisk værdi lægges der vægt på sagens betydning, karakter og omfang. I sager om meget store værdier lægges der vægt på sagens omfang og karakter samt på det arbejde, der for den vindende parts advokat har været forbundet med sagen, jf. U 1996.101H og lovforslaget side 16.
I sager om udveksling af ydelser af samme værdi, f.eks. tilskødning af ejendom mod betaling af købesum, skal der ved fastsættelsen af sagsomkostningerne tages udgangspunkt i det opnåede resultat og den økonomiske betydning heraf samt advokatarbejdets omfang, og der skal i forbindelse hermed tillægges værdien af ejendommen en vis betydning, jf. U 2008.1848H.
Det forhold, at en sag sluttes efter en delforhandling af nogle af tvistepunkterne mellem parterne, berettiger ikke i sig selv til at fastsætte sagsomkostningerne til et beløb under det interval, der fremgår af de vejledende takster, men hvis delforhandlingen har været af begrænset omfang, kan sagsomkostningerne dog efter en samlet vurdering af sagens værdi og arbejdets omfang fastsættes til et lavere beløb end efter taksterne, jf. U 2008.1694H og U 2008.610V.
Såfremt en part forud for sagsanlægget eller under forberedelsen har fremsat et forligstilbud, der stort set svarer til dommens resultat, skal den part, der har fremsat forligstilbuddet, efter en vurdering af påstandene i forhold til resultatet have dækket sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3, U.2008.129H og U.2008.1023Ø.
Hvis en part eller en organisation, der optræder som mandatar er repræsenteret af en ansat advokat, eller kurator fører sag for et konkursbo, fastsættes sagsomkostningerne efter de vejledende satser, jf. lovforslaget side 19 og 45. Hvis en part er repræsenteret af en ansat jurist eller en anden ansat person uden advokatbestalling, kan parten kun få dækket positive udgifter, men ikke sagsomkostninger i øvrigt, jf. U.2008.1369V.
En part, der er selvmøder, herunder en advokat, der fører sin egen sag, tillægges i almindelighed alene godtgørelse for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for udgifter til transport og ophold i forbindelse med retsmøder og andre retsskridt, jf. betænkning 1436/2004, side 267-268.
Kumulation og adcitation
Det forhold, at flere parter er repræsenteret af samme advokat, kan ikke begrunde, at de ikke hver især skal tilkendes sagsomkostninger. Hvis en advokat repræsenterer to eller flere klienter, reduceres de sagsomkostninger, som hver af klienterne skal have tilkendt.
En sagsøgt, der frifindes, må som udgangspunkt selv bære de sagsomkostninger, som han eller hun pålægges at betale til en tredjemand, som er adciteret med påstand om friholdelse, jf. U 2006.2052H og U 2008.1091V.
Ingen guide til højere salær
Det notat, som er grundlaget for denne artikel, handler om fordelingen af sagsomkostningerne mellem parterne i en retssag. Det handler således ikke om størrelsen af sagsomkostningerne (det beløbsmæssige). De læsere, der håber at finde en genvej til et højere salær, kan derfor godt stige af her. Herudover handler notatet om forskellige mere processuelle spørgsmål om sagsomkostninger. Notatet er blevet til på grundlag af en gennemgang af forarbejderne til retsplejelovens kapitel om sagsomkostninger i civile sager, en række afgørelser, navnlig fra Højesteret, om sagsomkostninger, materiale, som jeg har modtaget fra bl.a. Østre Landsret og Højesteret, samt ikke mindst min almindelige erfaring gennem snart 20 år som dommer, herunder nogle år i Vestre Landsrets forberedelsesafdeling.
Det er meget vigtigt at fremhæve, at det, som notatet og artiklen handler om, er vejledende udgangspunkter. Enhver omkostningsafgørelse må naturligvis træffes efter en konkret vurdering på grundlag af de vejledende satser, sagens værdi (meget små beløb eller meget store beløb kan spille en rolle), sagens omfang (f.eks. antallet af retsdage og forberedelsens forløb) og karakter (er den principiel?) samt sagens resultat sammenholdt med parternes påstande.
Guide til nyeste retspraksis
Sagens værdi (retsplejelovens § 312, stk. 1)
U 1982.126H og U 2008.1091V: Udgangspunktet for fastsættelse af sagsomkostninger på grundlag af sagens værdi er den værdi, af hvilken der er betalt retsafgift.
U 2008.1807H: En ejendoms handelsværdi bestemmer ikke værdien af en sag om prøvelse af afgørelser om afslag på dispensation og påbud om dispensation efter landbrugslovgivningen. Sagsomkostningerne skal fastsættes skønsmæssigt efter en vurdering af arbejdets omfang og sagens karakter.
U 2008.1848H: I en sag om udveksling af ydelser af samme værdi, f.eks. tilskødning af ejendom mod betaling af købesum, udtalte Højesteret, at der ved fastsættelsen af sagsomkostningerne skal tages udgangspunkt i det opnåede resultat og den økonomiske betydning heraf samt advokatarbejdets omfang. Der skulle i forbindelse hermed tillægges værdien af ejendommen en vis betydning.
Ophævelse af sagsomkostningerne eller alene delvise sagsomkostninger som følge af særlige grunde (§ 312, stk. 2)
U 2007.2325Ø: Østre Landsret bestemte, at hver part skulle bære egne omkostninger i en sag, som A havde anlagt mod en andelsboligforening om tildeling af en lejlighed i foreningen. A fik ikke medhold, men sagen skyldtes i betydelig grad andelsboligforeningens forhold.
U 2008.1096V: Sagsomkostningerne blev ophævet i en bodelingstvist om sammenblanding af særeje med fællesbomidler.
U 2007.943H: En borger A, der havde tabt en sag mod en offentlig myndighed (E) i landsretten om et tvivlsomt fortolkningsspørgsmål efter (delvis) at have fået medhold i byretten, skulle ikke betale sagsomkostninger for byret og landsret til E, mens E skulle betale sagsomkostninger for Højesteret til A. For Højesteret angik sagen alene omkostningsspørgsmålet.
U 2008.1686H: Sagsomkostningerne for Højesteret blev ophævet, selv om Ankestyrelsen ligesom i landsretten blev frifundet, idet Ankestyrelsen ikke burde have handlet processuelt som sket. Landsrettens omkostningsafgørelse, hvorefter borgeren skulle betale sagsomkostninger med 30.000 kr., blev stadfæstet.
Forligstilbud inden sagsanlæg eller under sagen (§ 312, stk. 3)
U 2008.129H, U 2008.1023Ø: Hvis en part forud for sagsanlægget eller under forberedelsen har fremsat et forligstilbud, der stort set svarer til dommens resultat, skal den part, der har fremsat forligstilbuddet, efter en vurdering af påstandene i forhold til resultatet, have sagsomkostninger.
Vestre Landsrets 12. afdelings kendelse af 8. oktober 2008 i sagen B-1674-08: Kreditor nedlagde påstand om betaling af ca. 221.000 kr. Sagen blev forligt ved debitors betaling af 40.000 kr. Forliget var ikke udtryk for parternes rette mellemværende, men var begrundet i debitors manglende evne til at betale et større beløb. Byretten ophævede sagsomkostningerne, men landsretten bestemte under henvisning til baggrunden for forliget, at debitor skulle betale sagsomkostninger med udgangspunkt i forligsbeløbet.
Sagsomkostninger i sager sluttet efter delforhandling
U 2008.1694H og U 2008.610V: Det forhold, at en sag sluttes efter en delforhandling af nogle af tvistepunkterne mellem parterne, berettiger ikke i sig selv til at fastsætte sagsomkostningerne til et beløb under det interval, der fremgår af de vejledende takster, men hvis delforhandlingen har været af begrænset omfang, kan sagsomkostningerne dog efter en samlet vurdering af sagens værdi og arbejdets omfang fastsættes til et lavere beløb end efter taksterne.
Sagsomkostninger, hvor begge parter får delvist medhold (§ 313)
U 2004.1313H: En tøjproducent ophævede samarbejdet med en eneforhandler, der svarede igen med et sagsanlæg med en påstand om 1,5 mio. kr. i erstatning for mistet fortjeneste og 2,8 mio. kr. i godtgørelse for tabt goodwill. Sagen blev forligt således, at eneforhandleren fik 500.000 kr. for mistet fortjeneste, men ikke noget for tabt goodwill. Højesteret udtalte, at der i situationer, hvor der gives delvist medhold i et krav, men hvor der har været tvist både om grundlaget for kravet og om dets opgørelse, må der tages hensyn ikke blot til resultatet i forhold til det omtvistede beløb, men også til at der er givet medhold i, at der er grundlag for at rejse kravet. Højesteret anså herefter eneforhandleren for “nærmest at have vundet” den del af sagen, der vedrørte mistet fortjeneste, men da tøjproducenten havde vundet den anden del af sagen, blev eneforhandleren pålagt at betale sagsomkostninger.
U 2008.1946H: En udlejer påstod betaling af 100.000 kr. i forbindelse med en fraflytning. Lejeren påstod frifindelse. Under ankesagens behandling ved landsretten blev sagen forligt ved, at lejeren skulle betale 30.000 kr. Højesteret ophævede sagsomkostningerne for både byret og landsret og lagde vægt på ikke blot det beløbsmæssige resultat i forhold til påstandene, men tillige på, at udlejeren havde haft grundlag for at rejse et krav.
U 2006.1642V: I overensstemmelse med bemærkningerne til § 313 i betænkning 1436/2004, side 497-498 blev sagsomkostningerne ophævet for så vidt angik udgifterne til advokatbistand, mens de samlede retsafgifter på samme måde som udgifter til bevisførelse mv. blev delt lige.
Højesterets dom af 26. november 2010 i sag 233/2009: HK/Danmark havde som mandatar for A anlagt sag mod En større erhvervsvirksomhed med påstand om dels en godtgørelse på 572.400 kr. som følge af, at opsigelsen af A var i strid med lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet mv., dels en godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b på 50.000 kr. A fik alene medhold i påstanden om godtgørelse for usaglig opsigelse, men ikke i kravet om godtgørelse i øvrigt. Da bevisførelsen og proceduren kun i mindre grad havde vedrørt § 2 b-godtgørelsen, og da det således var kravet om godtgørelse i medfør af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet mv., der såvel beløbsmæssigt som tidsmæssigt havde udgjort den væsentligste del af sagen, blev HK/Danmark dømt til at betale sagsomkostninger til DI, der var mandatar for Erhvervsvirksomheden med et beløb på 50.000 kr.
U.2009.1306V: Sagsomkostningerne blev ophævet, selv om sagsøgeren kun havde fået medhold for knap 10.000 kr. af en påstand på 164.000 kr., idet begge parter for en del havde vundet og for en del tabt sagen på væsentlige punkter, og idet den del af sagen, som sagsøgeren havde vundet, havde medført en del advokatarbejde.
Særligt om erhvervsevnetab og funktionærsager
U 2008.2252H: Arbejdsskadestyrelsen havde fastsat erhvervsevnetabet til 65%. Skadelidte anlagde sag med påstand om, at et forsikringsselskab skulle anerkende et erhvervsevnetab på 100%, subsidiært mere end 65%. Forsikringsselskabet påstod frifindelse. Efter tilkendegivelse blev sagen forligt på et erhvervsevnetab på 75%. Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse, hvorefter forsikringsselskabet skulle betale sagsomkostninger i form af retsafgift af det vundne beløb og 45.000 kr. + moms til udgifter til advokatbistand. Højesteret udtalte bl.a., at skadelidtes principale påstand ikke kunne antages at have påført forsikringsselskabet merudgifter ved førelse af sagen for landsretten.
U 2008.830V: En funktionær F nedlagde påstand om en godtgørelse på 102.000 kr. på grund af usaglig afsked efter FUL § 2b. Sagen blev forligt, således at F fik 45.000 kr. Landsretten pålagde arbejdsgiveren A at betale sagsomkostninger med 8.000 kr., selv om A beløbsmæssigt havde vundet mest, idet det blev lagt til grund, at tvisten først og fremmest havde drejet sig om, hvorvidt opsigelsen var rimeligt begrundet. Det kunne derfor ikke antages, at A havde haft merudgifter i anledning af den beløbsmæssigt videregående påstand.
Hævede sager (§ 314)
U 2009.1083V: En bank havde anlagt sag mod Skatteministeriet. Sagens værdi var omkring 2 mio. kr. Banken hævede sagen efter afgivelse af svarskrift. Da sagen havde omhandlet forskellige tvistepunkter var der ikke grundlag for at fastsætte sagsomkostninger efter retningslinjerne for inkassosager. Landsretten udtalte videre, at det følger af forarbejderne til retsplejelovens § 316, stk. 1, at udgifterne til advokatbistand fortsat skal erstattes med et standardiseret beløb, der ikke afhænger af de konkrete udgifter hertil. Sagen var hævet uden hovedforhandling, og der var derfor ikke grund til at fravige sædvanlig praksis, hvorefter der tilkendtes modparten en tredjedel af, hvad de almindelige takster for hovedforhandling ville have ført til.
U 2010.2029V: En arbejdstager havde anlagt sag mod sin arbejdsgiver med påstand om betaling af 346.643,73 kr. Sagen blev forligt ved, at arbejdsgiveren anerkendte at betale et beløb på 56.000 kr. i godtgørelse for svie og smerte. Arbejdstageren fik således medhold for cirka 16 % af det påstævnte beløb. Under disse omstændigheder ophævede landsretten sagens omkostninger, idet det blev udtalt, at den omstændighed, at det i forliget var angivet, at arbejdsgiveren A/S betalte de 56.000 kr. uden anerkendelse af ansvar og/eller årsagssammenhæng, var uden betydning. Det sker ikke sjældent, at en part påberåber sig, at et beløb er betalt pr. kulance, eller at det ikke i betalingen kan indlægges, at kravet dermed er anerkendt. Som afgørelsen viser, kan det ikke tillægges betydning.
En omkostningsafgørelse i en forligt sag kan kæres, medmindre parterne udtrykkeligt har frafaldet kære, jf. U 2008.926H og U 2008.1036Ø. Der skal således ikke længere tages kæreforbehold eller tilføres retsbogen noget herom. Det sker stadig, at advokater tager kæreforbehold, men det er der altså ingen grund til mere.
U 2008.1946H: Hvis en sag bliver forligt ved landsretten med et (væsentligt) andet resultat end domsresultatet i byretten, skal landsretten tage stilling til sagsomkostningerne for begge retter, jf. retsplejelovens § 315.
U 2008.1946H: Hvis parterne beder retten om at tilføre et forlig til retsbogen og om at træffe afgørelse om sagsomkostningerne, kan retten gå ud fra, at parterne af egen drift kommer med de oplysninger og procedurebemærkninger om sagsomkostningerne, som parterne måtte ønske. Retten er derfor ikke forpligtet til at indhente udtalelse fra parterne derom.
U 2008.1369V: Hvis en part er repræsenteret af en ansat jurist eller en anden ansat person uden advokatbestalling, kan parten kun få dækket positive udgifter, men ikke sagsomkostninger i øvrigt.
Læs f.eks. Henrik Kirks nye udgave af bogen om sagsomkostninger. Jeg vil også henvise til kollega Ole Dybdahls indlæg om ny praksis fra Højesteret om sagsomkostninger i Advokaten 2008 nr. 10, side 32.


text:
Skat.dk: Omgørelse - betingelser
18 Oct 2006 10:47
09 Oct 2006 13:56
2. afdeling, 131/2005
Omgørelse, betingelser, utilsigtet, skattemæssig, virkning, succession, etableringskontomidler, landbrugsejendom
En landbrugsejendom blev overdraget fra far til søn med fuld skattemæssig succession. Samtidig anvendte sønnen sine etableringskontomidler til finansiering af købesummen. Etableringskontomidler kunne imidlertid ikke anvendes på aktiver, der succederes skattemæssigt i. Parterne anmodede derfor om omgørelse af valget af fuld succession, således at dette skulle ske med delvis succession for dermed at undgå efterbeskatning af etableringskontomidlerne.
Højesteret fandt, at dagældende skattestyrelseslovs § 37C efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget, uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet. Herefter tiltrådte Højesteret, at parterne havde ret til at omgøre den indgåede aftale.
Skattestyrelsesloven § 37C, stk. 1, nr. 2 (dagældende)
Processuelle regler 2006-4 O.1
Wendler Pedersen, Poul Sørensen, Børge Dahl, Jon Stokholm og Henrik Waaben.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 10. afdeling den 14. februar 2005.
Appellanterne, A og B, har for Højesteret gentaget deres principale påstand.
§ 3 i det betingede skøde af 7. januar 1998 er sålydende:
Købesummen er aftalt til kr. 2.540.358,00, skriver tomillionerfemhundredefiretitusindetrehundredefemtiotte kroner 00/100, der berigtiges således:
Køberen overtager ejerskiftelån i Nykredit, obligationslån, 6 % - lånet er under hjemtagelse og overtages med
2.152.000,00
Kontant betales ved underskrivelse af nærværende skøde
210.902,00
Køber overtager latent skattebyrde i forbindelse med succession med
177.456,00
2.540.358,00
As anmeldelse om anskaffelse af aktiver i forbindelse med hævning på etableringskonto er dateret samme dato som det betingede skøde.
Højesteret tiltræder, at der foreligger en privatretlig disposition i form af en aftale om overdragelse af en landbrugsejendom, hvor der var aftalt fuld succession, og hvor parterne i fællesskab havde forudsat, at køber kunne anvende etableringsfondsmidler uden beskatning til betaling af den kontante del af købesummen. Højesteret tiltræder endvidere, at sagens afgørelse herefter beror på, om betingelserne for omgørelse i den dagældende skattestyrelseslovs § 37 C, stk. 1, nr. 2, er opfyldt.
Højesteret finder, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke i nr. 2 er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget, uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet. Omgørelse kan således ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde være forudset, eller at selvangivelse blev indleveret med kendskab til den skattemæssige konsekvens. På denne baggrund lægger Højesteret efter bevisførelsen til grund, at der i sagen utvivlsomt foreligger utilsigtede skattemæssige virkninger. Væsentligheden er ikke bestridt.
Herefter tager Højesteret appellanternes påstand til følge.
Skatteministeriet skal anerkende, at A og B har ret til at omgøre den mellem dem i 1998 indgåede aftale om overdragelse, hvorefter B overdrager ejendommen matr.nr. ..., beliggende ..., til A, således at overdragelsen i stedet for at ske med succession skal ske således, at ejendommen overdrages med succession bortset fra maskinhus, gastæt silo og gylletank, der overdrages uden succession.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 50.000 kr, til A og B. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.