text:
Advokaten 2 Vigtige retsstatslige principper fra EU-retten
Nu skulle man tro, at de danske regler, dels færdselsloven, dels kørekortbekendtgørelsen, i videst muligt omfang skal fortolkes, så anvendelsen af reglerne svarer til EU-rettens krav. Det ville i givet fald betyde, at den tiltalte skulle dømmes for at have ført køretøj uden kørekort, således som udfaldet blev i både byret og landsret. Udgangspunktet er da også, at danske myndigheder har pligt til at foretage en sådan fortolkning, men – i straffesager – sætter legalitetsprincippet grænser for denne fortolkning.
Dommen er ‘lige efter bogen’, sådan som EU-Domstolen kræver det, og den er i så henseende ikke overraskende. Alligevel kan det være værd at bruge spalteplads på dommen her, fordi det nok står de færreste danskere klart, hvorfor det forholder sig sådan.
Tiltalte blev i Danmark i 2004 frakendt førerretten ubetinget for en periode på fem år. Nyerhvervelse af kortet ville kræve gennemførelse af et kursus om alkohol med videre og ny køreprøve, hvilket tiltalte aldrig tog. I stedet fik han i 2004 udstedt et fransk kørekort. I 2011 blev han i forbindelse med en hastighedskontrol stoppet i Danmark. Spørgsmålet opstår i den forbindelse, om det franske kørekort er gyldigt. Kortet er jo udstedt på et tidspunkt, hvor tiltalte var frakendt førerretten i Danmark, og tiltalte har endvidere aldrig taget det påkrævede kursus og fornyet køreprøve. De danske myndigheder mener derfor, at det franske kørekort ikke kan anerkendes, og han tiltales for at have kørt uden kørekort. Han idømmes en bøde i byret og landsret.
I Højesteret bliver tiltalte imidlertid frifundet for at have kørt uden kørekort, fordi der ikke er tilstrækkelig klar hjemmel for straf. Højesteret fastslår for det første, at kravet om kursus og fornyet køreprøve ikke kan stilles som almindeligt krav til generhvervelse af førerretten, eksempelvis således, at gyldigheden af et fransk kørekort afvises med den begrundelse. Det fremgår blandt andet af det EU-retlige krav om gensidig anerkendelse. Der skal med andre ord generelt være mulighed for at erhverve kørekort i andre EU-lande uden at gå op til fornyet køreprøve med videre. Efter EU-retten er Danmark forpligtet til at anerkende kørekort fra andre EU-lande.
Et EU-direktiv kræver imidlertid, med virkning fra 2009, at medlemslandene nægter anerkendelse af kørekort udstedt i en periode, hvor førerretten er inddraget for den pågældende person i et (andet) EU-land. Det gælder også, selvom kørslen først sker efter frakendelsesperiodens udløb. Dette fremgår af direktivets art. 11, stk. 4, og understøttes af EU-Domstolens praksis. Som nævnt havde den tiltalte i sagen fået frakendt førerretten i 2004, og Danmark skulle derfor – ifølge direktivets art. 11 – nægte at anerkende det franske kørekort, der netop var udstedt i frakendelsesperioden, nemlig i 2004. De danske regler, der implementerer direktivet, nævner ganske vist Danmarks forpligtelse til at anerkende kørekort fra andre EU-lande, men reglerne siger ikke noget om, at danske myndigheder skal nægte anerkendelse af kørekort udstedt af andre EU-lande, hvis disse kort er udstedt i frakendelsesperioden. Der synes med andre ord ikke at være hjemmel i de danske regler til at nægte anerkendelsen af det franske kørekort.
Spørgsmålet i sagen var derfor, om de danske regler – trods mangel på udtrykkelig hjemmel til at nægte anerkendelse af det franske kørekort – skal fortolkes EU-konformt i overensstemmelse med kravet i artikel 11 i direktivet.
Forholdet mellem EU-ret og national ret
Når man har med forholdet mellem national ret og EU-ret at gøre, ved man, at der efter EU-retten er pligt til at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten. Det adskiller sig i øvrigt ikke afgørende fra de forfatningsretlige principper, som vi kender efter dansk ret vedrørende forholdet mellem national og international ret. De danske myndigheder har pligt til at fortolke de danske regler, så de i videst muligt omfang opfylder EU-retten.
Nu skulle man tro, at de danske regler, dels færdselsloven, dels kørekortbekendtgørelsen, i videst muligt omfang skal fortolkes, så anvendelsen af reglerne svarer til EU-rettens krav. Det ville i givet fald betyde, at den tiltalte skulle dømmes for at have ført køretøj uden kørekort, således som udfaldet blev i både byret og landsret. Udgangspunktet er da også, at danske myndigheder har pligt til at foretage en sådan fortolkning, men – i straffesager – sætter legalitetsprincippet grænser for denne fortolkning. Det er op til den nationale myndighed at afgøre, hvornår et eventuelt strafansvar vil være i strid med legalitetsprincippet. Det er med andre ord Højesterets opgave – og for så vidt også underinstansernes – at sørge for, at en direktivkonform fortolkning respekterer det strafferetlige legalitetsprincip.
Dette krav til de nationale retsanvendere, herunder til domstolene, fremgår af en række domme fra EU-Domstolen, blandt andet så tidligt som dommen kaldet Kolpinghuis (C-80/86). Kravet har i øvrigt tidligere ført til frifindelse også af danske borgere i dansk Højesteret. I sagen mod Bang og Grøngaard (U 2009.2142H) fandt Højesteret – i modsætning til både byret og landsret – at der ikke var hjemmel til at straffe de to fagforeningsmedlemmer for brud på reglerne om insiderviden, selvom deres handlinger stred mod et EU-direktiv, der var implementeret ved ordret gengivelse af direktivet i danske (straffe-)regler. Også i denne sag havde både byret og landsret afsagt fældende dom over de tiltalte.
Forskellen mellem dommen i sagen mod Bang og Grøngaard og den nye sag fra 2015 er dog, at Højesteret i sine præmisser udtrykkeligt henviser til legalitetsprincippets krav i forbindelse med EU-konform fortolkning af danske regler. Det hedder således i dommen:
“Pligten til at nægte at anerkende gyldigheden af kørekort, som er udstedt i et andet EU-land inden frakendelsestidens udløb, fremgår derimod hverken af § 87, § 93 eller af andre bestemmelser i kørekortbekendtgørelsen. Med den bemærkning, at princippet om EU-konform fortolkning i straffesager må gælde med respekt af legalitetsprincippet, finder Højesteret herefter, at direktivets artikel 11, stk. 4, ikke er implementeret i dansk ret på en sådan måde, at der er hjemmel til at straffe T for at have kørt uden kørekort.”
Som det fremgår af citatet, har Højesteret således udtrykkeligt fastslået den EU-retlige grundsætning om, at danske domstole og retsanvendere ikke blot har pligt til at fortolke danske regler på en måde, så de i videst muligt omfang gennemfører EU-retten på en effektiv måde, men at de – i straffesager – også har pligt til at påse legalitetsprincippets overholdelse.
Der er efter min mening tale om et prisværdigt, retsstatsligt princip, som giver borgeren en vis retsbeskyttelse. Det får den konsekvens, at mangelfuld implementering af EU-retten bliver statens problem, ikke borgerens. Det er således statens problem, i dette tilfælde Danmark, når retsanvender på grund af utilstrækkelig national lovgivning ikke kan leve op til de EU-retlige forpligtelser. Det er særlig prisværdigt med et sådant princip, når man tænker på, at forholdet mellem EU-retsakter og danske retsakter til tider kan være kompliceret, og når man endvidere tænker på, at dette vedrører strafferetlige regler. Man må jo nok sige, at idømmelse af straf indebærer en vis bebrejdelse af borgernes adfærd og er forbundet med et vist ubehag, og borgeren skal ikke bebrejdes og lide for overtrædelse af uklare regler, som skyldes EU-landenes manglende evne til at implementere reglerne korrekt.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
10 Jan 2014 13:02
20 Dec 2013 10:44
SKM2014.36.HR
Ledsagedokument, spiritus, videresalg, punktafgiftspligtige, varer
Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i sagen for Højesteret på baggrund af EU-Domstolens dom af 18. juli 2013 i sag C-315/12, H1 ApS (tidligere dom i SKM2010.304.ØLR).
Cirkulationsdirektivet artikel 7, stk. 3 (dagældende)
Cirkulationsdirektivet artikel 7, stk. 5 (dagældende)
Den juridiske vejledning 2013-2 E.A.1.8.1.2
Jon Stokholm, Vibeke Rønne og Jens Peter Christensen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 1. afdeling den 19. marts 2010.
H1 ApS har nedlagt følgende påstande:
SKATs afgørelse af 30. maj 2006 skal ophæves for så vidt angår pkt. 3a, hvorefter H1 ApS pålægges at sikre sig at få udleveret eksemplar 1 af forenklet ledsagedokument ved erhvervsmæssig handel med virksomheder i andre EU-lande med beskattede varer omfattet af de harmoniserede afgifter, før transporten påbegyndes.
Skatteministeriet skal tilbagebetale det beløb på 100.000 kr., som landsretten dømte selskabet til at betale i sagsomkostninger for landsretten, og som blev betalt den 12. april 2010, med tillæg af renter fra denne dato.
Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle over for påstand 1.
Parterne har overladt det til Højesteret at fastsætte sagens omkostninger.
Da Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle overfor påstand 1, tages påstanden til følge.
Efter sagens udfald skal der ske tilbagebetaling af sagsomkostningsbeløbet på 100.000 kr., som H1 ApS har betalt i henhold til landsrettens dom, og Højesteret finder, at der foreligger sådanne særlige forhold, at beløbet som påstået bør forrentes fra betalingsdagen.
Højesteret tager herefter også H1s påstand 2 til følge.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 214.365 kr., heraf 200.000 kr. til dækning af advokatomkostninger, 7.000 kr. til dækning af rets- og berammelsesafgifter og 7.365 kr. til dækning af udlæg.
SKATs afgørelse af 30. maj 2006 ophæves for så vidt angår pkt. 3a, hvorefter H1 ApS pålægges at sikre sig at få udleveret eksemplar 1 af forenklet ledsagedokument ved erhvervsmæssig handel med virksomheder i andre EU-lande med beskattede varer omfattet af de harmoniserede afgifter, før transporten påbegyndes.
Skatteministeriet skal betale 100.000 kr. med rente efter renteloven fra den 12. april 2010.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 214.365 kr. til H1 ApS.
Sagsomkostningsbeløbet på 214.365 kr. forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Advokaten 3 Hvor hurtigt skal en EU-dom efterleves?
Højesteret kunne forholdsvis let have stadfæstet landsrettens dom i henhold til grundene, men valgte i stedet at benytte anledningen til at vejlede udførligt og generelt om retsstillingen på området.
Skjold-dommen giver nogle vigtige og nyttige generelle pejlemærker om, hvad der forventes af danske myndigheder, når der opstår tilstrækkelig tvivl om dansk rets forenelighed med EU-retten, og når danske myndigheder som følge heraf får pligt til at afklare behovet for at ændre dansk ret og til at foretage de nødvendige ændringer.
Hvor hurtigt skal danske myndigheder efterleve en EU-dom for ikke at handle ansvarspådragende? Højesteret har givet usædvanligt præcise anvisninger i Skjold-dommen.
Af advokat Daniella Elkan og advokat Rass Holdgaard, begge Kammeradvokaten
Offentlige myndigheder kan principielt ifalde erstatningsansvar for overtrædelse af EU-retlige regler både efter dansk rets almindelige erstatningsregler og efter de EU-retlige minimumskrav, som EU-Domstolen har udviklet. I det praktiske retsliv behandles de to ansvarsstandarder normalt samlet, og danske domstole har derfor også normalt foretaget en samlet bedømmelse af, om begge standarder er overtrådt.
Ifølge EU-Domstolens faste praksis handler medlemsstaternes myndigheder ansvarspådragende, når de overtræder en EU-retlig regel, der tillægger virksomheder og borgere individuelle rettigheder, på en ‘tilstrækkelig kvalificeret’ måde. Der er efterhånden en ganske omfattende praksis fra både danske domstole og EU-Domstolen om, hvorledes denne ansvarsnorm skal anvendes på forskelligartede typer af overtrædelser af EU-retten, for eksempel i forbindelse med medlemsstaters manglende implementering eller fejlimplementering af direktiver, fejladministration af forordninger, overtrædelser af traktatens grundlæggende rettigheder til fri bevægelighed og endda nationale domstoles fejlfortolkninger af EU-retten eller manglende pligtmæssige forelæggelse for Domstolen.
Med nogle få undtagelser, hvor medlemsstaterne ikke har noget skøn, har dommene fra EU-Domstolen det til fælles, at de ikke fastsætter ufravigelige krav. Ansvarsvurderingen er en konkret bedømmelse af en ikke-udtømmende række momenter. Det gælder også for et ganske ofte praktisk forekommende spørgsmål: Når EU-Domstolen i en ny dom udtaler sig om rækkevidden af EU-retten, og når det herefter er tvivlsomt, om en medlemsstats retsregler er i strid med EU-retten, hvor lang tid har medlemsstaten da til at undersøge spørgsmålet og ændre reglerne, før den handler ansvarspådragende?
I den ledende dom, Brasserie du pêcheur (C-46/93 og C-48/93), har Domstolen udtalt, at en overtrædelse af EU-retten under alle omstændigheder er tilstrækkeligt kvalificeret – og dermed ansvarspådragende – når overtrædelsen har varet ved til trods for, at der er afsagt en dom i en præjudiciel sag, hvoraf det fremgår, at den omtvistede adfærd har karakter af en overtrædelse. Medlemsstaterne kan naturligvis ikke blot ignorere domme fra EU-Domstolen.
I Jonkman-dommen (C-231/06-C-233/06) udtalte Domstolen, at efter at der er afsagt en dom i anledning af en præjudiciel sag, hvoraf følger, at en national lovgivning er uforenelig med EU-retten, skal medlemsstaten træffe de foranstaltninger, der er egnet til at sikre overholdelsen af EU-retten. Medlemsstaten skal i den forbindelse navnlig påse, at national ret så hurtigt som muligt bringes i overensstemmelse med EU-retten, og at borgernes rettigheder i henhold til EU-retten gennemføres fuldt ud. Domstolen mindede derefter om, at medlemsstaten i øvrigt er forpligtet til at yde erstatning, såfremt betingelserne for, at der foreligger en sådan forpligtelse, er opfyldt. Jonkman-dommen forudsætter med andre ord, at medlemsstaterne har et vist tidsrum (‘så hurtigt som muligt’) til at bringe national ret i overensstemmelse med den retsstilling, som Domstolen har fastslået. Hvor langt dette tidsrum må være i konkrete sager, har EU-Domstolen hidtil overladt til de nationale domstole at fastlægge.
I Skjold-sagen var det Højesterets tur til at foretage denne vurdering.
Pereda-dommen: syg før eller under ferien
Skjold-sagen angik Danmarks overtrædelse af arbejdstidsdirektivets artikel 7, stk. 1. Af bestemmelsen følger, at arbejdstagere har ret til mindst fire ugers årlig betalt ferie. Den 10. september 2009 fastslog Domstolen i Pereda-dommen (C-277/08), der udsprang af en præjudiciel forelæggelse fra en spansk domstol, at artikel 7, stk. 1, skal forstås således, at en arbejdstager har ret til erstatningsferie, hvis den pågældende på grund af sygdom bliver forhindret i at afholde sin planlagte ferie.
Pereda-sagen handlede om en arbejdstager, som blev syg, inden ferien begyndte. Det kunne derfor ikke udledes direkte af dommen, om arbejdstagere også efter bestemmelsen har ret til erstatningsferie, når de bliver syge, efter at ferien er begyndt. Præmisserne i Pereda-dommen var dog generelt formulerede, og dette kunne tyde på, at Domstolen mente, at beskyttelsen i arbejdstidsdirektivets artikel 7, stk. 1, også gjaldt, når sygdommen opstod under ferien.
Danmarks efterlevelse af Pereda-dommen
I Danmark har arbejdstagere siden 1938 kun haft ret til erstatningsferie, hvis sygdommen opstod før ferien. Blev man først syg, efter at ferien var begyndt, var det med andre ord ikke arbejdsgiverens problem.
Som følge af Pereda-dommen og den tvivl om lovligheden af den danske retsstilling, som dommen affødte, blev der i januar 2010 nedsat en arbejdsgruppe under Implementeringsudvalget, der skulle undersøge Pereda-dommens implikationer i forhold til den danske ferielovgivning. Udvalget, der blev nedsat i 1999, består af Beskæftigelsesministeriet og repræsentanter for arbejdsmarkedets parter.
Implementeringsudvalget afgav rapport i september 2010. Rapporten konkluderede, at den dagældende danske ferielov sandsynligvis ville blive underkendt på dette punkt, hvis den blev forelagt for EU-Domstolen. Ifølge rapporten var det nærliggende at fortolke Pereda-dommen således, at arbejdstagere har ret til erstatningsferie, uanset om sygdommen opstår før eller under ferien. Den relevante bestemmelse i ferieloven blev herefter ændret i april 2012 med ikrafttrædelse 1. maj 2012.
Skjold-sagen
Cirka ti måneder efter at Domstolen havde afsagt dom i Pereda-sagen – men inden Implementeringsudvalgets rapport – blev A syg under sin sommerferie i juni 2010. Hans arbejdsgiver, virksomheden Skjold, afviste at give ham erstatningsferie, fordi den dagældende ferielov kun gav ham denne ret, hvis han blev syg, før ferien var begyndt.
CO-industri anlagde som mandatar for A sag mod Beskæftigelsesministeriet med krav om erstatning opgjort som den erstatningsferie, som han ikke kunne kræve af Skjold. Spørgsmålet var derfor, om Beskæftigelsesministeriet havde handlet ansvarspådragende ved ikke på tidspunktet for A’s sygemelding i sommeren 2010 at have bragt dansk ret i overensstemmelse med Pereda-dommen.
Det spørgsmål var ikke kun interessant for A. Beskæftigelsesministeriet havde nemlig indgået suspensionsaftaler med en række andre arbejdstagere, der var blevet syge under afholdelsen af deres respektive ferie, og hvis sygdom var indtrådt både før og efter sommeren 2010.
Landsretten – en dom om A’s krav
Østre Landsret frifandt i en dom fra februar 2016 Beskæftigelsesministeriet. Landsretten fandt, at der i den konkrete sag måtte tilkomme ministeriet en rimelig frist til at tilpasse ferieloven efter afsigelsen af Pereda-dommen, og at ministeriet ikke handlede ansvarspådragende allerede i juni 2010, hvor A blev syg.
Højesteret – en dom om danske myndigheders pligter
A ankede dommen. Højesteret, der valgte at sætte sagen med syv dommere, stadfæstede 19. januar i år landsrettens dom. Selvom Højesteret, ligesom landsretten, mente, at ministeriet ikke havde handlet ansvarspådragende over for A, benyttede Højesteret anledningen til at udtale sig mere generelt om, hvornår Beskæftigelsesministeriets manglende efterlevelse af Pereda-dommen blev ansvarspådragende.
Højesteret udtalte som det første, at det var nærliggende at forstå Pereda-dommens præmisser således, at dommen ikke kun tog stilling til det tilfælde, hvor sygdommen indtraf før ferien, men også den situation, hvor sygdommen indtraf efter feriens begyndelse. Efter Pereda-dommen var der skabt en sådan tvivl om den danske ferielovs forenelighed med EU-retten, at de danske myndigheder havde pligt til “så hurtigt som muligt at afklare behovet for ændringer af den danske ferielov og til at gennemføre de nødvendige ændringer.”
Efter denne generelle indledning, der lægger sig helt op ad Jonkman-dommen, blev Højesteret mere konkret. Højesteret fandt, at det var “velbegrundet at iværksætte og gennemføre de undersøgelser og vurderinger i forbindelse med Pereda-dommen, som i overensstemmelse med sædvanlig praksis skete med inddragelse af arbejdsmarkedets parter via Implementeringsudvalget.”
Højesteret blåstempler altså inddragelsen af Implementeringsudvalget og anerkender dermed, at arbejdsmarkedets parter, som det er sædvanlig praksis, kan inddrages, når det skal udredes, om der skal ske ændringer af for eksempel dansk ferielovgivning som følge af EU-retten. Højesteret anerkender vel dermed også mere generelt, at et udredningsarbejde i anledning af en EU-dom principielt er acceptabelt, og at det ved tilrettelæggelsen af udredningsarbejdets omfang og proces har betydning, hvad der er sædvanlig praksis på området.
Det tredje led i Højesterets begrundelse sætter en præcis grænse for det acceptable: Udvalgets rapport kom som nævnt i september 2010, og herefter stod det klart, at den gældende danske retsstilling sandsynligvis ville blive underkendt, hvis EU-Domstolen blev spurgt. På den baggrund, sagde Højesteret, var de danske myndigheder ‘i umiddelbar forlængelse’ af rapporten forpligtet til at bringe ferieloven i overensstemmelse med den retstilstand, som blev fastslået ved Pereda-dommen. Ændringen var afgrænset og simpel og burde derfor være gennemført til ikrafttræden ‘1. januar 2011’. Med andre ord skulle lovgivningen have været gennemført i folketingssamlingen, umiddelbart efter at rapporten fremkom. Højesteret bemærkede, at ministeriet ikke havde anført forhold, som kunne begrunde, at høringen af udkastet til ændring af ferieloven først blev iværksat i januar 2012, og at lovændringen først blev vedtaget i april 2012. De danske myndigheder havde altså handlet ansvarspådragende i perioden fra 1. januar 2011 til 1. maj 2012.
EU-Domstolens domme skal tages alvorligt
Som navnlig tidligere højesteretspræsident Børge Dahl har beskrevet i forskellige sammenhænge, har Højesteret de seneste ti år stilfærdigt udviklet sig fra en appeldomstol, der afgør konkrete sager, til en præjudikatdomstol, der giver generelle anvisninger om principielle spørgsmål. Skjold-dommen er et meget klart eksempel på, hvordan denne nye rolle udfyldes i praksis. Højesteret kunne forholdsvis let have stadfæstet landsrettens dom i henhold til grundene, men valgte i stedet at benytte anledningen til at vejlede udførligt og generelt om retsstillingen på området. Den præcise grænse – 1. januar 2011 – som slet ikke var nødvendig at fastlægge for at afgøre sagen, er et usædvanlig klart obiter dictum, der meget operativt kan benyttes i alle de suspenderede sager.
Skjold-dommen giver nogle vigtige og nyttige generelle pejlemærker om, hvad der forventes af danske myndigheder, når der opstår tilstrækkelig tvivl om dansk rets forenelighed med EU-retten, og når danske myndigheder som følge heraf får pligt til at afklare behovet for at ændre dansk ret og til at foretage de nødvendige ændringer. Dommens resultat er dog også konkret begrundet. Navnlig fremhæver Højesteret arbejdet i Implementeringsudvalget, der jo er særligt på arbejdsrettens område, og at den påkrævede lovændring var afgrænset og simpel.
Endelig er det vel værd at bemærke i disse post-Ajos tider (se Advokaten 1/2017), at syv højesteretsdommere i Skjold-sagen, hvoraf de fleste var med i Ajos-sagen, klart indikerer, at EU-Domstolens udlægninger af EU-retten naturligvis i alle normale tilfælde skal efterleves fuldt ud.
Rass Holgaard
Er pt. på orlov fra Kammeradvokatens team for EU-ret og international ret, hvor hun rådgiver danske myndigheder og fører retssager ved danske domstole om en bred vifte af EU-retlige emner.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
To nye Højesteretsdomme vender op og ned på handel af andelsboliger
Højesteret har d. 18. januar 2013 afsagt to domme om regulering af købesummen ved faldende maksimalpriser.
Der bliver i dommene (HR sagsnr 97/2012HR sagsnr 365/2011) taget stilling til nogle principielle spørgsmål, der vil få betydning for behandling af andelsbolighandler fremadrettet.
Først og fremmest fastslår Højesteret endeligt, at værdien af renteswaps skal indgå i andelsværdien, når denne ikke beregnes efter anskaffelsesværdien, dvs. når andelsværdien beregnes efter den offentlige vurdering eller en valuarvurdering (en konkret markedsvurdering foretaget af en ejendomsmægler). Dette er ikke overraskende for de fleste, og det har været generel praksis i langt de fleste foreninger, men det er nu slået endeligt fast.
Mere problematisk er det at Højesteret fastslår, at der altid, og uden generalforsamlingsbeslutning, skal ske regulering af maksimalprisen i nedadgående retning, når der sker væsentlige ændringer i værdiansættelserne mellem to generalforsamlinger. En tidligere dom fra 1997 – U1997.1271Ø har tolket det således, at administrative hensyn kunne føre til at der ikke var pligt til løbende at regulere andelskronens værdi indenfor et regnskabsår ved forøgelse af andelsboligforeningens passiver. Højesteret har nu ændret nu denne praksis, og det gør i nogle foreninger reelt andelskronen til en variabel ukendt størrelse!
Højesteret anfører, at andelsboligforeningslovens i § 5, stk. 1, indeholder en bestemmelse, som maksimerer prisen ved overdragelse af en andel i en andelsboligforening med tilknyttet ret til en bolig. Prisen må ikke overstige, hvad værdien af andelen i foreningens formue ”med rimelighed kan betinge”. Dette er efterfølgende specificeret i ABL § 5, hvor der er detaljerede regler for værdiansættelsen.
Det medfører, at hvis der f.eks. indhentes en ny og lavere valuarvurdering, kan man ikke bare blive ved med at bruge den gamle valuarvurdering frem til generalforsamlingen hvor det nye regnskab skal vedtages. Det gælder selv om den gamle vurdering stadig er gyldig. Dette er på linje med det tidligere gældende vedrørende nye lavere offentlige ejendomsvurderinger. Nyt er det dog at man nu også (rent administrativt) skal regulere maksimalprisen ned straks, når der foreligger en ny lavere valuarvurdering.
I et marked med faldende vurderinger, giver dette nogle praktiske udfordringer. Normalt vil der nemlig gå noget tid fra, at vurderingen er modtaget, til at den er indregnet i andelskronen og godkendt af en generalforsamling.
Samtidig er det ikke klart, hvordan man skal forholde sig i de tilfælde hvor der foreligger flere vurderinger med forskelligt niveau. Det kan være, hvor der foreligger en meget høj offentlig vurdering og en lavere valuarvurdering. Vi antager, at man ikke skal blande vurderingssporene, dvs. at hvis man bruger offentlig vurdering, er det ligegyldigt, hvad valuaren måtte mene, ligesom det også tidligere har været således, at hvis man brugte valuarvurdering, var den offentlige vurdering ligegyldig. Hvis man vil skifte spor kræver det en generalforsamlingsbeslutning, og det kan være relevant hvis man ønsker at holde hånden under andelskronen.
Ser man mere generelt på dommene, betyder de, at så snart foreningen 1) har modtaget en oplysning, 2) har truffet en beslutning eller 3) været udsat for en begivenhed, som kan have en væsentlig negativ betydning for fastsættelsen af andelens værdi, så skal der ved prisfastsættelsen af en andel og bestyrelsens kontrol heraf tages højde for dette straks. Dvs. at der skal laves en administrativ korrektion af andelskronen uden en generalforsamling.
Sådanne situationer kan opstå f.eks. i forbindelse med skader, vedtagelse af byggesager, eller når man modtager oplysninger om kursværdi af lån og finansielle aftaler (swap's). Fremover vil det også være af øget vigtighed at der er en meget tæt kommunikation mellem bestyrelse og administrator og at informationer, af en art som kræver sådanne reguleringer, tilflyder administrator straks! Fremover vil det således være fast procedure at det er administrator der bestiller og modtager valuarrapporter.
Vi har udarbejdet en særskilt artikel om de praktiske konsekvenser og nye administrative tiltag dommene medfører.
På et punkt giver Højesteret dog en lettelse. Det anføres klart, at tidspunktet for vurdering af maksimalprisen er aftalens indgåelse. Det betyder, at det er parternes underskrifter, der er afgørende for vurderingstidspunktet, og vi skal således ikke lave nogen reguleringer, såfremt der efter aftalens indgåelse (underskrift af køber og sælger), men inden bestyrelsens godkendelse eller inden overtagelsesdagen fremkommer en ny vurdering, kursregulering eller lignende.
Såfremt der måtte være spørgsmål til ovenstående er man velkommen til at kontakte sin administrator.


text:
Godtgørelse til kvinde, der blev afskediget efter krav om lige løn - Horten Advokatpartnerselskab
En kvinde har fået tilkendt godtgørelse for overtrædelse af ligelønsloven, da hun blev afskediget efter at have fremsat krav om lige løn (viktimisering). Herudover fik kvinden godtgørelse efter ligebehandlingsloven og en lønregulering med tilbagevirkende kraft, idet hun ikke under barsels- og forældreorloven var blevet kaldt til MUS/lønsamtale.
En kvinde, der var ansat som indkøbsassistent, gik på barsel i august 2006 og vendte tilbage i september 2007. Hun blev under sin barsels- og forældreorlov ikke indkaldt til en MUS/lønsamtale som normalt. Dette medførte, at hun ikke fik en lønstigning, som ellers blev givet til en del af de øvrige medarbejdere.
Ved den efterfølgende MUS/lønsamtale var kvinden ikke tilfreds med den lønstigning, hun blev tildelt, og anførte herefter over for arbejdsgiveren, at hun var skuffet over lønstigningen, samt at hun ikke var blevet indstillet til en højere løn på grund af barsel.
Kvinden blev kort tid herefter opsagt med henvisning til samarbejdsvanskeligheder.
Spørgsmål om efterregulering af løn
Det første, som Højesteret tog stilling til, var, om der var sket en lønmæssig forskelsbehandling i strid med ligelønsloven.
Efter ligelønslovens § 1, må der ikke på grund af køn finde lønmæssig forskelsbehandling sted i strid med loven. En arbejdsgiver skal yde kvinder og mænd lige løn, herunder lige lønvilkår for samme arbejde af samme værdi. Hvis en lønmodtager, der anser sig for krænket, kan påvise faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet forskelsbehandling, påhviler det arbejdsgiveren at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er krænket
Højesteret fandt, at der var tale om en forskelsbehandling i strid med ligelønsloven, når en kvinde bliver afskåret fra at få lønforhøjelse, fordi hun er på barsels- eller forældreorlov. Det var uden betydning, om kvindens løn var mindre end den samlede løn for sammenlignelige medarbejdere af modsatte køn.
De øvrige medarbejdere, der havde fået lønstigninger efter MUS/lønsamtalerne, havde gennemsnitlig fået en lønstigning på over 700 kr. om måneden. Højesteret fandt herefter, at der var påvist faktiske omstændigheder, der gav anledning til at formode, at reglerne om lige løn var krænket. Arbejdsgiveren kunne (omvendt) ikke bevise, at ligelønsprincippet ikke var krænket. Kvinden havde derfor krav på efterregulering af sin løn med 700 kr. om måneden med virkning fra den dag, hun var kommet tilbage fra barsels- og forældreorlov.
Spørgsmål om godtgørelse for krænkelse af ligebehandlingsloven
Ligebehandlingslovens § 4 angiver, at enhver arbejdsgiver skal behandle mænd og kvinder lige for så vidt angår arbejdsvilkår.
Arbejdsgiveren anerkendte i sagen, at der var sket en krænkelse af ligebehandlingslovens § 4, idet kvinden ikke var indkaldt til en MUS/lønsamtale under sin barsels- og forældreorlov. Kvinden blev derfor tilkendt en godtgørelse på 10.000 kr. for overtrædelse af ligebehandlingsloven.
Spørgsmål om afskedigelse i strid med ligelønsloven
Endelig tog Højesteret stilling til, om der var foretaget en afskedigelse i strid med ligelønsloven § 3 (om viktimisering), der angiver, at en arbejdsgiver ikke må afskedige en lønmodtager, fordi denne har fremsat krav om lige løn.
Kvinden havde ved e-mails til sin leder fremsat krav om lige løn, og hun blev kort tid herefter opsagt. Det var derfor arbejdsgiveren, der skulle bevise, at afskedigelsen ikke var sket på grund af hendes fremsatte krav om lige løn.
Arbejdsgiveren havde som begrundelse for afskedigelsen angivet, at der var samarbejdsvanskeligheder med kvinden. Højesteret fandt dog efter bevisførelsen ikke grundlag for at kunne fastslå, at kvinden havde udvist en adfærd, der kunne betegnes som samarbejdsvanskeligheder.
Det var derfor ikke bevist, at opsigelsen ikke var begrundet i, at hun havde fremsat krav om lige løn. Kvinden fik derfor også tilkendt en godtgørelse svarende til seks måneders løn for overtrædelse af ligelønslovens § 3.
Antallet af danske domme om krænkelser af ligelønsloven er ganske begrænsede, men nu har Højesteret haft lejlighed til at tage stilling til loven og navnlig godtgørelsesniveauet. Krænkelsen for den manglende lønregulering blev allerede i 2003 af Vestre Landsret i en anden sag fastsat til 10.000 kr. efter ligebehandlingsloven, et niveau Højesteret nu har stadfæstet.
Højesteret fastsatte godtgørelse for afskedigelsen i strid med ligelønsloven "under hensyntagen til lønmodtagerens ansættelsestid og sagens omstændigheder i øvrigt”, jf. ligelønslovens § 3, stk. 3. Højesteret lagde vægt på, at kvinden havde været ansat i virksomheden siden den 1. august 2000, og henset til forholdets karakter fandt Højesteret, at godtgørelsen passende kunne fastsættes til seks måneders løn. Dette er noget lavere end det generelle godtgørelsesniveau efter ligebehandlings- og forskelsbehandlingsloven for afskedigelser af medarbejdere med flere års anciennitet, men er samtidig på niveau med en Sø- og Handelsrets dom fra 1998, der også drejede sig om viktimisering.
Nyt fra Ligebehandlingsnævnet

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
13-11-2017 | Insolvens og rekonstruktion Virksomhedsoverdragelse Arbejds- og ansættelsesret
Den 17. oktober 2017 afsagde Højesteret dom i en sag om en erhververs hæftelse for krav rejst af en tillidsrepræsentant, idet konkursboet uberettiget havde opsagt og fritstillet denne inden overdragelsen.
Dommen understreger betydningen af, at en erhverver af en virksomhed, herunder erhververen af en konkursramt virksomhed eller en del heraf, i videst muligt omfang sikrer sig fornødent indblik i allerede opsagte og fritstillede medarbejdere. Dommen viser, at man som erhverver risikerer at hæfte for krav fra medarbejdere, som allerede er opsagt og fritstillet på overdragelsestidspunktet.
Erhververen af en del af en konkursramt virksomhed udvalgte i forbindelse med købet af virksomheden at overtage 42 medarbejdere, svarende til ca. 20 % af medarbejderne i virksomheden. De 42 udvalgte medarbejdere skulle overgå til erhververen pr. 30. december 2011, og de øvrige medarbejdere blev opsagt af konkursboet. Iblandt de af konkursboet opsagte medarbejdere var en tillidsrepræsentant, som konkursboet opsagde og fritstillede den 27. december 2011. Opsigelsesvarslet udløb først efter overtagelsesdagen.
Tillidsmanden rejste herefter krav overfor erhververen af den konkursramte virksomhed for løn i opsigelsesperioden og godtgørelse for uberettiget afskedigelse. Tillidsrepræsentanten gjorde i den forbindelse gældende, at opsigelsen var uberettiget, da tillidsrepræsentanten kun kunne opsiges, hvis der forelå såkaldte ”tvingende grunde”, og at dette ikke var tilfældet.
Erhververen afviste og bestred tillidsrepræsentantens rejste krav, ligesom erhververen bestred, at opsigelsen ikke var rimelig begrundet. Ifølge erhververen var tillidsrepræsentanten opsagt og fritstillet, inden erhververen overtog den konkursramte virksomhed, hvorfor erhververen ikke var indtrådt i hverken rettigheder eller forpligtelser i relation til tillidsrepræsentanten.
Sagens hovedspørgsmål var herefter om de af tillidsrepræsentanten rejste krav kunne gøres gældende over for erhververen af virksomheden, eller om kravene måtte gøres gældende overfor konkursboet (overdrageren).
Byretten fandt, at eftersom medarbejderen var afskediget umiddelbart før konkursboet overdrog virksomheden, kunne medarbejderens krav rettes mod erhververen af virksomheden. Landsretten fandt derimod, at erhververen ikke hæftede for de af tillidsrepræsentanten rejste krav. Landsretten lagde bl.a. vægt på, at medarbejderens ansættelsesforhold hos konkursboet reelt ikke bestod på overdragelsestidspunktet, idet denne var opsagt og reelt fritstillet.
Højesterets dom: Afskedigelse i strid med virksomhedsoverdragelsesloven
Højesteret ændrede landsrettens dom, idet Højesteret i modsætning til landsretten fandt, at tillidsrepræsentanten blev afskediget som følge af virksomhedsoverdragelsen.
Højesteret lagde ved sin vurdering vægt på, at afskedigelsen af tillidsrepræsentanten skete i nær sammenhæng med virksomhedsoverdragelsen. Erhververen udvalgte 42 medarbejdere, men ikke tillidsrepræsentanten, og Højesteret lagde derfor til grund, at tillidsrepræsentanten blev afskediget på grund af virksomhedsoverdragelsen.
Endvidere udtalte Højesteret, at det måtte lægges til grund, at tillidsrepræsentanten havde bred erfaring og kunne bruges i alle funktioner i den overdragede del af virksomheden. Højesteret fandt det herefter ikke godtgjort, at der forelå ”tvingende grunde” til at afskedige tillidsrepræsentanten, idet 42 af de hidtidige medarbejdere i virksomheden blev overtaget af erhververen.
På denne baggrund fandt Højesteret, at afskedigelsen af tillidsrepræsentanten var sket i strid med virksomhedsoverdragelsesloven, og erhververen af virksomheden hæftede for tillidsrepræsentantens løn i opsigelsesperioden og for godtgørelse for uberettiget afskedigelse.
I TVC Advokatfirma har vi stor erfaring inden for insolvensområdet og rådgivning i forbindelse med virksomhedsoverdragelser, herunder de særlige ansættelsesretlige regler. Vi er specialiseret i behandling af konkursboer og insolvensretlige problemstillinger, og vi sikrer, at kreditorernes interesser varetages bedst muligt. Har du spørgsmål til den konkrete dom eller en sag af lignende karakter, er du altid velkommen til at kontakte en af nedenstående advokater.


text:
Governor Bob McDonnell Korruption Trial | Billige Canada Goose Jakker Herre Tilbud Online
Governor Bob McDonnell Korruption Trial
10. januar 2018 af Canada Goose Udsalg·Kommentarer lukket til Governor Bob McDonnell Korruption Trial
Højesteret Overturns Tidligere Va. Højesteret Overturns Tidligere Va. Governor s ConvictionUpdated: Mandag, 27. juni 2016 18:46 EDT2016 06 27 22:46:13 GMT
En enstemmig højesteret har vendt om korruptionens overbevisning af tidligere Virginia-guvernør Bob McDonnell i en afgørelse, der gør det sværere at retsforfølge valgte embedsmænd anklaget for bestikkelse.
Fuld historie
En enstemmig højesteret har vendt om korruptionens overbevisning af tidligere Virginia-guvernør Bob McDonnell i en afgørelse, der gør det sværere at retsforfølge valgte embedsmænd anklaget for bestikkelse. Højesteret optager den tidligere guvernør Bob McDonnells appel af hans offentlige korruptionssag. Højesteret optager den tidligere guvernør Bob McDonnells appel af hans offentlige korruptionssag.
McDonnell sag ved High Court vil afprøve rækkefølge LawsMcDonnell sag ved High Court vil afprøve rækkevidde af bestikkelseslove Opdateret: tirsdag den 26. april 2016 kl. 14:39 EDT2016 04 26 18:39:17 GMT
Højesteret vil beslutte, hvor langt politikere kan gå i favoriserer Moncler Outlet Online for folk, der giver dem penge, da det tager op for den offentlige korruptionssag fra tidligere Virginia-guvernør Bob McDonnell.
Højesteret vil beslutte, hvor langt politikere kan gå i favoriserer for folk, der giver dem penge, da det tager op for den offentlige korruptionssag fra tidligere Virginia-guvernør Bob McDonnell.
Jurister: McDonnell Rightfully ConvictedJurors: McDonnell Rightfully ConvictedUpdated: 23. april, 2016 04:40 PM2016 04 26 21:26:12 GMT
Jurister, der dømte tidligere Virginia Gov. Supreme Court, har appel i sagen.
Tidligere VA 1. Lady gør endelig skriftligt anbringende til Moncler Jakke Dame appel Courtformer VA 1. Lady gør endelig skriftligt anbringende til appelretten Opdateret: torsdag den 17. september 2015 kl. 21:43 EDT2015 09 17 13:43:37 GMT
Appelretten Hører Argumenter i Ex Governor s CaseAppeals Court Hører Argumenter i Ex Governor s CaseUpdated: 12. maj, 2015 03:52 PM2015 05 12 22:48:38 GMT

matches: Højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - varmeforsyningsledninger
27 Feb 2015 13:38
08 Sep 2014 14:19
SKM2015.163.BR
Retten i Aalborg, BS 2-1707/2013
Grundforbedring, hovedanlæg
Sagen drejede sig om, hvorvidt ejeren af en ejendom med flere boliger var berettiget til fradrag i grundværdiansættelsen i medfør af tidligere gældende § 17 i vurderingsloven for anlæg af varmeledninger internt på grunden. Retten bemærkede, at der efter bestemmelsen kunne gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der medfører en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand. Retten bemærkede endvidere, at Landsskatterettens afgørelse var baseret på administrativ praksis som beskrevet i bl.a. SKM2013.369.HR. Efter bevisførelsen havde sagsøgeren ikke godtgjort omstændigheder, der gav grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn. Retten lagde herved vægt på, at de pågældende hovedledninger nøje fulgte bygningernes forløb og efter en samlet vurdering ikke kunne anses for et hovedanlæg, til betjening af en større del af ejendommen, men at de derimod havde karakter af interne fordelingsanlæg nært knyttet til den eksisterende bebyggelse. Varmeledningerne kunne derfor ikke antages at øge grundens værdi i ubebygget stand og Skatteministeriet blev derfor frifundet.
Andelsboligforeningen H1
Mette Kølln
Sagen vedrører et spørgsmål om, hvorvidt ejeren af en ejendom med flere boliger er berettiget til fradrag i grundværdiansættelsen i medfør af tidligere gældende § 17 i vurderingsloven for anlæg af varmeledninger internt på ejendommen.
Sagsøgeren, Andelsboligforeningen H1, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at en eller flere af de på bilag 1 med rød farve varmeledninger har karakter af hovedanlæg, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne i 2004, 2005 og 2007 af ejendommen beliggende ...2.
Sagen er anlagt den 18. september 2013 og er behandlet sammen med de tilsvarende sager BS 2-1706/2013 og BS 2-1708/2013.
Andelsboligforeningen H1 har oplyst sagens værdi til 10.939,00 kr.
Retten har i medfør af retsplejelovens § 402, stk. 1, nr. 1, truffet afgørelse om, at sagen ikke skal behandles efter reglerne om småsager.
I Landsskatterettens afgørelse af 18. juni 2013 hedder det blandt andet:
Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2004, 2005 og 2007. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for udgifter til forbedringer med 1.771.000 kr.
240.971 kr.
158.600 kr.
36.443 kr.
21.508 kr.
1.661.000 kr.
Landsskatteretten godkender således yderligere fradrag for forbedringer med i alt 35.000 kr. Det samlede fradrag udgør herefter 1.771.000 kr. + 35.000 kr. eller i alt 1.806.000 kr.
I henhold til bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 44. stk. 3, kan retten undlade at imødekomme en sådan begæring, hvor denne behandlingsform efter forholdene må anses for overflødig. Under henvisning til denne bestemmelse har Landsskatteretten ikke imødekommet begæringen om retsmøde, idet sagen på det foreliggende grundlag, må anses for oplyst i det omfang, det er muligt.
Ifølge betinget skøde overdrager G1 ejendommen til Andelsboligforeningen H1 med 26 nøglefærdige huse med alle tilslutningsafgifter til el, vand, varme og kloak betalt. Overtagelsen finder sted den 1. januar 1986. Købesummen er aftalt til 16.380.000 kr. Grundarealet udgør 14.802 m2.
Ejendommen er omfattet af Kommunens byplanvedtægt nr. ..., fra marts 1975. Ejendommen er beliggende i planens område B, som er udlagt til tæt/lav boligbebyggelse. Der anlægges hovedstier i princippet som vist på kortbilag II med tilslutning til områdets hovedstinet ved tunneller under ...4 og de omgivende veje i øvrigt.
Der foreligger i sagen en takstoversigt fra Kommunens varmeforsyning fra 1986, hvoraf følgende fremgår:
Investeringsbidrag, grundafgift max 500 BBR-m2 kr. 10.000. Tillæg for større arealenheder end 500 BBR-m2 20 kr./m2. Rabat ved tilslutning i forbindelse med ledningsarbejde - udbygning eller renovering - ud for kundens ejendom kr. 3.000. Stikledningsbidrag. Ved rørdimensioner mindre end eller lig med 48/40 mm stikledning (kr./lb.m.) 350. Ved rørdimensioner mellem 60/50 mm og 114/100 mm betales sokkelgennemføring m.m. (kr./stk.) 6.000 samt diverse stikledningsstørrelser mellem 600-950 kr. Større dimensioner efter regning.
Klageren har fremlagt varmeledningskort og anført, at kortet vedrører ...3.
Der er truffet følgende afgørelse, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18:
Tilslutningsafgift-varme
Stikledninger-varme
Stianlæg og fællesareal
Fradrag i grundværdien for grundforbedringer er en selvstændig ansættelse ved siden af ejendomsværdien og grundværdien. Efter vurderingslovens § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.
Formålet med fradraget er, indenfor visse grænser, at friholde de værdistigninger på jorden for grundbeskatning, som er resultatet af ejerens grundforbedringer. Det er således en betingelse for fradraget, at den grundforbedring, der er foretaget, medfører en stigning i ejendommens grundværdi, dvs., at den påvirker grundens værdi i ubebygget stand.
Forbedringen skal være af materiel karakter, og fradraget kan kun indrømmes inden for den værdiforøgelse, forbedringen medfører og højst med så stort et beløb, som ejeren har bekostet, jf. vurderingslovens § 18.
Varmeforsyning, stikledninger og tilslutningsafgift
Der er anmodet om fradrag for 330.603 kr., beregnet ved hjælp af V&S-prisbog.
Der er endvidere anmodet om fradrag for tilslutningsafgift til varmeforsyning med 317.200 kr. Det er ikke nærmere beskrevet, hvad afgiften dækker eller hvordan beløbet er opgjort, ud over en henvisning til takstoversigten fra 1986.
På baggrund af Vestre Landsrets dom af 21. april 2009 SKM2009.323.VLR finder vurderingsankenævnet, at der kan godkendes fradrag for udgifter til anlæg af forsyningsnet inde på og uden for storparcellen, for arbejder, der er udført inden for de seneste 30 år, i det omfang udgifterne er afholdt af grundejeren, uanset om udgifterne er afholdt direkte, via købesummen eller via tilslutningsafgifter. Fradrag godkendes i henhold til vurderingslovens § 17 og 18.
Der foreligger ingen former for dokumentation/sandsynliggørelse for, at klager har afholdt udgifter til anlæg af fjernvarmeforsyning eller hvem der har anlagt forsyningsnettet.
Da det af skødet fremgår, at der er betalt tilslutningsafgift til varme, finder Vurderingsankenævnet, at der kan være grundlag for at godkende fradrag for forsyningsnettet.
På det foreliggende grundlag godkendes der skønsmæssigt fradrag for 100.000 kr. Ved skønnet har vurderingsankenævnet henset til grundens størrelse samt bygningernes placering på grunden i forhold til omfang af et forsyningsnet. Ankenævnet har endvidere henset til klagers opgørelse ved hjælp af V&S-prisbog. Det bemærkes at der ikke godkendes fradrag for stikledninger til de enkelte boliger samt bøjninger, husindføringer og afgreninger.
Stianlæg, fællesarealer mv.
Der er anmodet om fradrag for 392.113 kr. beregnet ved hjælp af V&S-prisbog.
Der foreligger ingen former for dokumentation/sandsynliggørelse for, at klager har afholdt udgifter til anlæg af stier på storparcellen.
Det interne stianlæg på grunden ses ikke at være adgangsgivende til området, men udelukkende at være tilknyttet de enkelte bygninger/boliger på storparcellen. Stianlægget antages ikke at bevirke en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand, hvorfor der nægtes fradrag for udgifter hertil. Der henvises til praksis ved Landsskatterettens kendelse af 16. april 2010.
Der nægtes fradrag for udgifter til fællesarealer og grønne områder i henhold til vurderingslovens § 18, stk. 1, idet udgifterne ikke anses at medføre en værdistigning på grunden. Der henvises til Landsskatterettens kendelse af 26. marts 1986.
Landinspektør og udstykning
Der er anmodet om fradrag for 25.257 kr. beregnet ved hjælp af V&S-prisbog.
Der foreligger ingen dokumentation for, at klager har afholdt udgifter i forbindelse med udstykning af grunden, hvorfor der på det foreliggende grundlag nægtes fradrag for udgifter til landinspektør.
Der er anmodet om fradrag for 10 % af godkendte anlægsudgifter.
Da de fradragsberettigede udgifter til anlæg af forsyningsnet til el, vand og kloak er afholdt via tilslutningsafgifter, er det vurderingsankenævnets opfattelse, at udgifterne til projektering og tilsyn i forbindelse med anlægsarbejderne er afholdt som en del af tilslutningsafgifterne, hvorfor der ikke godkendes yderligere fradrag herfor. Der henvises til vurderingslovens § 17.
I henhold til SKATs afgørelse indgår udgifter til projektering og tilsyn med anlæg af vejen i skønnet på 308.000 kr., hvorfor der ikke godkendes yderligere fradrag herfor. Der henvises til vurderingslovens § 17.
Der godkendes fradrag for projektering og tilsyn i forbindelse med anlæg af fjernvarmeforsyningsnettet med 10.000 kr. Ved skønnet er der henset til arbejdets omfang samt grundens størrelse. Det skønnede beløb udgør 10 % af anlægsudgiften.
Den principale påstande vedrører fradrag for følgende udgifter:
Stikledninger, varme
36.444 kr.
Land inspektør
24.097 kr.
Subsidiært anmodes om, at klagers fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter forhøjes mest muligt efter Landsskatterettens skøn.
Klager erhverver med overtagelse pr. 1. januar 1986 en ejendom 26 stk. nøglefærdige huse, jf. skødet. Ejendommen er udstykket af landinspektør G2 I/S i februar 1984, og samtlige tilslutningsafgifter til el, vand, varme og kloak er betalt.
Til støtte for påstanden er henvist til vurderingslovens § 17, samt anført følgende:
Hvad, der forstås ved en grundforbedring, er således uomtalt i loven. Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der sker sådanne grundforbedringer.
Højesteret synes at have skærpet kravet om klar hjemmel til beskatning i lovgivningen. Dette er hovedkonklusionen i Skatteministeriets undersøgelse af legalitetskrav til SKATs afgørelser. Undersøgelsen er offentliggjort i TfS 1998.137, og synspunktet er, at tvivl om hjemmelsgrundlaget ubetinget er myndighedernes problem. Heri ligger ikke blot, at der ikke kan fortolkes i skærpende retning, ud over hvad lovens tekst - og eventuelt klare lovmotiver - berettiger til; men tillige, at usikkerhed om rækkevidden af en hjemmel trækker i retning af en udvidende fortolkning, hvor dette er til gunst for skatteyderen. Der henvises også til Jørgen Nørgaards artikel i Juristen nr. 2, 2001, side 65.
Der ses ikke at være hjemmel eller støtte i lovens forarbejder til den indskrænkende fortolkning af begrebet "forbedringer", som er lagt til grund ved ansættelsen.
Klager er desværre ikke i besiddelse af faktura eller lignende; som dokumenterer den præcise udgift afholdt til landinspektør i forbindelse med udstykningen af ejendommen, men på baggrund af erfaring fra tidligere udstykninger, har klager skønnet udgiften til 25.000 kr.
Vurderingsankenævnet har indrømmet fradrag for 10 % af anlægsudgiften til varmeforsyning.
Der anmodes om forhøjelse af fradraget for udgifterne til projektering og tilsyn svarende til 24.097 kr., som er 10 % af udgiften til varmeforsyningsudgift på 240.971 kr.
Parkeringspladser er at betegne som en typisk anlægsudgift helt på linje med selve vejanlægget og har sin naturlige adækvate forbindelse med vejanlægget. Begrebsmæssigt at undtage en byggemodningsforanstaltning, der har karakter af anlægsudgift fra fradrag, er en klar indskrænkende fortolkning af begrebet anlæg, og er tillige i modstrid med lovens formål - nemlig at friholde grundforbedringer fra beskatning.
Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af parkeringspladser, har klager ikke fundet anledning til at opgøre udgifterne hertil via V&S-prisbogen, men vil foreløbig blot anmode om fradrag herfor med 1 kr.
Det kan af Landsskatterettens praksis udledes, at udgifter til etablering af stisystemer berettiger til fradrag. Der henvises herved til Landsskatterettens kendelse af 18. december 1984, der godkendte fradrag for hovedstier og kvarterstier, der tjener adgangen til udstykningen. I afgørelsen SKM2009.70.LSR vedrørende ...5 godkendtes fradrag for stianlæg som adgangsvej for gående trafik.
Det gøres på baggrund af nævnte praksis gældende, at anlæg af stisystemer i forbindelse med ejendommen udgør en forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, og at udgifterne hertil må anses at være af fradragsberettiget karakter.
Klager er desværre ikke i besiddelse af dokumentation, der belyser den nøjagtige udgift til anlæg af stierne, hvorfor udgiften hertil på baggrund af opmålinger på luftfotos og beregninger efter V&S-prisbogen er anslået til 36.443 kr. Udgiften er på stioversigt fordelt på de enkelte stier ud fra størrelse.
Udgiften er indeholdt i købesummen, idet klager i henhold til skødet erhvervede ejendommen indeholdende 26 stk. nøglefærdige huse.
Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af fællesarealer og grønne områder, har klager ikke fundet anledning til at opgøre udgifterne hertil via V&S prisbogen, men vil foreløbig blot anmode om fradrag herfor med 1 kr.
Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17, jf. Landsskatterenens kendelser af 26. marts 1986 og SKM2008.143.LSR. hvor Landsskatteretten anså udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg i en parcelhusudstykning for fradragsberettigende.
Af nyere praksis kan henvises til Landsskatterettens kendelser vedrørende ...5 (SKM2009.70.LSR), ...6 (afsagt 29. maj 2009 - ikke offentliggjort) og ...7 (afsagt 20. januar 2010 - ikke offentliggjort), hvoraf de to sidstnævnte er storparceller ligesom klagers.
Det gøres i overensstemmelse med nævnte praksis gældende, at etablering af forsyningsanlægget på storparcellen har haft til formål som hovedanlæg at betjene flere, og at anlægget derfor har virket værdiforøgende på grunden i ubebygget stand. De afholdte udgifter må følgelig berettige til fradrag grundværdien for forbedringer.
Det er ved Landsrettens afgørelse af 21. april 2009 vedrørende ...7 (SKM2009.323.VLR) fastslået, at tilslutningsafgifter ikke skal behandles anderledes end byggemodningsafgifter i forbindelse med fradrag for forbedringer. Det fastsloges endvidere i afgørelsen, at hverken betalings- eller opkrævningstidspunkt har betydning for, om afgiften kan berettige til fradrag for forbedringer.
Det gøres gældende, at de betalte tilslutningsafgifter finansierer etablering af forsyningsledninger med det formål at skabe forbindelse til det eksisterende forsyningsnet, og at der følgelig er fradrag for forbedringer for de afholdte udgifter.
Varmeforsyning og tilslutningsafgift
Vurderingsankenævnet har indrømmet fradrag for det interne varmeforsyningsnet med 100.000 kr., men har nægtet fradrag for afholdte tilslutningsafgift.
Som det fremgår af det interne varmeledningskortet for ...3, eksisterer der på ejendommen et omfattende ledningsnet, som må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning. Klager er desværre ikke i besiddelse af et internt varmeledningskort over klagers ejendom, men da ...1, ...3 og klagers ejendom er lignende byggerier opført i umiddelbar tidsmæssig forlængelse af hinanden, gøres det gældende, at det interne varmeanlæg på klagers ejendom har samme udformning og er samme dimensioner, som varmeanlægget på ...3, således at der kan føres paralleller mellem disse.
Udgiften til det interne varmeforsyningsanlæg excl. stikledninger på ...3 er ved opmålinger på ledningskortet via V&S-prisbogen opgjort til 232.038 kr.
Det gøres gældende, at da klagers ejendom er bebygget med et areal på 2.131 m2 sammenholdt med et bebygget areal på ...3 på 2.052 m2, kan udgiften for det interne varmeforsyningsanlæg på klagers ejendom opgøres som 2.131/2.052 ud af udgiften svarende til 240.971 kr., som der anmodes om fradrag for.
Udgiften har klager afholdt gennem købesummen.
Derudover har klagere afholdt udgifterne til tilslutningsafgiften for varme med 10.000 kr. excl. moms pr. bolig., jf. takstoversigt fra Kommunen fra 1986.
Da klagers ejendom indeholder 26 boliger, er der betalt 317.200 kr. i varmetilslutningsafgift. Klager har ikke kunnet fremskaffe dokumentation for, i hvilket omfang tilslutningsafgiften er gået til andre grundforbedrende foranstaltninger end hovedforsyningen til ejendommen.
Der anmodes derfor foreløbig blot om fradrag for 50 % af tilslutningsafgiften, idet klager er bekendt med Landsskatterettens seneste praksis, hvorefter 100 % fradrag forudsætter dokumentation for, at tilslutningsafgiften rent faktisk er gået til grundforbedrende foranstaltninger.
Der anmodes derfor om fradrag for 158.600 kr., som klager har afholdt udgiften gennem købesummen. jf. skødet.
Vurderingsankenævnet har ikke indrømmet fradrag for den del af fjernvarmeforsyningsanlægget, der ikke kan karakteriseres som hoved forsyningsanlæg.
Det gøres imidlertid gældende, at der ikke er hjemmel til at skelne mellem hovedledninger og stikledninger i relation til fradrag for forbedringer, idet også stikledninger udgør en værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand, og at der følgelig er fradrag for kapitalanvendelsen ved betaling af den del af udgifterne, der relaterer sig til etablering af stikledninger.
Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af stikledninger, har klager ikke fundet anledning til at opgøre udgifterne hertil via enhedspriserne i V&S-prisbogen, men vil foreløbig blot anmode om fradrag herfor med 1 kr.
Generelt om bevisbyrde
Landsskatteretten har i den seneste tid udviklet en praksis, hvorefter Landsskatteretten uden nærmere begrundelse har skærpet dokumentations- og bevisbyrdekravene til skatteydere i sager om fradrag for forbedringer i tilfælde, hvor størrelsen af udgiften til etablering af fradragsberettigende grundforbedringer ikke er udspecificeret i et byggeregnskab, faktura el. lign., men i stedet er estimeret på baggrund af opmålinger af de faktisk etablerede anlæg og beregninger efter enhedspriserne i V&S-prisbogen.
Landsskatteretten anfører således i adskillige af sine seneste kendelser til, at fradragsberettigende udgifter i sådanne situationer godkendes med et skønsmæssigt ansat beløb, der ofte er på mindre end 50 % af den ifølge V&S-beregningerne estimerede udgift.
Det gøres imidlertid gældende, at Landsskatteretten ikke har hjemmel til i forbindelse med vurderingen af en afholdt udgift størrelse at udøve et frit forvaltningsretligt skøn over udgiftens størrelse, idet vurderingens genstand er af faktisk og ikke retlig karakter.
Landsskatterettens vurdering af udgiften størrelse er alene berettiget i tilfælde, hvor der foreligger bevisnød, hvor Landsskatteretten berettiget kan foretage et skatteretligt værdiskøn, der i retlig henseende er udtryk for retsanvendelse. I sådanne tilfælde hverken kan eller må der udøves et frit skøn.
I nærværende sag foreligger der imidlertid ikke bevisnød; hvorfor der end ikke er hjemmel til at udøve et skatteretligt værdiskøn. Der kan i den forbindelse henvises til artiklen "Det skatteretlige værdiskøn" af lektor, p.hd., Malene Kerzel i TfS 2005.479 [TfS 2005.497.red.SKAT].
Til støtte for at der ikke foreligger bevisnød, gøres det gældende, at bevisbyrdekravene for sagsøger alene fordrer, at sagsøger sandsynliggør udgiftens størrelse, idet der henvises til Højesterets dom offentliggjort i SKM2004.162.HR, hvor Højesteret fastslog, at skatteyderen blot skulle sandsynliggøre størrelsen af en afholdt udgift for at opnå ret til et lovhjemlet skattemæssigt fradrag.
Om beregninger i henhold til V&S-prisbogen kan det helt overordnet oplyses, at V&S-prisbogen (V&S Prisdata) udgives af Byggecentrum og V&S Byggedata A/S, der ifølge egne oplysninger i V&S-prisbogen
er et uafhængigt firma, der blev grundlagt i 1972, som indsamler og bearbejder tekniske og økonomiske informationer og formidler viden til den danske bygge- og anlægssektor. Firmaet er uafhængig af leverandør- og producentinteresser og enhver anden form for virksomhed, som evt. kunne antages at påvirke firmaets uvildige status. Firmaet har siden etableringen udarbejdet og udgivet V&S-prisbøgerne (og senere tillige som prisdatabaser), der anvendes ved overslagsberegning af bygge-, anlægs- og renoveringsarbejder samt driftsudgifter.
Enhedspriserne i V&S-prisbogen er udtryk for gennemsnitspriser for faktisk udførte bygge- og anlægsopgaver. Priserne er så almindeligt anerkendt i bygge- og anlægsbranchen, at byggeriets parter - dvs. både bygherrer, entreprenører og rådgivere - udfører priskalkulationer på baggrund af oplysningerne i V&S-prisbogen ved udarbejdelse af tilbud på bygge- og anlægsopgaver og i forbindelse med vurderingen af, om modtagne tilbud kan accepteres eller ej.
Priserne i V&S-prisbogen er opgjort med udgangspunkt i prisniveauet på Sjælland ekskl. Hovedstadsområdet. Der er dog i V&S-prisbogen taget højde for, at prisforholdene ikke er ens overalt i landet, hvorfor der i forhold til de i prisbogen anførte priser, multipliceres med en områdefaktor, der ligeledes fremgår af V&S-prisbogen.
Konkret udføres V&S-beregningerne over f.eks. forsyningsnet ved, at de relevante ledninger måles op på et ledningskort modtaget fra enten forsyningsselskab eller byggemodner/klager. Ledningskortet er dokumentation for, hvor ledningerne rent faktisk er placeret, og typisk er ledningernes art og dimensioner angivet på ledningskortet.
Såfremt Landsskatterettens kendelse, der væsentligt tilsidesætter de udførte beregninger, indbringes for domstolene, og der udmeldes syn og skøn, vil en syns- og skønsmand med overvejende sandsynlighed også udfærdige sin syns- og skønserklæring på baggrund af netop ledningskort og beregninger efter V&S-prisbogen.
Det gøres på baggrund af ovenstående gældende, at sagsøger har sandsynliggjort udgifternes størrelse ved de fremlagte beregninger, og at sagsøger derfor er berettiget til fradrag i grundværdien som anført i påstanden.
Forsyningsanlæg, stikledning, tilslutningsafgifter, stianlæg og fællesareal mv.
Som hovedregel gives fradrag for udgifter til anlæg af sti og forsyningsanlæg kun for udgifter, som vedrører anlæg uden for ejendommen. Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af det på ejendommen værende anlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for dette anlæg.
Denne praksis er tiltrådt af Østre Landsret i dom af 14. februar 2011, offentliggjort i SKM2011.790.ØLR og af Vestre Landsret i dom af 6. februar 2012; offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
Efter praksis kan der opnås fradrag for udgifter til tilslutning til forsyningsværkerne. Det er en forudsætning for at opnå et fradrag, at tilslutningsafgiften vedrører betaling af foranstaltninger, som sikrer forsyning af den konkrete ejendom, og at det udførte arbejde vedrører en grundforbedring, som bidrager til en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
Dette følger bl.a. af Vestre Landsrets dom af 21. april 2009, offentliggjort i SKM2009.323.VLR.
Varmeforsyning, slikledninger og tilslutningsafgift
Landskatteretten bemærker, at det fremlagte ledningskort er et ledningskort over ...1, og ikke ...3, som ellers fremgår af håndskreven påtegning på kortet.
Efter Landskatterettens opfattelse, kan det ikke uden et ledningskort over ejendommen udledes, om der på grunden er et varmeforsyningsanlæg, som kan karakteriseres som et hovedanlæg. Der kan derfor ikke godkendes fradrag for udgifter til etablering af internt varmeanlæg.
Imidlertid fremgår det af det betingede skøde, at ejendommen er overtaget inklusiv betalte tilslutningsafgifter. Landskatteretten finder ikke, at klager ved fremlæggelse af takstoversigt fra Kommunen, har dokumenteret størrelsen af det betalte beløb, hvorfor at ansættelsen af et fradrag må bero på et skøn.
Landskatteretten finder, at der kan godkendes et skønsmæssigt fradrag på 100.000 kr. for fradragsberettiget tilslutningsafgift.
Landskatteretten ændrer således den påklagede afgørelse på dette punkt, idet allerede godkendt fradrag vedrørende intern varmeforsyning i stedet anses for medgået til betaling af fradragsberettiget tilslutningsafgift.
Retten finder, at der er etableret stiforløb på ejendommen, som kan anses for hovedstier, som har bevirket en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand. I mangel af egentlig dokumentation for den faktisk afholdte udgift, er det Landsskatterettens opfattelse, at ansættelsen af et fradrag må bero på et skøn. Henset til størrelsen af anlægget godkender Landsskatteretten et skønsmæssigt fradrag på 35.000 kr.
Fælleareal
Landskatteretten godkender ikke fradrag for fællesarealer mv. De af klageren påberåbte jordarbejder må efter rettens opfattelse anses for at være knyttet til bebyggelsen, hvorfor de udførte arbejder ikke kan antages at bevirke en stigning i grundværdien i ubebygget stand.
Landskatteretten stadfæster således den påklagede afgørelse på dette punkt.
Landinspektørudgifter kan godkendes som fradrag, såfremt der er tale om landinspektørarbejde vedrørende matrikulering og afsætning af den ubebyggede grund.
Da der ikke foreligger dokumentation for eller sandsynliggørelse af udgiftens afholdelse, stadfæster Landskatteretten den påklagede afgørelse på dette punkt.
Udgifter til projektering og tilsyn, som knytter sig til fradragsberettigede anlægsudgifter, kan give fradrag. Dette følger bl.a. af Landsskatterettens afgørelse af 29. april 2010, offentliggjort i SKM2010.419.LSR.
Det af Vurderingsankenævnet godkendte fradrag stadfæstes, idet Landsskatteretten har ændret fradraget vedrørende intern varmeforsyning, og desuden godkendt fradrag for udgifter til etablering af intern stianlæg.
Der har for retten været fremlagt blandt andet oversigtskort over varmeledningernes placering på ejendommen, herunder med angivelse af, hvilke dele af ledningerne, der er omstridt. Det bilag, der er nævnt i sagsøgerens påstand, er optaget som bilag til dommen.
Andelsboligforeningen H1 har procederet på baggrund af påstandsdokument af 10. juli 2014, der er fælles for de sager, som er behandlet sammen. Heraf fremgår følgende:
I bemærkningerne til lovforslaget til ophævelsesloven blev det som begrundelse for regelændringen anført, at der var tale om regler, som var vanskelige at administrere, idet lovgivningen ikke klart definerede hvilke udgifter, grundforbedringsfradraget kunne omfatte, idet det var uklart, hvilken dokumentation, der krævedes, og idet der var konstateret en uensartethed i administrationen af reglerne.
Det fremgår således, at lovgiver og Skatteministeriet var af den opfattelse, at der var tale om et uklart og mindre forståeligt regelsæt. Lovgiver og Skatteministeriet har, uanset at vurderingsloven har rødder tilbage til 1922, undladt at sørge for, at reglerne blev gjort klare og forståelige.
Den usikkerhed, der måtte være knyttet til beregningen af grundforbedringsfradraget, må følgelig komme skatteyderen til gode, indtil de sager, der skal behandles efter det nu ophævede regelsæt, er afsluttede.
Sagens kerne er, om en eller flere af de på bilag 1 med grøn farve markerede varmeledninger (som der efter Landsskatterettens kendelse ikke er givet fradrag for) efter deres karakter kan berettige til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17.
Med henvisning til SKM2013.369.HR er dette tilfældet, såfremt der er tale om "hovedanlæg". I den konkrete sag fandt Højesteret, at udgifter til anlæg af parkeringspladser ikke kunne berettige til fradrag i grundværdien, men der er enighed om, at udgifter til anlæg af varmeledninger kan berettige til fradrag i grundværdien, såfremt de anlagte ledninger har karakter af hovedanlæg.
Højesteret beskrev i dommen retstillingen vedrørende fradrag for udgifter til hovedanlæg som følger:
Vurderingsloven indeholder regler om værdiansættelsen af faste ejendomme i forbindelse med beskatningen af disse. Efter § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien
Grundværdien er værdien af grunden med grundforbedringer i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende gad anvendelse. jf. § 13, stk. 1. Der kan derfor kun gives fradrag efter § 17, hvis forbedringerne medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Efter SKATs langvarige praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg mv. i f.eks. et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter i reglen kun for udgifter til anlæg uden for den pågældende grund, mens udgifter til anlæg samt til pladsbelægning mv. på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Der gives eksempelvis fradragsret for varme frem til skel, men ikke fra skel til hus.
Fra denne hovedregel gælder efter SKATs praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
Denne beskrivelse af administrativ praksis er senere stadfæstet SKM2014.879.HR [SKM2013.879.HR.red.SKAT].
Det er sagsøgers opfattelse, at Landsskatterettens kendelse i nærværende sag ikke er i overensstemmelse med den af Højesteret beskrevne praksis.
Essensen af Højesterets beskrivelse af praksis vedrørende vurderingslovens nu ophævede § 17 er, at hovedanlæg positivt defineres som anlæg, "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
Det gøres gældende. at denne betingelse er opfyldt i nærværende sag, idet de markerede ledninger netop betjener en større del af ejendommen.
Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger". Ledningerne omfattet af nærværnede sag har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men dermed en flerhed af bygninger og boliger og dermed definitorisk er omfattet af den positive afgrænsning som betjenende en større del af ejendommen. Som det kan ses på de fremlagte ledningskort løber de markerede varmeledningerne langs bygningerne på grunden og ikke ind til de enkelte boliger.
Højesteret foretager i relation til afgrænsningen af hovedanlæg en sammenligning mellem en stor grund udlagt til tæt-lav bebyggelse og en traditionel rækkehusbebyggelse, hvor de enkelte rækkehuse er udstykket i selvstændige grunde. Højesteret anfører således, at
Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
Såfremt de på grunden opførte rækkehuse udstykkes i selvstændige ejendomme, vil de markerede ledninger være beliggende på "Fællesareal uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel" som anført af Højesteret, jf. også bilag 3 og 4 til sagen vedrørende Andelsboligforeningen H1, bilag 5 og 6 til sagen vedrørende AAndelsboligforeningen H2 samt bilag 6 og 7 til sagen vedrørende Andelsboligforeningen H3. Dette understøtter, at de markerede ledninger har karakter af hovedanlæg.
Når der som i sagsøgers tilfælde er tale om en stor grund, sikrer hovedanlægsbetragtningen, som anført af Højesteret, at der "efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer".
Når det skal vurderes, om der kan gives fradrag for en given foranstaltning inde på en stor grund, skal der således ske sammenligning med, hvorledes forholdene ville være ved en alternativ udstykning som traditionel rækkehusbebyggelse.
Idet de af nærværende sag omfattede varmeledninger udgør hovedanlæg, har der været tale om en "grundværdiforøgende udgiftsafholdelse", som anført af Højesteret i SKM2013.369.HR, og ledningerne berettiger derfor efter deres karakter til fradrag i grundværdien efter den dagældende § 17 i vurderingsloven. Der er derfor grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, idet de faktiske forhold af Landsskatteretten fejlagtigt ikke er subsumeret under vurderingslovens regler om fradragsberettigende forbedringer.
Endelig skal det bemærkes, at sagen alene omhandler spørgsmålet om, hvorvidt de pågældende ledninger har karakter af hovedanlæg og dermed efter deres karakter kan berettige til fradrag, og at selve skønnet over, hvilken værdiforøgelse anlæggelsen af ledninger måtte have forårsaget i grundværdien, påstås hjemvist, idet denne opgørelse ligger inden for vurderingsmyndighedernes skønsudøvelse, og idet der ikke tidligere i sagens forløb er taget stilling hertil.
Skatteministeriet har procederet på baggrund af påstandsdokument af 7. juli 2014, der er fælles for de sager, som er behandlet sammen. Heraf fremgår følgende:
Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøgerne er berettigede til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af varmeledninger internt på de i sagen omhandlede ejendomme.
For nærmere beskrivelse af de pågældende ejendomme samt grundlaget for de ønskede fradrag henvises til i de af sagsøgerne indbragte kendelser fra Landsskatteretten, jf. bilag 2 til stævningerne vedrørende Andelsboligforeningen H1 og Andelsboligforeningen H2 samt bilag 1 til stævningen vedrørende Andelsboligforeningen H3.
Det gøres overordnet gældende, at sagsøgerne ikke er berettigede til fradrag for udgifter til anlæg af varmeledninger inde på ejendommene efter vurderingslovens dagældende § 17. Der er derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelser.
Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af §§ 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.
Af vurderingslovens dagældende § 18, stk. 1, fremgår det, at:
Fradrag i grundværdien for forbedringer må kun gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien, og må ikke overstige de af ejeren anvendte bekostninger, heri medregnet værdien af ejers eget arbejde.
Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er således betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1. Kun sådanne foranstaltninger er omfattet af vurderingslovens § 17.
Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med bygningerne, er derimod ikke omfattet af vurderingslovens § 17, jf. bl.a. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2013.879.HR.
Ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges derfor efter retspraksis vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR samt en omfattende praksis fra byretterne.
Udgangspunktet er, at udgifter til anlæg på selve ejendommen ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17. Arbejder på selve ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATs juridiske vejledning 2014-1, afsnit H,A.3.3.2 sammenfattet således:
Fradrag for vej- og forsyningsanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen. Udgifter til anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne, i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter. (...)
Det betyder, at der kan gives fradrag for et hovedanlæg bestående af fx en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Denne praksis, som kendelserne fra Landsskatteretten også er udtryk for, er anerkendt i retspraksis. jf. SKM2013.369.HR, hvor Højesteret, i forlængelse af det af sagsøgerne i stævningenes på side 4 og side 5 citerede, bl.a. anførte:
Denne praksis må anses for at være i god overensstemmelse med den praksis, som blev fulgt forud for ejendomsvurderingsloven fra 1922, og som det efter forarbejderne var meningen at videreføre. Højesteret finder derfor, at den beskrevne praksis har hjemmel i loven, og at der ikke i det, som andelsboligforeningen har anført, er grundlag for at tilsidesætte den beskrevne praksis.
Sagsøgernes udlægning af højesteretsdommen, jf. stævningernes side 5 og 6, bestrides. Højesteret fastslog, at SKATs praksis har hjemmel i loven. Der er ikke tale om, at Højesteret indfører nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette er efterfølgende bekræftet i SKM2013.879.HR.
Af SKM2013.879.HR følger også, at det ikke er korrekt, når sagsøgerne hævder, at der foreligger et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i mindre parceller vil betjene mere end en af disse grunde eller bygninger, jf. også SKM2013.388.VLR.
Efter fast retspraksis påhviler det sagsøgerne at godtgøre, at en foranstaltning har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, jf. eksempelvis SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR. Denne bevisbyrde har sagsøgerne ikke løftet. Sagsøgerne har således ikke godtgjort, at de interne varmeledninger udgør fradragsberettigede hovedanlæg, og der er derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelser.
Tværtimod kan det konstateres af bilag 1 i stævningerne vedr. Andelsboligforeningen H1 og Andelsboligforeningen H2 samt bilag 6 i stævningen vedr. Andelsboligforeningen H3, at de pågældende varmeledninger er anlagt således, at de nøje følger de på grunden beliggende huse bøjet rundt i en hestesko og således i form og funktion er nøje knyttet til disse. De pågældende varmeledninger har kun reel værdi i forbindelse med det opførte byggeri. Ledningsforløbet har således karakter af stikledninger uden nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, hvorfor de ikke berettiger til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2013.879.HR.
Størrelsen af de i nærværende sag omhandlede grunde, som er mellem 13.499 kvadratmeter og 18.613 kvadratmeter, medfører ikke, at varmeledningerne har karakter af fradragsberettigede hovedanlæg, jf. bl.a. SKM2014.430.BR.
Efter dagældende vurderingslov § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Landsskatterettens afgørelse er baseret på administrativ praksis som beskrevet blandt andet i Højesterets dom af 8. maj 2013. jf. SKM2013.369.HR.
Andelsboligforeningen H1 har efter bevisførelsen ikke godtgjort omstændigheder, der giver grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering. Retten har herved lagt vægt på, at de omhandlede varmeledninger nøje følger bygningernes forløb og efter en samlet vurdering ikke kan anses for et hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen, men derimod har karakter af et internt fordelingsanlæg, der er nært knyttet til den konkrete bebyggelse og derfor ikke kan antages at øge grundens værdi i ubebygget stand.
Som følge af det anførte tages Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
Efter sagens udfald skal Andelsboligforeningen H1 betale sagsomkostninger til Skatteministeriet til dækning af udgifter til advokatbistand med 12.500 kr. inklusiv moms. Retten har lagt vægt på sagens karakter, omfang og værdi, herunder at sagen har været behandlet sammen med to lignende sager.
Inden 14 dage skal Andelsboligforeningen H1 betale 12.500 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Køber kan hæfte for uberettiget opsigelse af medarbejder | STORM Advokatfirma
Virksomhedsoverdragelse: Køber kan hæfte for uberettiget opsigelse af medarbejder
Højesteret afsiger principiel afgørelse om fritstilling af medarbejder i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse. Afgørelsen understreger vigtigheden i at have kompetente, juridiske rådgivere med i forløbet.
Højesteret har for nylig taget stilling til et principielt spørgsmål: Hæfter en køber af en virksomhed for krav, som følge af overdragerens retsstridige opsigelse af en tillidsmand i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse?
I sagen var der afsagt konkursdekret den 24. november 2011. Den 23. december 2011 indgik kurator på vegne af konkursboet en aftale med køberen omkring overdragelsen af den del af den konkursramte virksomhed, hvori tillidsrepræsentanten var ansat. 42 af de 220 ansatte blev overtaget af køber. Kurator orienterede den 27. december de medarbejdere, som ikke var omfattet af virksomhedsoverdragelsen. Heriblandt var tillidsrepræsentanten.
Tillidsrepræsentanten fandt opsigelsen uberettiget, og gjorde krav på løn i opsigelsesperioden og godtgørelse for uberettiget opsigelse. Hovedspørgsmålet i sagen var derfor, om køberen af virksomheden hæftede for medarbejderens krav, når medarbejderen var blevet opsagt af konkursboet og fritstillet, inden køberen overtog virksomheden. Med andre ord: Kunne medarbejderen rette sit krav mod køberen?
Højesteret udtalte, at køberen som udgangspunkt ikke er indtrådt i forpligtelserne i forhold til sådanne fritstillede medarbejdere, medmindre afskedigelsen er sket i strid med virksomhedsoverdragelsesloven.
Højesteret vurderede at opsigelsen var sket i nær tilknytning til virksomhedsoverdragelsen, ligesom der ifølge vidneforklaringerne ikke var noget der tydede på, at tillidsrepræsentanten ikke kunne bestride arbejdet hos køberen lige så vel som en af de 42 medarbejdere, der blev overtaget af køber.
Køber hæfter
Højesteret vurderede derfor, at det kunne lægges til grund, at medarbejderen var blevet opsagt på grund af virksomhedsoverdragelsen og fastslog, at den var foretaget i strid med virksomhedsoverdragelsesloven, og medarbejderen kunne derfor gøre sit fulde krav på løn og godtgørelse gældende mod køberen af virksomheden.
Højesterets begrundelse er støttet af praksis fra EU-Domstolen, hvorefter medarbejdere, hvis ansættelsesforhold er blevet opsagt kort før en virksomhedsoverdragelse, men som ikke har været rimelig i henhold til virksomhedsoverdragelsesdirektivets bestemmelser, vil kunne påberåbe sig den uberettigede opsigelse over for køberen af virksomheden.
Med Højesterets dom er det nu slået fast, at køberen af en virksomhed kan blive pålagt at betale godtgørelse til medarbejdere, som i strid med virksomhedsoverdragelsesloven, er blevet opsagt af overdrageren kort forud for overdragelsen af virksomheden.
Dette gælder på trods af det ellers klare udgangspunkt, at køberen ikke indtræder i eventuelle forpligtelser og rettigheder over for medarbejdere, som er blevet opsagt og fritstillet inden virksomhedsoverdragelsen.
Dette udgangspunkt, om end der har været enkelte afgørelser med andet resultat, har også hidtil været landsretternes vurdering af retstilstanden, idet det hidtil har været gældende ret, at beskyttelsen mod usaglig opsigelse i virksomhedsoverdragelsesloven, ikke kunne påberåbes af medarbejdere, der på overdragelsestidspunktet var opsagte og fritstillede, og som ikke blev ansat hos køberen af den overdragne virksomhed.
Større krav til due diligence
Højesteret har nu ændret den retsstilling, som der hidtil har været fulgt i landsretterne, om end denne praksis ikke har været konsekvent. Den nye praksis støttes af praksis fra EU-Domstolen, som i øvrigt synes at være den juridisk korrekte vurdering.
Afgørelsen gør dog ikke fuldstændig op med den hidtidige retspraksis, hvorefter køberen ikke over-tager forpligtelser overfor medarbejdere, der er opsagt og fritstillede forud for overtagelsesdagen, hvis opsigelsen er begrundet i økonomiske, tekniske eller organisatoriske årsager, og altså ikke skyldes virksomhedsoverdragelsen.
Udgangspunktet er derfor fortsat, at køberen ikke indtræder i eventuelle forpligtelser og rettigheder over for medarbejdere, som er blevet opsagt og fritstillet inden virksomhedsoverdragelsen.
Højesterets afgørelse stiller dog større krav til købers due diligence-undersøgelse forud for købet af virksomheden, idet det for køber er væsentlig ikke at blive mødt med uventede medarbejderforpligtelser. Købers eventuelle rådgivere skal derfor være særligt opmærksomme på den nu klare praksis, og kan nu ikke længere støtte ret på den tidligere landsretspraksis.
Afgørelsen viser endvidere vigtigheden i, at man som køber af en virksomhed søger juridisk rådgivning, idet konsekvenserne ved manglende viden herom, kan føre til større økonomiske konsekvenser for køberen.
Kontakt os allerede i dag på telefon 72 30 12 05 hvis du står overfor en virksomhedshandel og har brug for juridisk rådgivning.


text:
Skat.dk: Genoptagelse af skatteansættelsen vedrørende advokat- og revisorudgifter, jf. ligningslovens § 8 J
01 Feb 2008 11:48
SKM2008.102.SKAT
07-168690
Aktier og andre værdipapirer samt immaterielle rettigheder + Kapitalindkomst og fradrag i kapitalindkomsten + Virksomheder + Virksomhedsordningen og kapitalafkastordningen
Aktier, advokatudgifter, revisorudgifter, genoptagelse
Højesteret har underkendt SKATs praksis i 2 domme af 24. oktober 2007, idet Højesteret fandt, at udgifter afholdt til advokat og revisor til due diligence m.v. i forbindelse med køb af aktier ikke skulle tillægges aktiernes anskaffelsessum, jf. ligningslovens § 8 J, stk. 3, men kunne fradrages efter ligningslovens § 8 J, stk. 1. Hvor en virksomhed udvides ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost i et andet selskab, omfatter § 8 J, stk. 3, kun udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet.
Det tidligste indkomstår, Højesteret tog stilling til, var 1998. Der vil derfor kunne ske genoptagelse af skatteansættelser fra og med indkomståret 1998.
Ligningsvejledningen 2008-1 E.A.2.1.4.2
Ophævet 1. september 2008
Efter ligningslovens § 8 J, stk. 1, kan udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed, fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Efter bestemmelsens stk. 3 kan udgifter, der må anses for tillæg til en købesum eller fradrag i en salgssum for et aktiv, ikke fradrages.
Højesteret har ved to domme af 24. oktober 2007 , SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR, ændret Østre Landsrets domme af henholdsvis 20. marts 2006 (SKM2006.240.ØLR) og 19. december 2006 (SKM2006.32.ØLR).
Østre Landsret havde i disse sager fundet, at de afholdte advokat- og revisorudgifter måtte anses for typiske i forbindelse med aktiekøb af den omhandlede karakter. På den baggrund fandt retten, at advokat- og revisorudgifterne var et naturligt led i de pågældende aktiekøb, og at de afholdte udgifter havde en sådan nær og direkte tilknytning til aktieerhvervelserne, at de måtte anses for tillæg til aktiernes købesum, jf. ligningslovens § 8 J, stk. 3.
Højesteret udtaler om denne praksis, at en fortolkning af § 8 J, stk. 3, i relation til udgifter til advokat og revisor i forbindelse med virksomhedsudvidelse ved aktieerhvervelse, hvorefter der lægges vægt på, om udgifterne er et naturligt led i aktieerhvervelsen, og har nær og direkte tilknytning dertil, vil afgrænse området for stk. 3 så bredt, at det - som i de foreliggende sager - vil omfatte stort set alle advokat- og revisorudgifter, der er afholdt i forbindelse med udvidelsen. En sådan forståelse er hverken i overensstemmelse med ordlyden af og sammenhængen mellem bestemmelserne eller med lovforslagets bemærkninger, hvorefter der typisk vil være fradrag for honorar for rådgivning og udfærdigelse af kontrakter mv. Forståelsen vil medføre, at der ikke gives skattefradrag for almindeligt forekommende udgifter til advokat og revisor ved sædvanlige former for virksomhedsvækst bl.a. ved skattefradrag for omkostninger til advokat og revisor i forbindelse med udvidelser.
Højesteret finder, at ligningslovens § 8 J, stk. 3, for så vidt angår tilfælde, hvor en virksomhed udvides ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost i et andet selskab, må forstås således, at bestemmelsen alene omfatter sådanne udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser. Andre udgifter til bistand fra advokat og revisor, herunder bistand i form af undersøgelse og rådgivning, deltagelse i forhandlinger og udfærdigelse af kontrakter, kan ikke anses for tillæg til købesummen. Da der ikke forelå nærmere oplysninger om, hvilken del af udgifterne til advokat og revisor, som efter de anførte retningslinier var omfattet af § 8 J, stk. 3, hjemviser retten sagerne til ligningsmyndighederne til opgørelse af størrelsen af henholdsvis det beløb, der kan fratrækkes ved indkomstopgørelsen, og det beløb, der skal tillægges aktiernes anskaffelsessum.
Højesteret tilføjer i dommen SKM2007.773.HR, at det anførte også gælder i tilfælde, hvor erhvervelse af en bestemt aktiepost sker ved apportindskud i forbindelse med kapitalforhøjelse.
Om forholdet mellem § 8 J, stk. 1, og stk. 3, udtaler Højesteret endvidere, at stk. 3 indeholder en undtagelse fra stk. 1, og efter indholdet af stk. 3 skal der i tilfælde, hvor der i forbindelse med etablering eller udvidelse af en erhvervsvirksomhed foretages køb af aktiver, herunder aktier, ske en afgrænsning af de udgifter til advokat eller revisor, som må anses for tillæg til købesummen, og som derfor ikke kan fradrages ved indkomstopgørelsen efter stk. 1. Heraf følger, at skatteyderen ikke har valgfrihed med hensyn til, om en advokat- eller revisorudgift skal tillægges købesummen for aktivet efter stk. 3 eller kan fradrages ved indkomstopgørelsen efter stk. 1.
I SKM2007.775.HR havde selskabet endvidere overordnet gjort gældende, at udgifterne til advokat og revisor kunne fradrages efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Dette begrundedes med, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, idet opkøbene var nødvendige for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af aktieposterne skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer, hvorfor der ikke var fradragsret for de omhandlede udgifter til advokat og revisor efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Som følge af dommene vil der efter anmodning kunne tillades genoptagelse af skatteansættelser, hvor der i forbindelse med virksomhedsudvidelse ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost i et andet selskab, herunder ved apportindskud, er henført udgifter til advokat og revisor til anskaffelsessummen, jf. ligningslovens § 8 J, stk. 3, som efter det ovenstående, jf. pkt. 5 ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet. Disse andre udgifter til bistand fra advokat og revisor, herunder bistand i form af undersøgelse og rådgivning, deltagelse i forhandlinger og udfærdigelse af kontrakter, kan ikke anses for tillæg til købesummen, men vil, såfremt betingelserne herfor i øvrigt er opfyldt, kunne fradrages efter ligningslovens § 8 J, stk. 1.
Om anvendelsen af bestemmelsen i ligningslovens § 8 J, stk. 1, herunder afgrænsningen af advokat- og revisorudgifter, henvises i øvrigt til cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven, pkt. 14.10.
Udvidelse af virksomheden ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost forudsætter, at virksomheden herved erhverver ejendomsretten til aktier med mere end 50 procent af stemmerne i det pågældende selskab.
Ligningslovens § 8 J gælder alene for advokat- og revisorudgifter. Udgifter til andre rådgivere kan ikke fratrækkes efter § 8 J - heller ikke, selv om det er en advokat eller revisor, som har rekvireret rådgiveren og således er hvervgiver i forhold til en sådan rådgiver og derfor medtager udgiften som et udlæg på regningen.
Virksomheden kan ikke fratrække udgifter efter § 8 J, stk. 1, (eller lægge udgifterne til anskaffelsessummen efter stk. 3) hvis virksomheden ikke er rette udgiftsbærer. Hvis f.eks. et opkøbt selskab er rette udgiftsbærer af de afholdte advokat- og revisorudgifter eller en del heraf, kan den købende virksomhed ikke anvende bestemmelsen i § 8 J for disse udgifter. Det samme gælder, hvis det ikke er virksomheden selv, men en anden, f.eks. et koncernforbundet selskab, der har købt selskabet, medens virksomheden har afholdt udgiften.
Endvidere forudsætter fradrag efter § 8 J, at udgiften vedrører en investering, der er gennemført. Forgæves afholdte udgifter til advokat og revisor kan således ikke fradrages.
Virksomheden bør ved genoptagelsesanmodningen angive, hvor stor en del af de afholdte advokat- og revisorudgifter, som efter virksomhedens vurdering kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet. Dette gælder efter Højesterets domme bl.a. udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser. Disse udgifter skal tillægges aktiernes/anparternes anskaffelsessum og kan ikke fratrækkes efter § 8 J, stk. 1. Hvis det ikke udtrykkeligt fremgår af advokatens og revisorens afregning, hvor stor en del af honoraret, der er medgået hertil, og hvor stor en del, der er medgået til den del, der er fradrag for efter § 8 J, stk. 1, kan det være nødvendigt at indhente en vurdering fra rådgiveren, som vedlægges anmodningen. Rådgiveren bør angive, hvor stor en del af rådgiverens arbejde i timer, der er anvendt til henholdsvis arbejde, der kan fratrækkes efter § 8 J, stk. 1, og til arbejde, der skal tillægges aktiernes/anparternes anskaffelsessum efter § 8 J, stk. 3, eventuelt vedlagt tidsregistreringer.
I henhold til skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, kan der ske genoptagelse af skatteansættelser, hvis anmodningen herom fremsættes senest den 1. maj i det 4. indkomstår efter udløbet af de pågældende indkomstår. Er den skattepligtiges indkomstår ikke sammenfaldende med kalenderåret, regnes fristen fra udløbet af det år, som indkomståret træder i stedet for, jf. skatteforvaltningslovens § 26, stk. 6.
Hvis fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, er udløbet, kan der i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, endvidere efter anmodning ske ekstraordinær genoptagelse fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis, eller fra og med det indkomstår, der er påbegyndt, men endnu ikke udløbet 5 år forud for underkendelsen af praksis.
Det tidligste indkomstår, der har været til prøvelse ved en af de ovennævnte domme af 24. oktober 2007, er indkomståret 1998. Der vil derfor kunne ske genoptagelse af skatteansættelser fra og med indkomståret 1998.
Efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, skal anmodning om genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, fremsættes senest 6 måneder efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i § 26. Fristen regnes fra offentliggørelsen af denne SKAT-meddelelse på SKATs hjemmeside.
Genoptagelse kan ske efter anmodning fra en skattepligtig. Anmodning indgives til SKAT (et skattecenter), jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 3. Hvis et skattecenter umiddelbart har kendskab til sager, der ikke er afgjort i overensstemmelse med Højesterets domme af 24. oktober 2007, skal skattecentret af egen drift iværksætte genoptagelse af sagen.
Denne SKAT-meddelelse bortfalder den 1. september 2008.