text:
Skat.dk: A.A.8.3.2.2.2.4 Særlige omstændigheder
Efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, kan Skatteforvaltningen efter anmodning fra den afgiftspligtige/godtgørelsesberettigede give tilladelse til ændring af afgiftstilsvaret eller godtgørelsen som følge af, at der er særlige omstændigheder.
Skatteforvaltningen kan give tilladelse til genoptagelse efter en konkret vurdering af forholdene i den konkrete sag.
Bestemmelsen anvendes, hvis der er særlige omstændigheder udover de tilfælde, som er omfattet af SFL § 32, stk. 1, nr. 1 - 3, og hvor det anses for urimeligt at opretholde opgørelsen af afgiftstilsvaret/godtgørelsen.
Fra skatteområdet - Højesteret havde fastslået, at der ikke allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002, 12. juni 2003 og 1. juli 2004 reelt var sket en underkendelse af den danske praksis i SFL § 27, stk. 1, nr. 7´s forstand, og at genoptagelse efter denne bestemmelse derfor først kunne ske på grundlag af styresignalet fra 2013 med virkning fra og med indkomståret 2010. Højesteret fandt, at det herefter ikke alene med henvisning til disse domme kunne statueres, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at genoptagelse fra tidligere indkomstår i stedet kunne ske efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Hvis nr. 8 kunne anvendes alene med henvisning hertil, ville det indebærer en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7, 2. pkt. Se SKM2019.192.HR.
Ved vurderingen af om der foreligger særlige omstændigheder, kan det tillægges vægt, om ændringen har væsentlig betydning for den afgiftspligtige/godtgørelsesberettigede.
Der foreligger f.eks. særlige omstændigheder, hvis Skatteforvaltningen har begået fejl, og fejlen kan anses for ansvarspådragende, dvs. erstatningslignende situationer, når fejlen medfører en materielt forkert opgørelse af afgiftstilsvaret/godtgørelsen, og at det efter en konkret vurdering må anses for urimeligt at fastholde ansættelsen.
Der kan også være særlige omstændigheder, hvis en forkert opgørelse skyldes svig fra tredjemand eller andre særlige omstændigheder, som ikke kan bebrejdes den afgiftspligtige/godtgørelsesberettigede. Det er ikke særlige omstændigheder, hvis fejlen skyldes borgeren/virksomheden eller dennes repræsentant. Se fra skatteområdet - Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da revisors bogføringsfejl måtte anses som et glemt fradrag, der ikke gav mulighed for ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2008.48.BR.
Bestemmelsen kan også anvendes, hvis Skatteforvaltningen har lavet en åbenbart urimelig foreløbig fastsættelse.
Bestemmelsen kan ikke anvendes, hvis den afgiftspligtige/godtgørelsesberettigede har glemt et fradrag eller Skatteforvaltningen har fortolket lovgivningen forkert.
Det er en forudsætning for genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, at der er sandsynlighed for, at genoptagelsen medfører en ændring af ansættelsen. Hvis det er Skatteforvaltningens vurdering, at den eksisterende ansættelse er korrekt, vil en afgørelse, hvor anmodning om genoptagelse nægtes, kunne begrundes på denne måde. Det er et krav, at borgeren/virksomheden dokumenterer eller sandsynliggør, at den materielle afgørelse er forkert.
Selv om der hverken er tale om myndighedsfejl eller svig fra tredjemand, kan bestemmelsen i SFL § 32, stk. 1, nr. 4, medføre genoptagelse i andre situationer, der kan kvalificeres som "særlige omstændigheder". F.eks vil alvorlig sygdom, der har været årsag til mangelfulde eller misvisende skatteansættelser, kunne medføre tilladelse til ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2006.467.LSR og SKM2006.412.LSR. Derimod kan sociale, personlige eller økonomiske forhold ikke som udgangspunkt bevirke, at der tillades genoptagelse. I øvrigt vil helt uforudsigelige konsekvenser, der ikke beror på den afgiftspligtige/godtgørelsesberettigede selv, kunne medføre ekstraordinær genoptagelse.
SKAT (nu Skatteforvaltningen) har udsendt styresignaler i 2015 vedrørende ML § 37, stk. 7 og § 38, stk. 1, SKM2015.119.SKAT og SKM2015.120.SKAT. I SKAT-meddelelse SKM.2015.143.SKAT og SKM2015.144.SKAT præciserede SKAT, at der under henvisning til de nævnte styresignaler indrømmes ekstraordinær genoptagelse til de virksomheder, der vil bruge de nye regler i ML § 37, stk. 7, for kalenderåret 2012 i sin helhed.
Der er afsagt en række domme på skatteområdet i 2017 og 2018, herunder en Højesteretsdom SKM2017.224.HR, landsretsdommene xx SKM2017.363.ØLR og SKM2017.242.VLR og byretsdommen SKM2018.308.BR, som har betydning også for afgiftsområdet. Se A.A.8.2.2.2.2.8. om Særlige omstændigheder.
xEksemplerx
xEn fond, som ejede et fredet slot med tilhørende fredede driftsbygninger, anmodede den 7. november 2014 SKAT om ekstraordinær genoptagelse af fondens moms- og afgiftstilsvar for perioden 1. juli 2004 - 30. juni 2011. Fonden henviste til SFL § 32, stk. 1, nr. 2, om ekstraordinær genoptagelse som følge af praksisunderkendende afgørelser. Fonden påberåbte sig, at Højesterets dom af 8. juni 2004, bl.a. offentliggjort som U2004.2233H, vedrørende omfanget af en fonds fradragsret for momsen af udgifter til vedligeholdelse og drift af udgifterne til den pågældende fonds slot indebar en underkendelse af en hidtidig særlig praksis om den momsmæssige behandling af udgifter til fredede (slots-) bygninger. Slottet i højesteretssagen var også fredet. Fonden gjorde gældende, at reaktionsfristen på seks måneder i SFL § 32, stk. 2, først skulle regnes fra det tidspunkt, da fonden blev opmærksom på højesteretsdommens eksistens, hvilket ifølge fonden var i september 2014. Højesteretsdommen blev offentliggjort på SKATs hjemmeside den 9. juli 2004 som SKM2004.276.HR og havde været omtalt i Momsvejledningen siden oktober 2004 og senere i Den juridiske vejledning. SKAT udstedte ikke et styresignal efter dommen, da SKAT ikke mente, at dommen indebar en underkendelse af en praksis, men var en konkret afgørelse om den faktiske anvendelse af lokalerne i slottet til momspligtige henholdsvis ikke-momspligtige formål. Som følge af karakteren af de rejste spørgsmål om underkendelse af en hidtidig praksis og om beregningen af reaktionsfristen blev sagen behandlet af tre dommere ved Retten i Randers. Retten bemærkede, at Højesterets dom efter sit indhold hvilede på en konkret og individuel vurdering af den pågældende fonds forhold, at resultatet i dommen var udtryk for momslovens almindelige princip om fradrag af moms for erhvervsmæssige udgifter, og at det i øvrigt ikke fremgik af dommen, at der med denne blev gjort op med en tidligere fast praksis. Retten fandt det på denne baggrund ikke godtgjort af fonden, at højesteretsdommen indebar en underkendelse af en særlig administrativ praksis vedrørende fradragsret for momsen til vedligeholdelse og drift af fredede (slots-) bygninger. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at skattemyndighederne i årene efter Højesterets dom i nogle tilfælde, og i øvrigt uden nærmere begrundelse, havde lagt til grund, at dommen faktisk var udtryk for en sådan praksisændring. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var derfor ikke opfyldt, og Skatteministeriet blev frifundet. Se SKM2018.454.BR.x
I relation til spørgsmålet om ekstraordinær genoptagelse fandt retten ikke, at der kunne ske genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og § 32, stk. 1, nr. 3, da spørgsmålet om genoptagelse skete på skatteyders initiativ. Retten fandt det heller ikke godtgjort, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, og § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2016.585.VLR.
Fra skatteområdet - Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt borgeren havde krav på ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2005, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8. SKAT havde forhøjet borgerens kapitalindkomst med ca. 3 mio. kr. for 2005. Størrelsen af kapitalindkomsten var ubestridt, men det var borgerens opfattelse, at hans fulde skattepligt til Danmark var ophørt i 2005. Det var ubestridt, at ét af SKATs breve var kommet frem til borgeren. Brevet var dateret 13. maj 2008, og det fremgik heraf, at SKAT anså borgeren for fuldt skattepligtig til Danmark. Borgeren reagerede ikke på brevet. Landsretten fandt, at der var en formodning for, at også SKATs øvrige breve var sendt til og modtaget i borgerens postkasse. Denne formodning havde borgeren ikke afkræftet. Risikoen for borgerens manglende kontrol med, hvad der blev modtaget i og fjernet fra hans postkasse under hans 6 måneders lange fravær fra adressen, påhvilede borgeren selv. Det forhold, at borgeren havde fået ekstraordinær genoptagelse af den del af skatteansættelsen for 2005, som vedrørte ejendomsværdibeskatning, kunne ikke indebære ekstraordinær genoptagelse vedrørende kapitalindkomsten. Borgeren havde endvidere ikke godtgjort, at hans fulde skattepligt til Danmark var ophørt. Der forelå heller ikke sagsbehandlingsfejl eller andre særlige omstændigheder, som kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2016.574.ØLR.
Fra skatteområdet - Sagen drejede sig om, hvorvidt borgeren var berettiget til at få ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2000-2004 efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, jf. § 27, stk. 2. Skatteansættelserne for årene 2000 og 2001 var sket på grundlag af de af borgeren selvangivne oplysninger. For årene 2002-2004 havde SKAT ansat borgerens indkomst skønsmæssigt. Borgeren støttede genoptagelsesanmodningen på efterfølgende udarbejdede selvangivelser og regnskaber og på, at SKAT havde tilsidesat deres vejledningsforpligtelse. Byretten fandt, at der ikke forelå særlige omstændigheder. Heller ikke den omstændighed, at SKAT havde undladt at foretage privatforbrugsberegninger ved de skønsmæssige forhøjelser, kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse. Landsretten bemærkede i tillæg til byrettens begrundelse, at anmodningen om ekstraordinær genoptagelse måtte anses for udelukkende at være støttet på forhold, som borgeren hele tiden havde været bekendt med. Hertil kom, at borgeren ikke havde påvist, at de skønsmæssige ansættelser var åbenbart urigtige eller urimelige. Landsretten fandt desuden ikke grundlag for at antage, at SKAT havde ydet mangelfuld vejledning. Se SKM2015.632.VLR. Se også SKM2018.538.LSR.
Fra skatteområdet - Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt borgeren var berettiget til at opnå ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2006 i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Borgeren støttede sin anmodning om ekstraordinær genoptagelse på, at skatteansættelsen ikke medregnede fradrag for dobbelt husførelse som følge af en udstationering i Sverige, og at borgerens tidligere arbejdsgiver havde indberettet forkerte indkomstoplysninger til SKAT. Landsretten nægtede genoptagelse, da borgeren havde været bekendt med de forhold, der begrundede anmodningen, i 2 år og 8 måneder inden fremsendelse af genoptagelsesbegæringen. Der forelå dermed ikke særlige omstændigheder efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Heller ikke 6 måneders-fristen i SFL § 27, stk. 2, var overholdt. Se SKM2014.332.VLR.
Fra skatteområdet - Det var ubestridt, at indkomsten reelt var 225.000 kr. mindre end den skønsmæssige ansættelse. Landsretten udtalte, at den forkerte skatteansættelse ikke i sig selv udgjorde en særlig omstændighed efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Det var heller ikke godtgjort, at borgeren i hele den relevante periode på grund af psykisk sygdom havde været forhindret i at anmode om genoptagelse af skatteansættelsen. Endelig var fristen i SFL § 27, stk. 2, også overskredet. Se SKM2013.739.ØLR.
Sagen drejede sig om ekstraordinær genoptagelse af borgerens afgiftstilsvar for 2001 efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten lagde vægt på, at der ikke var begået ansvarspådragende fejl af SKAT eller fejl i øvrigt, som har medført en materielt forkert afgørelse, som det må anses for åbenbart urimeligt at opretholde. Virksomheden har ikke i forbindelse med anmodningen fremlagt oplysninger, som dokumenterer eller sandsynliggør, at SKATs antagelser skyldes svig fra X's side, således at X's forklaringer for retten, samt de interne bilag fundet hos X, ikke kan lægges til grund for ansættelsen. Der er ikke forhold vedrørende virksomheden eller sagens karakter i øvrigt, som kan begrunde en fravigelse af den ordinære genoptagelsesfrist. Der findes derfor ikke at foreligge sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Landsretten bemærkede, at en påtaleopgivelse ikke er nye faktiske eller retlige oplysninger, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, og SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Reaktionsfristen i SFL § 32, stk. 2, er endvidere ikke opfyldt, idet der er forløbet mere end 6 måneder fra virksomheden er kommet til kundskab om den forkerte ansættelse og indgivelse af genoptagelsesanmodningen. Endvidere findes der ikke, at foreligge sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 2, 2. pkt., hvorefter der kan dispenseres fra fristen i 1. pkt. Se SKM2012.170.ØLR.
Fra skatteområdet - For indkomstårene 2005-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8, mens der for 2009 var tale om ordinær genoptagelse. Retten fandt det ikke godtgjort, at der var grundlag for at ændre eller revurdere skatteansættelsen, og der kunne derfor ikke ske ordinær genoptagelse af 2009. Der forelå heller ikke "særlige omstændigheder", der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse af 2005-2008. Borgeren havde bl.a. henvist til, at han havde været under et psykisk pres som følge af faderens pludselige død og datterens psykiske sygdom og selvmordsforsøg. Borgerens oplysninger om sine arbejdsmæssige og personlige forhold var ikke understøttet af bilag eller lægelige oplysninger, og der var derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2015.716.BR.
Fra skatteområdet - Sagen angik, om betingelserne for ekstraordinært at genoptage borgerens skatteansættelser for indkomstårene 2003 - 2005 i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var opfyldt. Borgeren indleverede ikke regnskab for indkomstårene 2003 - 2005, hvorfor SKAT skønsmæssigt fastsatte overskuddet for borgerens enkeltmandsvirksomhed for de pågældende år. Den 21. november 2005 blev borgeren taget under konkursbehandling, der blev afsluttet den 13. marts 2007. Af kuratorredegørelsen fremgik bl.a., at der næsten ikke havde været drift i enkeltmandsvirksomheden i 2003 - 2005. På den baggrund ville borgeren have genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2003 - 2005. Borgeren gjorde under sagen bl.a. gældende, at han ved flere møder med SKAT mundtligt havde anmodet om genoptagelse, men at SKAT ikke havde reageret herpå. Retten lagde til grund, at borgeren først havde anmodet om genoptagelse ved brev af 3. december 2012. Retten bemærkede, at det ikke udgjorde en særlig omstændighed, der kunne begrunde genoptagelse, at det fremgik af kuratorredegørelsen, at der ikke var aktivitet i enkeltmandsvirksomheden i 2003 - 2005. Borgeren havde heller ikke påvist fejl i SKATs sagsbehandling, der kunne medføre, at der kunne gives dispensation for reaktionsfristen, jf. SFL § 27, stk. 2, sidste pkt. Se SKM2015.692.BR.
Fra skatteområdet - Der forelå ikke sådanne særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Det forhold at SKAT ikke havde foretaget en beregning af borgerens privatforbrug, fandtes ikke at være et forhold, som kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse af de skønsmæssige ansættelser. Se SKM2014.610.BR.
Retten fandt, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 2, ikke var opfyldt, da der ikke var sket en ændring af afgiftstilsvaret. Vedrørende genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, fandt retten, at SKATs skøn over momstilsvaret måtte anses for udøvet på et forkert grundlag. Retten fandt det sandsynliggjort, at skønnet havde ført til et åbenbart urimeligt resultat, og fandt efter en samlet vurdering, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at det var urimeligt at fastholde det skønnede tilsvar, og SKAT burde derfor have givet tilladelse til ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2013.846.BR.
Borgerens indkomst var forhøjet vedrørende deltagelse i et K/S. Han klagede ikke over ansættelsen. De andre deltagere i K/S klagede over de tilsvarende forhøjelser og fik medhold i Landsskatteretten. Derefter bad borgeren om ekstraordinær genoptagelse. Retten fandt ikke, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 7, da der ikke var tale om en praksisændring, at Landsskatteretten havde truffet samme afgørelse vedrørende de øvrige deltagere i K/S, da det reelt var en afgørelse, der konkret tog stilling til kursen på nogle gældsposter. Retten fandt heller ikke, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da borger ikke var bibragt en berettiget forventning om, at hans afgørelse automatisk ville blive påklaget, uden at han skulle foretage sig yderligere. Se SKM2013.804.BR.
Fra skatteområdet - Retten fandt ikke, at borgerens personlige forhold kunne begrunde, at han ikke havde søgt om genoptagelse inden for fristen i SFL § 26, stk. 2. Se SKM2013.487.BR.
Fra skatteområdet - Glemt fradrag for dobbelt husførelse berettigede ikke til ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2013.227.BR.
Fra skatteområdet - Borger fik afslag på ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Borgeren gjorde gældende, at han var berettiget til ekstraordinær genoptagelse pga. psykiske lidelser som følge af varetægtsfængsling og fordi ansættelserne var åbenbart urimelige. Byretten fandt, at der ikke var kommet nye oplysninger, og at de forhold, der eventuelt kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse, hele tiden havde været kendt af borgeren, og at det udelukkende skyldtes hans egne forhold, at han - i et meget langt forløb - ikke havde klaget. Se SKM2012.561.BR.
Reaktionsfristen var ikke overholdt, da det forhold, der eventuelt kunne begrunde genoptagelse - svig fra daværende ægtefælle - var borger bekendt, da ansættelserne blev lavet. Afslag på genoptagelse. Se SKM2012.99.BR
Afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da Byretten ikke fandt, at der forelå særlige omstændigheder. Byretten lagde vægt på, at borgeren ikke havde sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt forkert eller havde påvist, at SKAT havde begået fejl, eller havde oplyst undskyldende omstændigheder, der kunne begrunde, hvorfor sagen ikke var påklaget. Se SKM2012.80.BR.
Fra skatteområdet - Spørgsmålet var, om borgeren var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 1996, jf. SSL § 35, stk. 1, nr. 8. Højesteret anførte, at B den 27. februar 1998 modtog agterskrivelse om forhøjelse af hendes indkomst for 1996. Forslaget var sendt til den adresse i U.S.A., som hun havde opgivet til folkeregistret. Hendes daværende ægtefælle gjorde i brev af 12. marts 1998 indsigelse mod forslaget. Kort herefter flyttede de til Norge uden at oplyse deres nye adresse til de danske myndigheder. Hun modtog derfor hverken den efterfølgende skatteansættelse eller årsopgørelsen, der begge blev returneret til skattemyndighederne fra U.S.A. Efter at hun flyttede til Danmark igen i juni 2003, blev hun den 5. juli 2004 tilsagt til udlægsforretning vedrørende bl.a. skatterestance for 1996, og hendes revisor anmodede herefter den 14. september 2004 skattemyndighederne om genoptagelse. Genoptagelsesanmodningen var således først fremsat over syv år efter udgangen af det pågældende indkomstår. Borgeren modtog ikke i denne periode underretning om sagens udfald. Højesteret anførte, at hun måtte have været klar over, at manglende underretning kunne skyldes, at skattemyndighederne ikke kendte hendes nye adresse, og at myndighederne meget muligt havde fastholdt den varslede ansættelse. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at der måtte kræves et sikkert bevis for, at skatteansættelsen var forkert, og at et sådan bevis ikke var ført. Der forelå derfor ikke særlige omstændigheder, som gjorde det urimeligt at opretholde ansættelsen. Det var således med rette, at skattemyndighederne afslog at genoptage hendes skatteansættelser for 1996. Se SKM2010.551.HR.
Sagen drejede sig om, hvorvidt borgeren var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sit afgiftstilsvar efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten fandt, at borgeren havde bevisbyrden for, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt, jf. SFL § 32, og herunder måtte ændringerne fuldt og helt dokumenteres, således at borgeren kunne godtgøre, at betingelserne for at opnå et momsfradrag var opfyldt. Borgerens anmodning om ekstraordinær genoptagelse blev udelukkende støttet på forhold, som han hele tiden havde været bekendt med. Herefter og idet heller ikke det af borgeren i øvrigt anførte i særlig grad talte for en genoptagelse, idet borgeren heller ikke havde dokumenteret, at der var tale om en materielt helt utilfredsstillende ansættelse, fandt retten ikke, at der forelå særlige omstændigheder som nævnt i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten bemærkede i øvrigt, at det kunne lægges til grund, at borgeren senest ved SKATs brev var kommet til kundskab om det forhold, som begrundede anmodningen om genoptagelse. Reaktionsfristen på 6 måneder var således udløbet, da borgeren anmodede om genoptagelse. Allerede af denne grund var der ikke grundlag for genoptagelse, jf. SFL § 32, stk. 2. Se SKM2010.108.BR.
Fra skatteområdet - Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da revisors bogføringsfejl måtte anses som et glemt fradrag, der ikke gav mulighed for ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2008.902.BR.
Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvaret efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da selskabet havde glemt en række momsfradrag. Retten fandt ikke, at der forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da et glemt fradrag ikke kan betragtes som en særlig omstændighed, der kan begrunde genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2008.48.BR.
I forbindelse med ophør af et I/S, der momsmæssigt anses for en selvstændig afgiftspligtig person, modtog borger, der var tidligere interessent, først ved udlægsforretningen meddelelse om den skønsmæssige fastsættelse af I/S momstilsvar, der blev gjort gældende mod borger. Bl.a. henset hertil og til, at SKAT ikke ved udførelsen af skønnet havde anvendt det korrekte ophørstidspunkt, fandt LSR, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i SFL § 32, stk. 1, nr. 4, var opfyldt. Se SKM2016.178.LSR.
Fra skatteområdet - Landsskatteretten fandt, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var tilstede. Se SKM2015.647.LSR.
Landsskatteretten fandt ikke, at betingelserne for genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4 var opfyldt og udtalte, at SFL § 32, stk. 1, nr. 4 alene finder anvendelse, såfremt der foreligger særlige omstændigheder uden for de tilfælde, hvor genoptagelse kan ske efter § 32, stk. 1, nr. 1-3. Se SKM2015.142.LSR.
Fra skatteområdet - Da skatteansættelsen var baseret på et klart urigtigt grundlag, og det derfor var åbenbart urimeligt at opretholde ansættelsen, ansås der at foreligge sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var opfyldt. Se SKM2014.637.LSR.
Fra skatteområdet - Landsskatteretten fandt ikke, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da SKAT ikke ved sin hidtidige praksis havde handlet ansvarspådragende ved skatteansættelsen af borgeren ved udnyttelse af nogle optioner, selvom den hidtidige praksis om retserhvervelsestidspunktet for tegningsretterne var underkendt af Landsskatteretten. Den af SKAT anlagte fortolkning måtte anses at ligge indenfor rammerne af sædvanlig retsanvendelse og kunne ikke antages at udløse et særligt ansvarsgrundlag. Der var ikke grundlag for at anse skatteansættelsen for åbenbar urimelig, idet der hertil kræves, at ansættelsen ud fra de på taksationstidspunktet foreliggende oplysninger må anses for forkert. Det forhold, at der senere fremlægges dokumentation for en anden opgørelse, er således ikke tilstrækkeligt som grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2014.62.LSR.
Fra skatteområdet - Borgeren havde ikke selvangivet et fradrag, da han ville afvente Landsskatterettens afgørelse vedrørende samme fradrag for tidligere år. Efter Landsskatteretten havde truffet afgørelse, bad borgeren om genoptagelse. SKAT afslog genoptagelse med henvisning til, at der var tale om et glemt fradrag. Landsskatteretten pålagde SKAT at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelse var opfyldt i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da fradraget ikke var selvangivet på grund af, at borgeren afventede Landsskatterettens afgørelse. Se SKM2013.587.LSR.
Sagen drejede sig om et selskab, der havde søgt om ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, vedrørende fejlagtig indbetalt emballageafgift. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten udtalte: Således som sagen foreligger oplyst for retten, findes selskabet ikke at have forsøgt at sikre sig mod eventuelle fejl, idet selskabet ikke har givet meddelelse til underleverandørerne om, at man er registreret efter emballageafgiftsloven, hvorfor risikoen bør ligge hos selskabet. Selskabet burde herefter have reageret på fakturaerne, som ikke angav, at der var tale om ubeskattede leverancer. Retten finder dermed ikke, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2008.878.LSR.
Fra skatteområdet - Afslag på ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da en fejlpostering udelukkende skyldtes selskabets egne forhold. Se SKM2007.885.LSR.
Fra skatteområdet - Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, vedrørende glemt rentefradrag. Se SKM2005.524.LSR.
Se A.A.8.2.2.2.2.8 vedrørende særlige omstændigheder i SFL § 27.
Højesteret havde fastslået, at der ikke allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002, 12. juni 2003 og 1. juli 2004 reelt var sket en underkendelse af den danske praksis i § 27, stk. 1, nr. 7's forstand, og at genoptagelse efter denne bestemmelse derfor først kunne ske på grundlag af styresignalet fra 2013 med virkning fra og med indkomståret 2010. Højesteret fandt, at det herefter ikke alene med henvisning til disse domme kunne statueres, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at genoptagelse fra tidligere indkomstår i stedet kunne ske efter § 27, stk. 1, nr. 8. Hvis nr. 8 kunne anvendes alene med henvisning hertil, ville det indebærer en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7, 2. pkt.
SKM2010.551.HR
Højesteret anførte, at borgeren den 27. februar 1998 modtog forslag om forhøjelse af hendes indkomst for 1996. Forslaget var sendt til den adresse i U.S.A., som hun havde opgivet til folkeregistret. Hendes daværende ægtefælle gjorde i brev af 12. marts 1998 indsigelse mod forslaget. Kort herefter flyttede de til Norge uden at oplyse deres nye adresse til de danske myndigheder. Hun modtog derfor hverken den efterfølgende skatteansættelse eller årsopgørelsen, der begge blev returneret til skattemyndighederne fra U.S.A. Efter at hun flyttede til Danmark igen i juni 2003, blev hun den 5. juli 2004 tilsagt til udlægsforretning vedrørende bl.a. skatterestance for 1996, og hendes revisor anmodede herefter den 14. september 2004 skattemyndighederne om genoptagelse.
Genoptagelsesanmodningen var således først fremsat over syv år efter udgangen af det pågældende indkomstår. Borgeren modtog ikke i denne periode underretning om sagens udfald. Højesteret anførte, at hun måtte have været klar over, at manglende underretning kunne skyldes, at skattemyndighederne ikke kendte hendes nye adresse, og at myndighederne meget muligt havde fastholdt den varslede ansættelse.
Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at der måtte kræves et sikkert bevis for, at skatteansættelsen var forkert, og at et sådan bevis ikke var ført. Der forelå derfor ikke særlige omstændigheder, som gjorde det urimeligt at opretholde ansættelsen. Det var således med rette, at skattemyndighederne afslog at genoptage hendes skatteansættelser for 1996.
I relation til spørgsmålet om ekstraordinær genoptagelse fandt retten ikke, at der kunne ske genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5, og § 32, stk. 1, nr. 3, da spørgsmålet om genoptagelse skete på borgerens initiativ. Retten fandt det heller ikke godtgjort, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der kunne ske ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, og § 32, stk. 1, nr. 4.
SKM2016.574.ØLR
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt borgeren havde krav på ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2005, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
SKAT havde forhøjet borgerens kapitalindkomst med ca. 3 mio. kr. for 2005. Størrelsen af kapitalindkomsten var ubestridt, men det var borgerens opfattelse, at hans fulde skattepligt til Danmark var ophørt i 2005. Det var ubestridt, at ét af SKATs breve var kommet frem til borgeren. Brevet var dateret 13. maj 2008, og det fremgik heraf, at SKAT anså borgeren for fuldt skattepligtig til Danmark. Borgeren reagerede ikke på brevet. Landsretten fandt, at der var en formodning for, at også SKATs øvrige breve var sendt til og modtaget i borgerens postkasse. Denne formodning havde borgeren ikke afkræftet. Risikoen for borgerens manglende kontrol med, hvad der blev modtaget i og fjernet fra hans postkasse under hans 6 måneders lange fravær fra adressen, påhvilede borgeren selv.
Det forhold, at borgeren havde fået ekstraordinær genoptagelse af den del af skatteansættelsen for 2005, som vedrørte ejendomsværdibeskatning, kunne ikke indebære ekstraordinær genoptagelse vedrørende kapitalindkomsten. Borgeren havde endvidere ikke godtgjort, at hans fulde skattepligt til Danmark var ophørt. Der forelå heller ikke sagsbehandlingsfejl eller andre særlige omstændigheder, som kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
SKM2015.632.VLR
Sagen drejede sig om, hvorvidt borgeren var berettiget til at få ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2000-2004 efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, jf. § 27, stk. 2. Skatteansættelserne for årene 2000 og 2001 var sket på grundlag af de af borgeren selvangivne oplysninger. For årene 2002-2004 havde SKAT ansat borgerens indkomst skønsmæssigt. Borgeren støttede genoptagelsesanmodningen på efterfølgende udarbejdede selvangivelser og regnskaber og på, at SKAT havde tilsidesat deres vejledningsforpligtelse.
Byretten fandt, at der ikke forelå særlige omstændigheder. Heller ikke den omstændighed, at SKAT havde undladt at foretage privatforbrugsberegninger ved de skønsmæssige forhøjelser, kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse.
Landsretten bemærkede i tillæg til byrettens begrundelse, at anmodningen om ekstraordinær genoptagelse måtte anses for udelukkende at være støttet på forhold, som borgeren hele tiden havde været bekendt med. Hertil kom, at borgeren ikke havde påvist, at de skønsmæssige ansættelser var åbenbart urigtige eller urimelige. Landsretten fandt desuden ikke grundlag for at antage, at SKAT havde ydet mangelfuld vejledning.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt borgeren var berettiget til at opnå ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2006 i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Borgeren støttede sin anmodning om ekstraordinær genoptagelse på, at skatteansættelsen ikke medregnede fradrag for dobbelt husførelse som følge af en udstationering i Sverige, og at borgerens tidligere arbejdsgiver havde indberettet forkerte indkomstoplysninger til skattemyndighederne.
Landsretten nægtede genoptagelse, da borgeren havde været bekendt med de forhold, der begrundede anmodningen, i 2 år og 8 måneder inden fremsendelse af genoptagelsesbegæringen. Der forelå dermed ikke særlige omstændigheder efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Heller ikke 6 måneders-fristen i SFL § 27, stk. 2, var overholdt.
SKM2013.739.ØLR
Det var ubestridt, at indkomsten reelt var 225.000 kr. mindre end den skønsmæssige ansættelse. Landsretten udtalte, at den forkerte skatteansættelse ikke i sig selv udgjorde en særlig omstændighed efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Det var heller ikke godtgjort, at borgeren i hele den relevante periode på grund af psykisk sygdom havde været forhindret i at anmode om genoptagelse af skatteansættelsen. Endelig var også fristen i SFL § 27, stk. 2, overskredet.
Sagen drejede sig om ekstraordinær genoptagelse af borgerens afgiftstilsvar for 2001 iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten lagde vægt på, at der ikke var begået ansvarspådragende fejl af SKAT eller fejl i øvrigt, som har medført en materielt forkert afgørelse, som det må anses for åbenbart urimelig at opretholde. Virksomheden har ikke i forbindelse med anmodningen fremlagt oplysninger, som dokumenterer eller sandsynliggør, at SKATs antagelser skyldes svig fra X´s side, således at X´s forklaringer for retten, samt de interne bilag fundet hos X ikke kan lægges til grund for ansættelsen. Der er ikke forhold vedrørende virksomheden eller sagens karakter i øvrigt, som kan begrunde en fravigelse af den ordinære genoptagelsesfrist. Der findes derfor ikke at foreligge sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Landsretten bemærkede, at en påtaleopgivelse ikke er nye faktiske eller retlige oplysninger, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse iht. SFL § 27, stk. 1, nr. 8, og SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
xSKM2018.454.BRx
xEn fond, som ejede et fredet slot med tilhørende fredede driftsbygninger, anmodede den 7. november 2014 SKAT om ekstraordinær genoptagelse af fondens moms- og afgiftstilsvar for perioden 1. juli 2004 – 30. juni 2011. Fonden henviste til SFL § 32, stk. 1, nr. 2, om ekstraordinær genoptagelse som følge af praksisunderkendende afgørelser.
Fonden gjorde videre gældende, at reaktionsfristen på seks måneder i SFL § 32, stk. 2, først skulle regnes fra det tidspunkt, da fonden blev opmærksom på højesteretsdommens eksistens, hvilket ifølge fonden var i september 2014. Højesteretsdommen blev offentliggjort på SKATs hjemmeside den 9. juli 2004 som SKM2004.276.HR og havde været omtalt i Momsvejledningen siden oktober 2004 og senere i Den juridiske vejledning. SKAT udstedte ikke et styresignal efter dommen, da SKAT ikke mente, at dommen indebar en underkendelse af en praksis, men var en konkret afgørelse om den faktiske anvendelse af lokalerne i slottet til momspligtige henholdsvis ikke-momspligtige formål.
Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var derfor ikke opfyldt, og Skatteministeriet blev frifundet.x
xTidligere instans SKM2016.632.LSR.x
For indkomstårene 2005-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8, mens der for 2009 var tale om ordinær genoptagelse.
Der forelå heller ikke "særlige omstændigheder", der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse af 2005-2008. Borgeren havde bl.a. henvist til, at han havde været under et psykisk pres som følge af faderens pludselige død og datterens psykiske sygdom og selvmordsforsøg. Borgerens oplysninger om sine arbejdsmæssige og personlige forhold var ikke understøttet af bilag eller lægelige oplysninger, og der var derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse.
SKM.2015.692.BR
Sagen angik, om betingelserne for ekstraordinært at genoptage borgerens skatteansættelser for indkomstårene 2003 - 2005 i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var opfyldt. Borgeren indleverede ikke regnskab for indkomstårene 2003 - 2005, hvorfor SKAT skønsmæssigt fastsætte overskuddet for borgerens enkeltmandsvirksomhed for de pågældende år. Den 21. november 2005 blev borgeren taget under konkursbehandling, der blev afsluttet den 13. marts 2007. Af kuratorredegørelsen fremgik bl.a., at der næsten ikke havde været drift i enkeltmandsvirksomheden i 2003 - 2005. På den baggrund ville borgeren have genoptaget skatteansættelsen for indkomstårene 2003 - 2005. Borgeren gjorde under sagen bl.a. gældende, at han ved flere møder med SKAT mundtligt havde anmodet om genoptagelse, men at SKAT ikke havde reageret herpå.
Retten lagde til grund, at borgeren først havde anmodet om genoptagelse ved brev af 3. december 2012. Retten bemærkede, at det ikke udgjorde en særlig omstændighed, der kunne begrunde genoptagelse, at det fremgik af kuratorredegørelsen, at der ikke var aktivitet i enkeltmandsvirksomheden i 2003 - 2005. Borgeren havde heller ikke påvist fejl i SKATs sagsbehandling, der kunne medføre, at der kunne gives dispensation for reaktionsfristen, jf. SFL § 27, stk. 2, sidste pkt.
Anke afvist se SKM2016.372.ØLR og SKM2016.442.ØLR.
SKM2013.846.BR
Retten fandt, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 2, ikke var opfyldt, da der ikke var sket en ændring af afgiftstilsvaret. Vedrørende genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, fandt retten, at SKATs skøn over momstilsvaret måtte anses for udøvet på et forkert grundlag. Retten fandt det sandsynliggjort, at skønnet havde ført til et åbenbart urimeligt resultat, og fandt efter en samlet vurdering, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at det var urimeligt at fastholde det skønnede tilsvar, og SKAT burde derfor have givet tilladelse til ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Borgerens indkomst var forhøjet vedrørende deltagelse i et K/S. Han klagede ikke over ansættelsen. De andre deltagere i K/S klagede over de tilsvarende forhøjelser og fik medhold i Landsskatteretten. Derefter bad borgeren om ekstraordinær genoptagelse. Retten fandt ikke, der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 7, da det ikke var tale om en praksisændring, at Landsskatteretten havde truffet samme afgørelse vedrørende de øvrige deltagere i K/S, da det reelt var en afgørelse, der konkret tog stilling til kursen på nogle gældsposter.
Retten fandt heller ikke, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da borgeren ikke var bibragt en berettiget forventning om, at hans afgørelse automatisk ville blive klaget, uden at han skulle foretage sig yderligere.
SKM2012.561.BR
Borgeren fik afslag på ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Borgeren gjorde gældende, at han var berettiget til ekstraordinær genoptagelse pga. psykiske lidelser som følge af varetægtsfængsling, og fordi ansættelserne var åbenbart urimelige. Byretten fandt, at der ikke var kommet nye oplysninger, og at de forhold, der eventuelt kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse, hele tiden havde været kendt af borgeren, og at det udelukkende skyldtes hans egne forhold, at han - i et meget langt forløb - ikke havde klaget.
SKM2012.99.BR
Reaktionsfristen var ikke overholdt, da det forhold der eventuelt kunne begrunde genoptagelse - svig fra daværende ægtefælle - var borgeren bekendt, da ansættelserne blev lavet. Afslag på genoptagelse.
SKM2012.80.BR
Afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da Byretten ikke fandt, at der forelå særlige omstændigheder. Byretten lagde vægt på, at borgeren ikke havde sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt forkert eller påvist, at SKAT havde begået fejl, eller oplyst undskyldende omstændigheder, der kunne begrunde, hvorfor sagen ikke var påklaget.
SKM2010.108.BR
Sagen drejede sig om, hvorvidt borgeren var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sit afgiftstilsvar iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten fandt, at borgeren har bevisbyrden for, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, jf. SFL § 32, og herunder må ændringerne fuldt og helt dokumenteres, således at borgeren kan godtgøre, at betingelserne for at opnå et momsfradrag er opfyldt.
Borgerens anmodning om ekstraordinær genoptagelse blev udelukkende støttet på forhold, som han hele tiden har været bekendt med. Herefter og idet heller ikke det af borgeren i øvrigt anførte, i særlig grad taler for en genoptagelse, idet borgeren heller ikke har dokumenteret, at der er tale om en materielt helt utilfredsstillende ansættelse, finder retten ikke, at der foreligger særlige omstændigheder som nævnt i SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Retten bemærker i øvrigt, at det lægges til grund, at borgeren senest ved SKATs brev er kommet til kundskab om det forhold, som begrunder anmodningen om genoptagelse. Reaktionsfristen på 6 måneder var således udløbet, da borgeren anmodede om genoptagelse. Allerede af denne grund er der ikke grundlag for genoptagelse, jf. SFL § 32, stk. 2.
SKM2008.902.BR
Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da revisors bogføringsfejl måtte anses som et glemt fradrag, der ikke gav mulighed for ekstraordinær genoptagelse.
Sagen drejede sig om hvorvidt et selskab var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvaret iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da selskabet havde glemt en række momsfradrag. Retten fandt ikke, at der forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da et glemt fradrag ikke kan betragtes som en særlig omstændighed, der kan begrunde genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Landsskatteretten - kendelser og afgørelser
Virksomheden havde løbende i perioden 1. marts 2011 - 26. marts 2012 anmodet om godtgørelse. Det fremgik dog ikke af de løbende anmodninger om godtgørelse, at de vedrørte tilbagebetaling efter el-patronordningen, eller hvordan kravene var opgjort. Der var heller ikke ved de løbende anmodninger fremlagt oplysninger, der kunne begrunde godtgørelse af gas- og kuldioxidafgift.
Det forhold, at SKAT ikke havde vejledt om, at anmodningerne ikke indeholdt tilstrækkelige oplysninger for at afbryde fristen i SFL § 31, stk. 2, 2. pkt., udgjorde ikke en myndighedsfejl af en karakter, der kunne begrunde fristgennembrud efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
SKM2016.632.LSR Landsskatteretten fandt ikke, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der kunne ske ekstraordinær genoptagelse af et afgiftstilsvar for perioden 2004-2011 efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, i et tilfælde hvor borgerens repræsentant ikke havde været opmærksom på en afsagt Højesteretsdom i 2004 eller den ændrede tekst i Momsvejledningen.
SKM2016.178.LSR I forbindelse med ophør af et I/S, der momsmæssigt anses for en selvstændig afgiftspligtig person, modtog borgeren, der var tidligere interessent, først ved udlægsforretningen meddelelse om den skønsmæssige fastsættelse af I/S momstilsvar, der blev gjort gældende mod borgeren. Bl.a. henset hertil og til, at SKAT ikke ved udførelsen af skønnet havde anvendt det korrekte ophørstidspunkt, fandt LSR, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i SFL § 32, stk. 1, nr. 4, var opfyldt.
Landsskatteretten fandt, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var tilstede.
SKM2015.142.LSR
Landsskatteretten fandt ikke, at betingelserne for genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, var opfyldt
SKM2014.637.LSR
Da skatteansættelsen var baseret på et klart forkert grundlag, og det derfor ville være åbenbart urimeligt at opretholde ansættelsen, ansås der at foreligge sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var opfyldt.
SKM2014.62.LSR
Landsskatteretten fandt ikke, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da SKAT ikke ved sin hidtidige praksis havde handlet ansvarspådragende ved skatteansættelsen af borgeren ved udnyttelse af nogle optioner selvom den hidtidige praksis om retserhvervelsestidspunktet for tegningsretterne er underkendt af Landsskatteretten. Den af SKAT anlagte fortolkning måtte anses at ligge indenfor rammerne af sædvanlig retsanvendelse og kunne ikke antages at udløse et særligt ansvarsgrundlag. Der var ikke grundlag for at anse skatteansættelsen for åbenbar urimelig, idet der hertil kræves, at ansættelsen ud fra de på taksationstidspunktet foreliggende oplysninger må anses for forkert. Det forhold, at der senere fremlægges dokumentation for en anden opgørelse, er således ikke tilstrækkeligt som grundlag for ekstraordinær genoptagelse
SKM2013.587.LSR
Borgeren havde ikke selvangivet et fradrag, da han ville afvente Landsskatterettens afgørelse vedrørende samme fradrag for tidligere år. Efter Landsskatteretten havde truffet afgørelse, bad borgeren om genoptagelse. SKAT afslog genoptagelse med henvisning til, at der var tale om et glemt fradrag. Landsskatteretten pålagde SKAT at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelse var opfyldt i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da fradraget ikke var selvangivet på grund af, at borgeren afventede Landsskatterettens afgørelse.
Sagen drejede sig om et selskab, der havde søgt om ekstraordinær genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4, vedrørende fejlagtig indbetalt emballageafgift. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten udtalte: Således som sagen foreligger oplyst for retten, findes selskabet ikke at have forsøgt at sikre sig mod eventuelle fejl, idet selskabet ikke har givet meddelelse til underleverandørerne om, at man er registreret efter emballageafgiftsloven, hvorfor risikoen bør ligge hos selskabet. Selskabet burde herefter have reageret på fakturaerne, som ikke angav, at der var tale om ubeskattede leverancer. Retten finder dermed ikke, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
SKM2007.885.LSR
Afslag på ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da en fejlpostering udelukkende skyldtes selskabets egne forhold
Tilladelse til ekstraordinær genoptagelse for en borger, der pga. alvorlig psykisk sygdom havde indgivet mangelfuld selvangivelse. Udover sygdommen lagde Landsskatteretten vægt på, at der var tale om betydelige beløb, at beløbene var fuldt dokumenterede og at SKAT havde lavet et urimeligt skøn.
Tilladelse til ekstraordinær genoptagelse for en borger med et alvorligt sygt barn. Landsskatteretten lagde vægt på borgerens personlige forhold samt at taksationen havde medført en åbenbar urimelig skatteansættelse.
SKM2005.524.LSR
Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, vedrørende glemt rentefradrag.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter - offentlig ejendomsvurdering
09 Feb 2019 22:16
04 Jan 2019 21:04
BS-13444/2018-HJR
Armslængdeprincippet, seneste offentlige ejendomsvurdering, skønsmæssigt fastsat handelsværdi, interesseforbundne parter, bevisbyrde
Et selskab ønskede at overdrage et sommerhus til selskabets hovedanpartshaver til den senest offentliggjorte ejendomsvurdering.
Der var enighed om, at hovedanpartshaveren og selskabet var interesseforbundne parter omfattet af ligningslovens § 2. Efter administrativ praksis kunne ved bedømmelsen af, om et salg var sket i overensstemmelse med armslængdeprincippet, som udgangspunkt anvendes den seneste offentlige ejendomsvurdering, men hverken skattemyndighederne eller parterne var bundet af denne vurdering, hvis den ikke gav et retvisende udtryk for handelsværdien ved aftalens indgåelse. Det var den part, der gjorde gældende, at den offentlige ejendomsvurdering ikke gav et retvisende udtryk for handelsværdien, som havde bevisbyrden fordette.
Den offentlige vurdering af sommerhuset var ikke blot baseret på handelspriser i det grundværdiområde, i hvilket sommerhuset var beliggende, og som kun omfattede ejendomme i første række til havet, men inddrog også salgspriser for ejendomme i andre grundværdiområder, som ikke lå i første række. Grundlaget for vurderingen gjorde det dermed i sig selv usikkert, om den offentlige ejendomsvurdering var et retvisende udtryk for handelsprisen.
Hertil kom, at de oplysninger vedrørende fire ejendomme i samme grundværdiområde, som SKAT havde lagt vægt på, viste salgs- og udbudspriser med betydeligt højere kvadratmeterpriser end den kvadratmeterpris, som den offentlige ejendomsvurdering medførte, ligesom priserne lå en del højere end den kvadratmeterpris, som fulgte af en vurdering, som SKATs Ejendomsvurdering havde foretaget. De yderligere oplysninger om andre ejendomme, som var fremlagt for domstolene, underbyggede yderligere, at en værdiansættelse baseret på den offentlige ejendomsvurdering, ikke svarede til, hvad handelsprisen for sommerhuset måtte antages at være.
Skatteministeriet havde herefter godtgjort, at den senest offentliggjorte ejendomsvurdering ikke var et retvisende udtryk for sommerhusets handelsværdi. En overdragelse til den offentlige ejendomsvurdering var derfor ikke i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Da den offentlige ejendomsvurdering ikke var retvisende, havde SKAT været berettiget til skønsmæssigt at ansætte ejendommens handelsværdi. Højesteret fandt, at der ikke af selskabet var godtgjort et grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn over handelsværdien.
Den Juridiske Vejledning 2014-1, C.B.3.5.4.3 (dagældende)
Tidligere instans: Landsrettens dom, SKM2017.714.ØLR
Tidligere instans: Byrettens dom, SKM2017.34.BR
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, j.nr. 14-3027040
H1-anpartsselskab
(v/advokat Søren Lehmann Nielsen)
(v/Kammeradvokaten/v. advokat Per Lunde Nielsen)
Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben, Michael Rekling, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann.
Appellanten, H1-anpartsselskab, har nedlagt følgende påstande:
Indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at ejendommen Y1-adresse, indtil den 29. juli 2015 kunne overdrages til A for 5 mio. kr., subsidiært at ejendommen indtil den 29. juli 2015 kunne overdrages til PS for en af Højesteret nærmere fastsat pris, der er lavere end 10 mio. kr., og mere subsidiært, at sagen hjemvises til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
Skatteministeriet skal betale 269.543,92 kr. med procesrente fra den 30. oktober 2017, subsidiært fra den 10. april 2018, til H1-anpartsselskab.
Påstand 2 angår tilbagebetaling af de sagsomkostninger, som H1-anpartsselskab har betalt for byret og landsret.
H1-anpartsselskab har for Højesteret frafaldet påstanden om, at der ved opgørelsen af ejendommens handelsværdi skal tages højde for den tinglyste deklaration om brugsret for PS.
Skatteministeriet har over for påstand 1 påstået stadfæstelse, subsidiært frifindelse og mere subsidiært hjemvisning til fornyet behandling hos Skattestyrelsen. Over for påstand 2 har Skatteministeriet påstået frifindelse.
Denne sag angår, om H1-anpartsselskab i skattemæssig henseende var berettiget til at sælge ejendommen Y1-adresse til PS for 5 mio. kr. svarende til den seneste offentlige ejendomsvurdering.
Efter ligningslovens § 2 skal der ved transaktioner mellem interesseforbundne parter ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst anvendes priser og vilkår i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter (armslængdeprincippet). Der er enighed om, at PS og H1-anpartsselskab er interesseforbundne parter omfattet af ligningslovens § 2.
Efter administrativ praksis, jf. SKATs dagældende juridiske vejledning 2014-1, afsnit C,B.3.5.4.3, anvendes ved bedømmelsen af, om et salg er sket i overensstemmelse med armslængdeprincippet, som udgangspunkt den seneste offentlige ejendomsvurdering som udtryk for handelsværdien, men hverken skattemyndighederne eller parterne er bundet af denne vurdering, hvis den ikke giver et retvisende udtryk for handelsværdien ved aftalens indgåelse.
Højesteret finder, at den part, der gør gældende, at den offentlige ejendomsvurdering ikke giver et retvisende udtryk for handelsværdien, har bevisbyrden for dette. Landsskatteretten har i sin afgørelse vurderet, at SKAT ikke havde løftet denne bevisbyrde. Som anført af landsretten indebærer dette ikke, at Landsskatteretten har foretaget en skønsmæssig ansættelse af ejendommens værdi. Sagen angår således også for Højesteret i første række, om Skatteministeriet har løftet bevisbyrden for, at den offentlige ejendomsvurdering ikke var retvisende for handelsværdien.
Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at Skatteministeriet har godtgjort, at den seneste offentlige ejendomsvurdering for ejendommen Y1-adresse ikke var et retvisende udtryk for ejendommens handelsværdi. Overdragelse af ejendommen til PS for 5 mio. kr. var derfor ikke i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Da den offentlige ejendomsvurdering ikke var retvisende, har SKAT været berettiget til skønsmæssigt at ansætte ejendommens handelsværdi. Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn, hvorefter handelsværdien af ejendommen i 2014 var 10 mio. kr. Overdragelse til PS til en pris, der er mindre end 10 mio. kr. er således heller ikke i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Højesteret stadfæster herefter dommen, således at Skatteministeriet frifindes for H1-anpartsselskabs påstand 1, herunder den subsidiære og den mere subsidiære påstand.
Efter sagens udfald, og da Højesteret ikke finder grundlag for at fravige udgangspunktet om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger, frifindes Skatteministeriet endvidere for H1- anpartsselskabs påstand 2 om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
Skatteministeriet frifindes for H1-anpartsselskabs påstand 2.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1- anpartsselskab betale 125.000 kr. til Skatteministeriet. Beløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Fri bevægelighed i EU - nu også for homoseksuelle
Billedet er taget fra Eurotopics.net og viser en demonstration foran den rumænske højesteret.
LGBTQIAK+ | Ny EU-dom ligestiller homo- og heteroseksuelle ægteskaber, samtidig gør Rumænien klar til folkeafstemning om en forfatningsændring, der umuliggør homoseksuelle ægteskaber. Helga Molbæk-Steensig analyserer.
RETTIGHEDER | Den rumænske regeringen gør klar til folkeafstemning om en forfatningsændring, der umuliggør homoseksuelle ægteskaber i Rumænien, samtidig afsiger EU-domstolen en dom, der sidestiller homo- og heteroægteskaber. Helga Molbæk-Steensig analyserer.
I EU er der fri bevægelighed for unionsborgere og deres familiemedlemmer, uanset familiemedlemmernes nationalitet. Bortset fra, hvis tilrejselandet ikke anerkender ens ægteskab, fordi ægtefællen har samme køn som en selv - altså indtil i tirsdags.
Rumænske Adrian Coman vandt den 5. juni retten til at bosætte sig i sin hjemland med sin amerikanske mand, Robert Hamilton. Spørgsmålet er nu, om Rumænien retter ind og følger domstolens bud, eller om landet vil bruge denne chance til at afvise EU-domstolens legitimitet. Det samme har Ungarn og Slovakiet tidligere gjort i forhold til flygtningefordelingen og Danmark i forbindelse med Ajos-sagen i 2016 om forskelsbehandling på grund af alder og forholdet mellem den danske funktionærlov og EU-retten.
Forfatningens definition af ægteskabet
Den rumænske grundlov definerer for nuværende familien som ”en enhed baseret på et frivilligt indgået ægteskab imellem ’ægtefæller’”. Denne definition, som ikke nævner noget om ægtefællernes køn, har dog været til debat i landet. I september sidste år præsenterede NGO’en ’Koalitionen for familien’ en underskriftsindsamling med 3 millioner underskrifter til en grundlovsændring. Forslaget gik ud på at ændre definitionen af familien til ”en enhed baseret på et frivilligt ægteskab indgået mellem én mand og én kvinde”. En lignende grundlovsændring fandt sted i Kroatien 2013, og den samme definition kan findes i grundlovene for Bulgarien, Polen, Montenegro og Serbien.
Underskriftsindsamlingen virkede for mange ganske umotiveret, da homoseksuelle ægteskaber trods grundlovens neutrale sprog, alligevel ikke var lovlige i Rumænien, hverken dengang eller nu. Når den alligevel fandt sted på dette tidspunkt, kom det sig sandsynligvis af, at den rumænske højesteret i marts sendte netop Coman-sagen videre til EU-domstolen.
Coman-sagen
Adrian Coman mødte sin fremtidige ægtefælle Robert Hamilton i New York i 2002. Otte år senere, i 2010, giftede de sig i Belgien, hvor Coman i mellemtiden havde bosat sig. I 2013 forsøgte de at flytte sammen i Rumænien, men Hamilton fik afvist sin opholdstilladelse.
Coman og Hamilton mente, at de havde ret til at bosætte sig i Rumænien på grund af direktiv 2004/38 som sikrer fri bevægelighed for unionsborgere og deres familie, inklusiv registreret partner eller ægtefælle uanset familiemedlemmets nationalitet (artikel 3(2) a og b). Den rumænske domstol mente ikke, at ’familiemedlem’ kunne inkludere en ægtefælle af samme køn som unionsborgeren, da et sådant ægteskab ikke anerkendes i Rumænien.
Sagen kørte op igennem det rumænske retssystem indtil den nåede højesteret i 2017, som sendte spørgsmålet videre til EU-domstolen, der nu har afsagt dom til fordel for Coman og Hamilton.
EU-domstolens legitimitet
Dommen kræver ikke, at Rumænien skal lovliggøre og indføre homoseksuelle ægteskaber, men udelukkende at den fri bevægelighed for unionsborgere og deres familier skal respekteres. Et ægteskab, der er lovligt og anerkendes i ét EU-land, er dermed også anerkendt i alle andre EU-lande, hvis ikke af navn, så i hvert fald i opholdsrettigheder. Juridisk set er det altså Coman og Hamiltons belgiske ægteskab, der gør hele forskellen. Havde de giftet sig i USA, kunne sagen let have været en anden.
Før Coman og Hamilton kan flytte hjem til Rumænien, skal dommen dog gennemføres i rumænsk ret. Den nugældende artikel 277 i Rumæniens civillov skal ændres. Den fastslår nu at, ”et ægteskab mellem to personer af samme køn, indgået i udlandet mellem enten rumænske borgere eller en rumænsk borger og en udlænding, ikke anerkendes i Rumænien.”
Dermed ligner sagen til forveksling den danske Ajos-sag, som trods et helt andet tema, havde samme konflikt mellem et EU-retligt princip om ligebehandling overfor en klar formulering i almindelig dansk ret.
I Ajos-sagen var en medarbejder på 60 år blevet opsagt af firmaet Ajos. Almindeligvis skal en funktionær have fratrædelsesgodtgørelse ved fyring efter lang tids ansættelse, men den danske funktionærlovs § 2 a stk 3 gjorde det dengang muligt for en virksomhed at undlade at betale fratrædelsesgodtgørelse, hvis arbejdstageren ved fyringen kunne få adgang til alderspension, og det kunne den 60-årige, som havde opsparet en pension i firmaet.
Han mente imidlertid, at der var tale om diskrimination på grund af alder i strid med beskæftigelsesdirektivet fra EU 2000/78/EF, som forbyder diskrimination i erhverv og er rettet mod offentlige arbejdspladser.
I den sag var EU-domstolen og Højesteret uenige. EU-domstolen mente godt at princippet om ligebehandling også med hensyn til alder, kunne overføres til en tvist imellem private. Højesteret mente derimod, at en klar paragraf i den danske funktionærlov som kunne anvendes direkte af private, havde forrang fremfor et EU-retligt princip om ligebehandling. Sagen endte med, at Højesteret ikke fulgte EU-domstolens anbefalinger i sin afgørelse.
Det er ikke umuligt at forestille sig, at den rumænske højesteret vælger en tilsvarende rute, så Coman og Hamilton alligevel ikke kan komme til at bo i Rumænien. Til glæde for de, der mener, at domstolen går for vidt i sine fortolkninger, men til sorg for homoseksuelle ægtefolk overalt i EU.
Begge sager viser problemet med at have en domstol, hvis legitimitet medlemsstaterne kun vil anerkende nogle gange – og sjældnere når det angår dem selv end når det angår andre.
Helga Molbæk-Steensig er Balkanredaktør på Magasinet rØST og EU-analytiker i Oplysningsforbundet DEO.
En tidligere udgave af denne artikel blev den 6.6.2018 bragt på EU-nyt på DEO.dk

matches: højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret


text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse for udgifter til pålagte sagsomkostninger
12-0201542
omkostningsgodtgørelse, sagsomkostninger
En ansøgning om omkostningsgodtgørelse blev anset for afslået med rette, da klageren ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse havde betalt eller skulle betale sagsomkostningerne til skatteministeriet. Klageren havde således anket landsrettens dom til Højesteret, inden udløbet af fristen i dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 2. pkt.
Skattestyrelsesloven § 33 C
Dagældende retsplejelov §§ 315 og 480
Den juridiske vejledning afsnit A.A.13.4
Selskabet har ansøgt om omkostningsgodtgørelse for udgifter til pålagte sagsomkostninger med 50 % af 200.000 kr.
SKAT har afslået selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, da de pålagte sagsomkostninger efter SKATs opfattelse ikke er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
Told- og Skatteregion i Y1 (herefter benævnt regionen) traf i foråret 1994 afgørelser vedrørende 20 kommanditselskaber. Ved afgørelserne blev de beplantningsværdier, der var faktureret til kommanditselskaberne, nedsat med virkning for kommanditselskabernes momsangivelser.
Kommanditselskaberne påklagede regionens afgørelser til Told- og Skattestyrelsen, der den 27. november 1995 stadfæstede regionens afgørelser.
Kommanditselskaberne indbragte Told- og Skattestyrelsens afgørelser for Momsnævnet. Da Momsnævnet ikke traf afgørelse inden for den dagældende frist, blev sagerne indbragt for Vestre Landsret.
Kommanditselskaberne transporterede under sagens behandling ved Vestre Landsret de krav, som sagerne vedrørte, til H1 ApS (herefter benævnt selskabet).
Vestre Landsret afsagde dom vedrørende selskabet den 24. januar 2012. Af dommen fremgår blandt andet følgende:
H1 ApS har principalt nedlagt påstand, om at sagsøgte, Skatteministeriet, dømmes til at betale 7.793.019 kr. med procesrente fra den 1. februar 1993.
H1 ApS har subsidiært nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
Betalingspåstanden er opgjort således, at summen af de 20 kommanditselskabers samlede krav på negative momstilsvar på 8.933.741 kr. er fratrukket 675.000 kr., som er udbetalt til K/S H2 (oprindeligt benævnt "X"), og 465.722 kr. vedrørende K/S H3, for hvilket selskab sagen senere blev hævet, hvorved beløbet på 7.793.019 kr. fremkommer.
Herefter og efter bevisførelsen i øvrigt tiltrædes det, at afgiftsmyndigheden har været berettiget til som sket at tilsidesætte kommanditselskabernes momsangivelser. Da der efter bevisførelsen endvidere ikke er grundlag for at tilsidesætte de foretagne skønsmæssige fastsættelser af beplantningsværdierne for de leverede ydelser og dermed den skete regulering af kommanditselskabernes momstilsvar, tages skatteministeriets påstand om frifindelse allerede som følge heraf til følge.
Efter sagens udfald skal H1 ApS betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med i alt 200.000 kr.
Beløbet er til dækning af udgifter til advokatbistand og er inklusiv moms, da Skatteministeriet ikke er momsregistreret. Landsretten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens økonomiske værdi, forløb og omfang.
I sagsomkostninger skal H1 ApS betale 200.000 kr. til Skatteministeriet.
Selskabets repræsentant indbragte ved ankestævning af 6. februar 2012 Vestre Landsrets dom for Højesteret med samme påstande, som var nedlagt ved Vestre Landsret.
Selskabets advokat har ved brev af 13. februar 2012 på selskabets vegne ansøgt om omkostningsgodtgørelse med 50 % af 200.000 kr. vedrørende de ved Vestre Landsrets dom pålagte sagsomkostninger. Det fremgår af ansøgningen, at kravet på omkostningsgodtgørelse er overdraget til bistandsyder.
SKAT har ved brev af 3. maj 2012 til selskabet sendt et forslag til afgørelse vedrørende selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse. Det fremgår af forslaget, at SKAT ikke agter at imødekomme selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, da udgifterne til de pålagte sagsomkostninger ikke er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
Selskabets advokat har den 15. maj 2012 sendt et brev til SKAT med bemærkninger til SKATs forslag til afgørelse. Heraf fremgår blandt andet følgende:
Vi er grundlæggende uenige i Deres forslag til afgørelse af 3. maj 2012 vedrørende ansøgning om omkostningsgodtgørelse for sagsomkostninger fastsat ved Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012.
Der ses ikke at foreligge hverken administrativ praksis eller retspraksis, der på nogen måde godtgør, at der er baggrund for at foretage en indskrænkende fortolkning af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, således at sagsomkostningerne i sager, der ankes forud for eksekutionsfristens udløb, jf. retsplejelovens § 480, ikke er godtgørelsesberettigede.
I det omfang De ikke på det foreliggende grundlag er indstillet på at ændre det foreliggende forslag til afgørelse og udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger, skal vi venligst anmode om aktindsigt i det materiale, der danner baggrund for sagens behandling, herunder eventuelle afgørelser eller vejledninger, som indgår i sagen. Vi skal tillige anmode om, at De ikke afgør sagen forud for, at [navn udeladt] har mulighed for at gennemgå den fremsendte aktindsigt.
SKAT har den 31. maj 2012 sendt et brev til selskabets advokat. Heraf fremgår blandt andet følgende:
Der findes ikke afgørelser fra klageinstanser, idet spørgsmålet aldrig har været påklaget. SKAT skal endvidere oplyse, at der ikke findes vejledninger på området, og at sagen alene er afgjort med baggrund i SKATs fortolkning af Skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, om at der ikke eksisterer en udgift (pålagte sagsomkostninger) der skal betales eller er betalt, idet dommen er anket inden eksekutionsfristens udløb.[...]"
Højesteret har afsagt dom vedrørende selskabet den 31. januar 2014. Af dommen fremgår blandt andet følgende:
Højesteret finder, at modværdien af [navn udeladt] Planteskoles afgiftspligtige ydelser i de nævnte år ikke udgjorde pantebrevenes pålydende værdi, men alene deres kursværdi. Der er herefter ikke grundlag for at tilsidesætte afgiftsmyndighedens skøn over værdien af de afgiftspligtige ydelser.
De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a."
Selskabets advokat har oplyst til Skatteankestyrelsen, at SKAT efter Højesterets dom af 31. januar 2014 har udbetalt omkostningsgodtgørelse for de ved Vestre Landsret pålagte sagsomkostninger.
SKAT har ikke imødekommet selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse.
De ansøgte udgifter er ikke godtgørelsesberettiget, jf. skatteforvaltningslovens § 54, idet de pålagte sagsomkostninger ikke skal betales eller er betalt.
Vestre Landsrets dom er anket til Højesteret, jf. stævning af 6. februar 2012. Stævningen er modtaget i Højesteret den 7. februar 2012.
De pålagte sagsomkostninger er således ikke godtgørelsesberettiget, idet dommen er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb, jf. retsplejelovens § 480, stk. 1, og der eksisterer derfor ikke en udgift, der er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
De pålagte sagsomkostninger vil være godtgørelsesberettiget ved endelig dom, jf. skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5.
Selskabets advokat har fremsat påstand om, at selskabet allerede på tidspunktet for Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012 er berettiget til omkostningsgodtgørelse med 50 % af 200.000 kr. for udgifter til pålagte sagsomkostninger.
Idømte sagsomkostninger er en godtgørelsesberettiget udgift efter skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5.
Det følger direkte af bestemmelsens ordlyd, at udgifter er godtgørelsesberettigede, når de ifølge regning skal betales. Det er ikke en betingelse for udbetaling af godtgørelse, at den enkelte udgift er betalt. Det er tilstrækkeligt, at udgiften, for hvilken der ansøges om omkostningsgodtgørelse for, skal betales.
Det følger nærmere af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, at pålagte sagsomkostninger er en del af de udgifter, for hvilke der skal udbetales omkostningsgodtgørelse.
Bestemmelserne i skatteforvaltningslovens kapitel 19 vedrørende omkostningsgodtgørelse er en videreførelse af de bestemmelser vedrørende omkostningsgodtgørelse, der tidligere fandtes i skattestyrelseslovens kapitel 3 A med de nødvendige tilpasninger, som indførelse af en helhedsforvaltning ved skatteforvaltningsloven medførte.
Bestemmelsen om, at der skal udbetales omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger, blev indsat i skattestyrelseslovens § 33 C, ved lov nr. 464 af 31. maj 2000. Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at det var lovgivers hensigt med indførelse af omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger at styrke de enkelte borgeres og virksomheders retssikkerhed ved at fjerne risikoen for, at de samlede omkostninger ved sagens førelse uden den enkelte skatteyders handlinger eller vidende skulle overstige et beløb, som vedkommende kunne tåle.
På tidspunktet for indførelsen af retten til omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger var der alene mulighed for at opnå omkostningsgodtgørelse for betalte udgifter. Dette ændredes efterfølgende ved lov nr. 388 af 6. juni 2002, hvor den dagældende skattestyrelseslovs § 33 C, stk. 1, blev ændret således, at den svarer til den nugældende skatteforvaltningslovs § 54, stk. 1. Ved loven blev det fastlagt, at de i bestemmelsen specificerede udgifter er godtgørelsesberettigede, når de ifølge regning skal betales eller er betalt.
Udover ordlyden af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, så fremgår det eksplicit af forarbejderne til bestemmelsen, at det har været lovgivers hensigt med denne at styrke skatteydernes retssikkerhed og lette de økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag.
Det har således ganske givet været lovgivers hensigt at sikre skatteyder, at byrderne ved førelse af en skattesag skulle blive mindst mulige, ligesom det direkte fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at det ikke forekommer rimeligt at påføre den skatte- eller afgiftspligtige udgifter til og eventuelt besvær med finansiering af udgifterne til den sagkyndige bistand. Dette er netop det afgørende moment i nærværende sag, hvor spørgsmålet er, hvorvidt der skal opnås omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger på nuværende tidspunkt, eller - som anført af SKAT i afgørelsen - først på det tidspunkt, hvor der afsiges en endelig dom i Højesteret.
Det følger af såvel bestemmelsens ordlyd som af forarbejderne hertil, at der ikke er baggrund for at nægte at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger, der danner baggrund for nærværende sag.
Det beror på en fundamental misforståelse af retsplejelovens bestemmelser om sagsomkostninger, når SKAT med henvisning til retsplejelovens § 480, stk. 1, fastslår, at der ikke eksisterer en udgift, der er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54, når dommen er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb.
Bestemmelserne om sagsomkostninger i civile sager findes i retsplejelovens kapitel 30, §§ 311-322.
Hovedreglen om idømmelse af sagsomkostninger fremgår af retsplejelovens § 312, stk. 1. Efter bestemmelsen skal den tabende part erstatte modparten de udgifter, retssagen har pålagt modparten, medmindre parterne har aftalt andet.
Ved Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012 blev det fastsat, at selskabet inden 14 dage skulle betale 200.000 kr. til Skatteministeriet i sagsomkostninger, og at de idømte sagsomkostninger blev forrentet efter rentelovens § 8a. De pålagte sagsomkostninger blev udmålt i henhold til retsplejelovens § 312, jf. § 316, der anfører, hvilke omkostninger der erstattes.
Sagsomkostningerne er ved dommen fastsat bindende mellem sagens parter, og en anke af dommen har som udgangspunkt ikke opsættende virkning for så vidt angår betaling af sagsomkostningerne. Kæres kendelsen om sagsomkostningerne, har dette alene opsættende virkning, såfremt dette bestemmes af retten, jf. retsplejelovens § 395.
Det forholder sig dog således, at et krav som følge af et fuldbyrdelsessøgsmål i henhold til retsplejelovens § 480, stk. 1, ikke kan tvangsfuldbyrdes, såfremt dommen er anket forud for fuldbyrdelsesfristen - den såkaldte eksekutionsfrist. Det fremgår direkte af bestemmelsens stk. 5, at reglerne om fuldbyrdelse i retsplejelovens § 480, tillige finder anvendelse på afgørelser om sagsomkostninger.
Retsplejelovens bestemmelser medfører således, at selskabet ved Vestre Landsrets dom blev pålagt at betale 200.000 kr. til Skatteministeriet og dermed i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5's forstand er pålagt sagsomkostninger, der er godtgørelsesberettigede. Det påhviler selskabet at betale de omhandlede sagsomkostninger til Skatteministeriet med tillæg af rente fra 14 dage efter dommens afsigelse, uanset at dommen efterfølgende er indbragt for Højesteret. Skatteministeriet har således et retskrav på sagsomkostningerne, ligesom disse påhviler selskabet som en retlig forpligtigelse.
Det faktum, at Skatteministeriet som følge af retsplejelovens § 480, stk. 1, jf. stk. 5, er forhindret i at gennemføre en tvangsfuldbyrdelse af betalingen, og dermed ikke har mulighed for at tvangsinddrive sit tilgodehavende hos selskabet på nuværende tidspunkt, ændrer ikke ved, at der foreligger en retskraftig kendelse om sagsomkostninger fra Vestre Landsret indtil det tidspunkt, hvor sagsomkostningerne måtte blive ændret af Højesteret.
Det skal fremhæves, at Højesteret alene i det tilfælde, hvor der opnås en forandring i den appellerede dom, vil tage selvstændig stilling til spørgsmålet om sagsomkostninger (retsplejeloven § 315), idet spørgsmålet herom ikke er indbragt særskilt eller omtvistet i forbindelse med sagens førelse ved Højesteret.
Ved en endelig dom i Højesteret, der stadfæster Vestre Landsrets dom, vil Højesteret alene tage stilling til sagsomkostningerne for Højesteret, og selskabet vil udover omkostningerne ved Højesteret skulle betale de pålagte sagsomkostninger for Vestre Landsret med tillæg af rente efter rentelovens § 8 a, fra den 8. februar 2012 til endelig betaling finder sted.
Det er således en fejl, når SKAT ved sin afgørelse tilsyneladende lægger til grund, at der ikke eksisterer et civilretligt krav mellem Skatteministeriet og selskabet, som følge af at Vestre Landsrets dom er indbragt for Højesteret indenfor eksekutionsfristen på 14 dage. Det skal ikke bestrides, at anken, der er iværksat indenfor eksekutionsfristen, medfører, at Skatteministeriet er forhindret i at få tvangsfuldbyrdet det krav på sagsomkostninger, Skatteministeriet har mod selskabet. Dette medfører imidlertid ikke, at der som anført af SKAT ikke eksisterer en godtgørelsesberettiget udgift.
Der er dermed ikke retligt baggrund for at nægte at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger på nuværende tidspunkt. Udbetaling af omkostningsgodtgørelsen er således i overensstemmelse med såvel ordlyden af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, som af forarbejderne til denne bestemmelse samt de faktiske og retlige forhold i sagen.
SKATs opfattelse af, hvorvidt der eksisterer en omkostningsgodtgørelsesberettiget udgift, afhænger tilsyneladende af, på hvilket tidspunkt sagen ankes til en højere domstolsinstans. Fuldbyrdelsesfristen i retsplejelovens § 480, udgør 14 dage, hvorimod ankefristen er længere.
Ankefristen fra byret til landsret er 4 uger, og ankefristen ved anke fra landsret til Højesteret er 8 uger, jf. retsplejelovens § 372, stk. 1. Hvis SKATs kvalifikation af de omkostningsgodtgørelsesberettigede udgifter lægges til grund, vil der juridisk være betydelig forskel på, hvorvidt der ankes indenfor eksekutionsfristen på 14 dage, eller efter dette tidspunkt. En anke iværksat efter eksekutionsfristens udløb, men inden ankefristens udløb medfører efter SKATs opfattelse, at de idømte sagsomkostninger udgør en omkostningsgodtgørelsesberettiget udgift, eftersom de idømte sagsomkostninger i dette tilfælde ikke er omfattet af tvangsfuldbyrdelsesbegrænsningen i retsplejelovens § 480, stk. 1, jf. stk. 5. Det vil således ikke være selve anken af dommen, der medfører en juridisk forskellig vurdering af sagsomkostningerne, men derimod efter SKATs opfattelse alene tidspunktet, hvor anken iværksættes.
Dette synspunkt er ikke juridisk holdbart, idet ankens konsekvenser og juridiske indhold selvsagt er identiske, uanset på hvilket tidspunkt indenfor ankefristens udløb denne iværksættes.
Den juridiske forpligtelse, der påhviler den enkelte sagsøger eller sagsøgte afhænger ikke af på hvilket tidspunkt, sagen ankes. Den juridiske forpligtelse, der påhviler den tabende part i sagen, er den samme, uanset hvornår indenfor ankefristen denne iværksættes.
Den eneste juridiske forskel, der har betydning for på hvilket tidspunkt sagen ankes, er, hvorvidt den vindende part efter retsplejelovens § 480, har adgang til at tvangsfuldbyrde kravet på sagsomkostninger. Kravets juridiske eksistens er imidlertid uafhængig af, hvorvidt anken iværksættes inden 14 dage eller blot indenfor ankefristen, således som denne er fastsat i retsplejelovens § 372 stk. 1.
I det omfang selskabet havde iværksat anken af landsrettens dom senere end 14 dage efter dommen, ville SKAT have opkrævet og om nødvendigt tvangsfuldbyrdet kravet mod selskabet, forud for gennemførelse af sagens hovedforhandling i Højesteret.
Endvidere kan den part, der anker sagen indenfor 14 dage, have en interesse i at indbetale sagsomkostningerne, eksempelvis for at undgå at betale den ikke ubetydelige rente, der påløber i den periode, hvor ankesagen behandles. SKATs opfattelse af forståelsen af skatteforvaltningslovens § 54, medfører, at den appellerende part i et sådant tilfælde ikke vil kunne opnå omkostningsgodtgørelse for de afholdte sagsomkostninger, uanset at disse er idømt og betalt. Dette vil være i åbenbar strid med såvel bestemmelsens ordlyd som forarbejderne.
Endelig tilsiger hverken faktiske omstændigheder eller hensynet til SKATs sagsbehandling og økonomi, at der ikke udbetales omkostningsgodtgørelse for de idømte sagsomkostninger på nuværende tidspunkt.
Højesteret vil i nærværende sag, således som landsretterne i sager anket fra en byret, som absolut udgangspunkt alene foretage en ændring af de idømte sagsomkostninger, såfremt der ved prøvelse af den appellerede dom sker en forandring af denne. Konkret i denne sag vil der alene blive ændret i de idømte sagsomkostninger, såfremt selskabet opnår medhold i sagen ved Højesteret. Er dette tilfældet, vil selskabet være berettiget til fuld omkostningsgodtgørelse for de afholdte sagsomkostninger i forbindelse med sagens førelse ved landsretten, hvilket som absolut udgangspunkt vil medføre en genoptagelse af den samlede omkostningsgodtgørelsessag og dermed en genbehandling af tidligere afgørelser om udbetaling af omkostningsgodtgørelse vedrørende sagen. Omkostningsgodtgørelsen vil i dette tilfælde reelt fordobles, dog således at der modregnes med sagsomkostninger, der tilkendes selskabet ved Højesterets endelige dom i sagen.
En ændring i den appellerede dom vil således som absolut udgangspunkt medføre, at der skal udbetales et højere omkostningsgodtgørelsesbeløb til den omhandlede skatteyder, hvorfor SKATs mulighed for at få refunderet eventuelle beløb udbetalt for sagsomkostninger fuldt ud vil være dækket ved modregning i de øvrige godtgørelsesbeløb, der som følge af en ændret dom vil skulle udbetales til skatteyderen.
Der ses således ikke at foreligge faktiske forhold, der på nogen måde taler for, at SKAT i nærværende situation skulle være berettiget til mod ordlyden i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, at undlade at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger.
Hvis SKAT måtte have ret i, at der ikke kan ydes omkostningsgodtgørelse i et tilfælde, som det foreliggende, så må dette anses for en praksisændring. Spørgsmålet må herefter være, hvornår denne praksisændring er gældende fra.
SKAT har fastholdt afgørelsen om, at selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse ikke kan imødekommes.
Selskabet kunne ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse dokumentere, at selskabet skulle betales 200.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet, idet selskabet den 6. februar 2012 ankede Vestre Landsret dom til Højesteret. Dommen blev således anket inden eksekutionsfristens udløb, og dommen kunne derfor ikke fuldbyrdes, jf. dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, og 5. Skatteministeriet kunne således ikke tvangsinddrive sagsomkostningerne på daværende tidspunkt.
Det fremgår endvidere af dagældende retsplejelovs § 315, at såfremt der ved appelsagen opnås en anden afgørelse, skal appelinstansen træffe afgørelse om sagens omkostninger både ved appelinstansen og den tidligere instans. Der var således usikkerhed om kravets eksistens og størrelse indtil Højesterets dom af 31. januar 2014.
Det er ifølge dagældende skatteforvaltningslovs § 52 en betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse, at der er tale om udgifter, som en person omfattet af lovens § 53 ifølge regning skal betale eller har betalt.
Da selskabet ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse havde eller skulle betale sagsomkostningerne til Skatteministeriet, før Højesteret havde afsagt endelig dom i sagen den 31. januar 2014, var betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52 ikke opfyldt.
SKAT har ikke kendskab til, at der skulle foreligge en fast praksis, som anført af selskabets repræsentant. SKATs afgørelse er derfor ikke udtryk for en praksisændring.
Selskabets repræsentant har fastholdt, at SKATs afgørelse bør ændres således, at selskabet allerede på tidspunktet for Vestre Landsrets dom anses for berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifterne til de pålagte sagsomkostninger.
Det faktum, at det retskraftige krav grundet en særbestemmelse i retsplejelovens § 480, stk. 1, ikke kan tvangsfuldbyrdes, ændrer på ingen måde det faktum, at der foreligger et retskraftigt betalingskrav mod selskabet, hvorfor selskabet er berettiget til udbetaling af omkostningsgodtgørelse for de omhandlede udgifter.
På retsmødet anførte selskabets repræsentant, at SKATs afgørelse vil have betydning for SKATs mulighed for modregning ved udbetaling af omkostningsgodtgørelse i sager, hvor der er givet medhold til skatteyder, og Skatteministeriet anker sagen. Ankes sagen inden 14 dage, vil SKAT ikke være berettiget til at modregne de idømte sagsomkostninger ved udbetaling af omkostningsgodtgørelse. I disse tilfælde har SKAT en reel økonomisk risiko.
Af den indtil 1. januar 2014 gældende skatteforvaltningslovs § 52, stk. 1, § 54, stk. 1, nr. 5, og § 55, stk. 1 og 3, (lovbekendtgørelse nr. 175 af 23. februar 2011) fremgår følgende:
5)Pålagte sagsomkostninger.
Skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, er en videreførelse af den nu ophævede skattestyrelseslovs § 33 C, stk. 1, nr. 5. Skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, nr. 5, blev indsat ved § 1, i lov nr. 464 af 31. maj 2000, fremsat som lovforslag nr. 267 af 5. april. Af bemærkningerne til lovforslagets § 1, fremgår følgende vedrørende skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, nr. 5:
"For så vidt angår pålagte sagsomkostninger - det foreslåede nye nr. 5 - følger det af retsplejelovens § 312, at den tabende part er pligtig at erstatte modparten de ham ved retssagen påførte udgifter, for så vidt parterne ikke selv har truffet en anden overenskomst, eller retten i særlige omstændigheder finder skellig grund til at gøre afvigelse fra denne regel.
Domstolene foretager en skønsmæssig vurdering i hvert enkelt tilfælde af rimeligheden af de udgifter, som den vindende part har afholdt, og fastsætter herefter de pålagte sagsomkostninger.
Baggrunden for forslaget er at lette den skatte- eller afgiftspligtiges økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag. I den skatte- eller afgiftspligtiges vurdering af de økonomiske risici ved at skulle gå videre med en landsskatteretskendelse til domstolene indgår normalt - som et betydeligt element - risikoen for at blive pålagt at skulle betale sagsomkostningerne til modparten. Den skatte- eller afgiftspligtige kan nogenlunde skønne over størrelsen af sine egne afholdte omkostninger, mens den pågældende kun med betydelig usikkerhed kan skønne over Skatteministeriets omkostninger i forbindelse med sine overvejelser om, hvorvidt sagen skal føres. Usikkerheden kan have væsentlig betydning for den pågældende skatte- eller afgiftspligtige, da denne ikke kan vide, om de samlede omkostninger kan blive større, end vedkommende kan tåle.
På den baggrund foreslås det, at der også ydes omkostningsgodtgørelse til pålagte sagsomkostninger."
Ordlyden af skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, blev ændret fra "når de er betalt" til "når de ifølge regning skal betales eller er betalt" ved § 1, nr. 4, i lov nr. 388 af 6. juni 2002, fremsat som lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002. Af bemærkningerne til lovforslaget fremgår blandt andet følgende vedrørende ændringen til "når de ifølge regning skal betales eller er betalt":
"Efter de gældende regler kan omkostningsgodtgørelse alene ydes, såfremt den skatte- eller afgiftspligtige kan godtgøre, at denne har betalt de godtgørelsesberettigede udgifter til sagkyndig bistand mv.
Efter forslaget er det ikke længere en betingelse, at udgifterne faktisk er betalt. Efter forslaget er det tilstrækkeligt, at det kan dokumenteres, at udgifterne skal betales ifølge regning. Baggrunden for denne ændring af godtgørelsesordningen er, at det ikke forekommer rimeligt at påføre den skatte- eller afgiftspligtige udgifter til og eventuelt besvær med finansiering af udgifterne til den sagkyndige bistand mv., når disse udgifter - som udgangspunkt - alligevel vil blive godtgjort - i hvert fald med 50 pct."
Udgifter til sagsomkostninger pålagt ved domstolene kan således godtgøres, såfremt det kan dokumenteres, at udgifterne er betalt eller skal betales ifølge regning, jf. den indtil 1. januar 2014 gældende skatteforvaltningslovs § 52, stk. 1, samt bemærkningerne til lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002.
Af dagældende retsplejelovs § 315 og § 480, stk. 1 og 5, fremgår følgende:
"§ 315. Opnås der ved appel en forandring i den appellerede afgørelse, finder §§ 312-314 anvendelse med hensyn til appelsagens omkostninger såvel som med hensyn til omkostningerne ved sagens tidligere behandling, for så vidt der skal træffes afgørelse herom.
§ 480. Domme kan fuldbyrdes, når fuldbyrdelsesfristen er udløbet, medmindre dommen forinden er anket. Fristen er 14 dage efter dagen for dommens afsigelse, medmindre andet er bestemt i dommen.
Stk. 5. Reglerne i stk. 1-4 finder tilsvarende anvendelse på afgørelser om sagsomkostninger."
Selskabets repræsentant ankede Vestre Landsrets dom til Højesteret, inden udløbet af fristen i dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 2. punktum. Vestre Landsrets dom, herunder det af landsretten anførte vedrørende sagsomkostninger, var derfor ikke fuldbyrdet på tidspunktet for selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, jf. dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 1. punktum, modsætningsvis og stk. 5.
Selskabet havde derfor heller ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse betalt sagsomkostningerne til skatteministeriet, ligesom sagsomkostningerne ikke på det tidspunkt skulle betales ifølge regning.
Selskabet kunne endvidere ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse dokumentere størrelsen af sagsomkostningerne, da størrelsen af sagsomkostningerne ikke var endelig vedtaget.
Højesteret kunne således efter dagældende retsplejelovs § 315, ændre størrelsen af de ved Vestre Landsret pålagte sagsomkostninger.
Da selskabet således ikke på tidspunktet for ansøgningen omkostningsgodtgørelse kunne dokumentere, at selskabet havde betalt sagsomkostningerne til skatteministeriet, eller dokumentere størrelsen af de sagsomkostninger, der skulle betales til skatteministeriet, er det med rette, at selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse ikke er imødekommet.
Det forhold, at det fremgår af bemærkningerne til lovforslag nr. 267 af 5. april 2000, at baggrunden for indførelsen af adgangen til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger var, at lette den skatte- eller afgiftspligtiges økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag, kan ikke ændre herved.
Selskabet skulle således ikke betale sagsomkostningerne til skatteministeriet, førend Vestre Landsrets dom var fuldbyrdet.
Af SKATs juridiske vejledning afsnit A.A.13.4 fremgår følgende vedrørende omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger:
"Udgifter til retsafgifter og pålagte sagsomkostninger
Der gives omkostningsgodtgørelse til pålagte sagsomkostninger. Udgangspunktet er, at den tabende part i en retssag skal erstatte modparten de udgifter/sagsomkostninger, som retssagen har påført denne. Det er domstolene der træffer bestemmelse om sagsomkostningerne. Se retsplejelovens kapitel 30."
Det er ikke grundlag for at antage, at der hos SKAT tidligere har eksisteret en praksis om, at der i alle tilfælde udbetales omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger.
Selskabets repræsentant har således heller ikke godtgjort, at SKAT tidligere har udbetalt omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger i de tilfælde, hvor dommen, hvori sagsomkostningerne er pålagt, er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb, hvorfor der ikke belæg for at antage, at der foreligger en praksisændring.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret