text:
Elmer Advokater | Højesteret frifinder Ankestyrelsen og kommunen i sag om sygedagpenge uanset kommunen havde tilsidesat en række forpligtelser i sagsbehandlingen, da disse mangler efter Højesterets opfattelse var uden betydning - Elmer Advokater
Højesteret frifinder Ankestyrelsen og kommunen i sag om sygedagpenge uanset kommunen havde tilsidesat en række forpligtelser i sagsbehandlingen, da disse mangler efter Højesterets opfattelse var uden betydning
A blev den 11. august 1998 sygemeldt fra sit arbejde som gårdmand hos Albertslund Kommune som følge af en rygskade. Han blev senere afskediget pga. sygdom med fratrædelse den 30. juni 1999. Den 8. december 1999 traf Albertslund Kommune afgørelse om at standse udbetalingen af sygedagpenge til A med virkning fra den 22. december 1999, idet kommunen vurderede, at A ikke længere var fuldt uarbejdsdygtig. Kommunen henviste herefter A til at henvende sig til sin arbejdsløshedskasse og stille sig til rådighed på arbejdsformidlingen. A indbragte afgørelsen for Det Sociale Nævn, som hjemviste sagen til fornyet behandling ved kommunen under henvisning til, at kommunen ikke havde taget stilling til betydningen af, at den ikke som foreskrevet i lovgivningen havde udarbejdet en skriftlig helhedsvurdering af A’s situation og en opfølgningsplan. Kommunen fastholdt efterfølgende den trufne afgørelse, hvilket blev stadfæstet af Det Sociale Nævn og Ankestyrelsen, hvorefter A indbragte Ankestyrelsens afgørelse for domstolene. A påstod endvidere, at Albertslund Kommune skulle betale erstatning, idet kommunen havde tilsidesat sin pligt til at iværksætte hjælpeforanstaltninger over for A. Højesteret lagde til grund, at kommunen på grundlag af flere opfølgningssamtaler med A og af de foreliggende lægelige oplysninger havde vurderet, at A kunne vende tilbage til arbejdsmarkedet uden forudgående revalidering eller iværksættelse af andre erhvervsafklarende foranstaltninger. Højesteret lagde samtidig til grund, at kommunens sagsbehandling havde været mangelfuld, idet der ikke var udarbejdet en skriftlig helhedsvurdering efter retssikkerhedslovens § 6 og § 7 og opfølgningsplan efter den dagældende sygedagpengelovs § 24, stk. 2, ligesom der ikke var blevet afholdt det foreskrevne antal opfølgningssamtaler med A. Højesteret fandt, at disse mangler ikke i sig selv kunne føre til, at kommunens afgørelse var ugyldig, eller at de havde haft betydning for rigtigheden af kommunes afgørelse. Højesteret fandt i øvrigt ikke grundlag for at tilsidesætte myndighedernes vurdering af, at A ikke var fuldt uarbejdsdygtig fra den 22. december 1999. Højesteret fandt derfor ikke grundlag for at ændre eller ophæve ankestyrelsens afgørelse. Det fandtes endvidere ikke godtgjort, at kommunen havde handlet erstatningspådragende over for A. Ankestyrelsen og kommunen blev derfor frifundet.
Elmer og Partneres kommentar:
Dommen efterlader desværre sygedagpengemodtagere i en tilstand uden nævneværdig retssikkerhed. Selvom kommunen i sin egenskab af sygedagpengemyndighed er forpligtet til at samarbejde med virksomheder ( den syges arbejdsgiver) fagforeninger og arbejdsformidlingen; og er forpligtet til at vurdere om der er behov for andre foranstaltninger; eksempelvis revalidering eller arbejdsprøvning; så har en tilsidesættelse af disse sagsbehandlingskrav efter Højesterets opfattelse ikke nogen betydning for resultatet. Da en stor del af de vurderinger kommunerne skal foretage – bla om hvad der menes med uarbejdsdygtighed – i et vist omfang er skønsmæssige, kunne man ønske, at der i sær blev lagt stor vægt på om sagbehandlingsreglerne er opfyldt.
Nærmere oplysning kan fås hos advokat Søren Kjær Jensen, der førte sagen mod myndighederne.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fradrag for forbedringer i grundværdien - storparcel - forsyningsledninger - hovedanlæg - fast administrativ praksis - betydning af (fiktiv) udstykning
03 May 2017 09:08
04 Apr 2017 09:15
Fradrag, forbedring, grundværdien, grundforbedring, fiktiv, udstykning, kloak- og vandforsyning
Sagen angik, om grundejeren var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af vand- og kloakledninger. Efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 kunne grundejere få et fradrag i grundværdien for etablering af forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.
Det var grundejerens opfattelse, at de i sagen omtvistede ledninger efter den dagældende administrative praksis om fradrag for hovedanlæg på storparceller berettigede til fradrag.
Der var enighed om at stikledningerne, der forbandt de enkelte boliger med ledningsnettet mellem bygningerne ikke gav grundlag for fradrag. Og der var enighed om, at der var fradrag for de dele, der som hovedforsyningsledninger var ført ind på grundene, og som skattemyndighederne havde anerkendt fradrag for.
Tvisten vedrørte derfor, hvorvidt grundejeren var berettiget til fradrag for de resterende dele af ledningsnettet, som i alt væsentligt løb langs med og mellem bygningerne på grunden, og hvorfra stikledningerne var ført ind til de enkelte boliger.
Højesteret bemærkede, at spørgsmålet om fradragsret til anlægsarbejder må afgøres efter de samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv. Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien - det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand.
Højesteret bemærkede videre, at anlægget kan være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf., SKM2013.369.HR (UfR 2013.2277H), SKM2013.833.HR (UfR 2014.548H), SKM2013.879.HR (UfR 2014.859H) og SKM2014.574.HR (UfR 2014.3322H).
Højesteret fandt herefter og af de grunde, som landsretten havde anført, at grundejeren ikke havde godtgjort, at de omtvistede ledninger har medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og at betingelserne for fradrag derfor ikke var opfyldt.
Højesteret bemærkede videre, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den juridiske vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selv om der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som de omtvistede.
Landsrettens domme (SKM2016.326.ØLR) og (SKM2016.417.ØLR) blev herefter stadfæstet.
Ejendomsvurderingslovens § 17 (dagældende)
Ejendomsvurderingslovens § 18 (dagældende)
Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
I tidligere instanser er afsagt dom af Byretten, ved den 27. maj 2013 (vedrørende ejendommen på Y1) og den 18. december 2013 (vedrørende ejendommen på Y2) samt af Østre Landsrets 6. afdeling den 12. april 2016 (vedrørende begge ejendomme). (SKM2016.326.ØLR) og (SKM2016.417.ØLR)
Appellanten, H1, har gentaget sine påstande.
Efter den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 skal der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, og efter den dagældende § 18, stk. 1, må fradrag kun gives i det omfang, hvori forbedringen må antages at virke værdi forøgende, ved ansættelse af grundværdien. Det fremgår af § 13, at der ved grundværdien forstås værdien af grunden (med grundforbedringer) i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse.
Sagen angår, om H1 efter vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for vurderingsårene 2002 og 2004 for udgifter til etablering f ledninger til brugsvand, regnvand og spildevand på sine to ejendomme på Y2 og Y1 i Y9. Det er boligselskabets opfattelse, at de omtvistede ledninger efter den dagældende administrative praksis om fradrag for hovedanlæg på storparceller berettiger til fradrag.
Der er enighed om, at stikledningerne, som forbinder de enkelte boliger med ledningsnettet mellem bygningerne, ikke giver grundlag for fradragsret. Der er endvidere enighed om, at der er fradragsret for den del, der som hovedforsyningsledninger er ført ind på ejendommen, og som skattemyndighederne har anerkendt som hovedanlæg. Tvisten er således begrænset til den resterende del af ledningsnettet, som i alt væsentligt løber langs med og mellem bygningerne på grunden og hvorfra stikledningerne er ført ind til de enkelte boliger.
Højesteret finder, at spørgsmålet om fradragsret for udgifter til anlægsarbejder på en storparcel må afgøres efter samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv. Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien -det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Anlægget kan være så tæt knyttet tilbebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf. Højesterets domme af 8. maj 2013 (UfR 2013.2277) SKM2013.369.HR, 22. november 2013 (UfR 2014.548) SKM2013.833.HR, 6. december 2013 (UfR 2014.859) SKM2013.879.HR og 14. august 2014 (UfR 2014.3322) SKM2014.574.HR.
Herefter og af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at H1 ikke har godtgjort, at de omtvistede ledninger har medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og at betingelserne for fradrag derfor ikke er opfyldt.
Højesteret bemærker, at dette resultat er i overensstemmelse med vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). H1 har ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selv om der er fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viser, at der i flere tilfælde er anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som de omtvistede.
Højesteret stadfæster herefter dommene.
Efter sagens udfald og omfang skal H1 i sagsomkostninger for Højesteret betale 60.000 kr. til Skatteministeriet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 60.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Erhvervshemmeligheder beskyttes navnlig af markedsføringslovens § 19, som fastslår, at erhvervshemmeligheder ikke ubeføjet må benyttes. En vigtig sag om denne problemstilling findes gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2006, side 1209 H, der angik følgende:
I 1966 blev civilingeniør Arne Sloth Jensen (ASJ) ansat i De Danske Sukkerfabrikker, hvor han fra 1973 fungerede som driftsingeniør på Stege Sukkerfabrik. I 1981 påbegyndtes udviklingen og projekteringen af et damptørringsanlæg under ASJ’s ledelse. I 1984 fik De Danske Sukkerfabrikker patent på en proces og et apparat for tørring af sukkerroepulp, idet ASJ (sammen med to andre ingeniører) var angivet som opfinder, og i 1990 gjorde ASJ en yderligere opfindelse, som ligeledes blev patenteret indenfor samme teknologi. Fra slutningen af 1980’erne blev damptørringsanlæg udbudt til salg af De Danske Sukkerfabrikker og fra 1990 af Niro A/S, der var en del af koncernen, og hvor ASJ ligeledes blev ansat efter lukning af Stege Sukkerfabrik.
I 1997 blev ASJ opsagt fra sin stilling hos Niro med henvisning til, at Niro indskrænkede damptørringsaktiviteterne og skrinlagde nyudvikling. I den forbindelse blev ASJ fritstillet pr. 1. juli 1997 til at søge andet arbejde og fik lønnen for hele opsigelsesperioden samt en fratrædelsesgodtgørelse udbetalt straks.
I ansættelsesperioden havde ASJ skrevet en række artikler til fagblade og holdt foredrag om damptørringsteknologien. I tråd hermed deltog han i efteråret 1997 - i fritstillingsperioden - i et branchemøde i udlandet, hvor ASJ præsenterede sin nystartede konsulentvirksomhed, hvorefter han ydede teknisk bistand til sukkerfabrikker, der havde fået opført damptørringsanlæg. I dette branchemøde deltog desuden repræsentanter for Niro.
Kort tid efter afskedigelsen og i fritstillingsperioden havde ASJ nogle møder med Niro’s administrerende direktør, hvor ASJ orienterede om sine planer angående påbegyndelse af konsulentvirksomheden, hvilket ikke gav anledning til bemærkninger fra Niro’s side.
I slutningen af 1997 påtog ASJ sig at yde konsulentbistand til en amerikansk sukkerfabrik (SMBSC), der ønskede at købe to damptørringsanlæg hos Niro. Efter forhandlinger mellem Niro og den amerikanske sukkerfabrik solgte Niro to anlæg, men således at der under forhandlin-gerne var sket en nedsættelse af de oprindelige pristilbud med USD 1.180.000.
I juni 1999 anlagde Niro sag mod ASJ og dennes selskab, EnerDry ApS (stiftet i oktober 1998) med påstand om betaling af en erstatning på kr. 6 mill., som Niro mente at have lidt i tab på grund af ASJs overtrædelse af markedsføringslovens §§ 1, 2 (nu § 3) og 10 (nu § 19).
Sø- og Handelsretten gav Niro delvist medhold og idømte ASJ og EnerDry ApS en solidarisk pligt til at betale en erstatning på kr. 750.000 med tillæg af renter og sagsomkostninger.
Sø- og Handelsretssagen drejede sig om flere problemstillinger, idet Niro var af den opfattelse, at ASJ og senere EnerDry ApS havde handlet i strid med loyalitetspligten for tidligere ansatte, ved at starte konkurrerende virksomhed med konsulentbistand, der efter kort tid blev suppleret med salg af reservedele til damptørringsanlæg. Niro gjorde desuden gældende, at ASJ og efterfølgende EnerDry ApS havde misbrugt Niro’s særlige knowhow til fremstilling af et konkret damptørringsanlæg, som EnerDry ApS udviklede, udbød til salg og faktisk solgte til en amerikansk sukkerfabrik i 2002, ca. fem år efter opsigelsestidspunktet.
Sø- og Handelsretten ASJ og EnerDry ApS i relation til konsulentbistanden, da Niro ikke rettidigt havde gjort indsigelse mod aktiviteterne. Der skete ligeledes frifindelse i relation til EnerDry ApS’ salg af det første damptørringsanlæg i 2002, selvom det blev udtalt, at den særlige knowhow kunne have givet EnerDry ApS et uberettiget forspring ved et tidligere salg, men man fandt konkret, at EnerDry ApS’ uberettigede forspring, skabt på grundlag af den særlige knowhow hos ASJ, var udlignet før EnerDry ApS’ første salgskontrakt.
Der skete derimod domfældelse i relation til Niro’s salg af ovennævnte anlæg til den amerikan-ske sukkerfabrik, idet man fandt, at ASJ havde handlet illoyalt og i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, jf. til dels markedsføringslovens § 10, stk. 2 (nu § 19, stk. 2), ved under forhandlingsforløbet mellem Niro og den amerikanske sukkerfabrik, i forståelse med den amerikanske sukkerfabrik, at arbejde for sin egen position som leverandør af de to damptørringsanlæg i konkurrence med og skjult for Niro.
Sø- og Handelsrettens dom blev anket til Højesteret, der kom til samme resultat som Sø- og Handelsretten med hensyn til konsulentbistanden og brug af knowhow, dog med en lidt anderledes formuleret begrundelse, idet man reelt sagde, at knowhow’en ikke var beskyttelsesværdig, da offentligheden fik et væsentligt indblik i teknologien gennem patenterne og ASJ’s artikler og foredrag rettet mod sukkerroeindustrien, som også fik kendskab dertil gennem de solgte damptørringsanlæg, ligesom Højesteret fastslog, at ASJ’s specialiserede konsulentbistand til sukkervirksomheder, herunder til virksomheder, der havde købt damptørringsanlæg af Niro, blev indledt i forståelse med Niro’s administrerende direktør, ligesom ASJ’s deltagelse i branchemødet i efteråret 1997 ikke gav anledning til indsigelser fra Niro’s side.
I relation til EnerDry ApS’ salg af det første damptørringsanlæg i 2002 udtalte Højesteret, at man ikke fandt det godtgjort, at ASJ’s og EnerDry ApS’ øvrige aktiviteter havde indebåret en markedsforstyrrelse, der havde påført Niro et tab, som kunne kræves erstattet.
Endelig fandt Højesteret det ikke bevist, at ASJ’s konsulentbistand til den amerikanske sukkerfabrik havde nogen som helst betydning for det prisnedslag, som Niro endte med at give sukkerfabrikken ved salget af to damptørringsanlæg.
Højesteret frifandt således i det hele ASJ og EnerDry ApS for samtlige krav.
Højesterets dom af 26. januar 2006 gengives i det følgende i sin fulde ordlyd:
afsagt torsdag den 26. januar 2006
Sag 344/2004
Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS
I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 8. juli 2004.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Wendler Pedersen, Per Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl og Thomas Rørdam.
Appellanterne, Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS, har påstået frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb end 750.000 kr.
Indstævnte, Niro A/S, har nedlagt påstand om, at appellanterne in solidum skal betale 6.000.000 kr. med procesrente af 3.000.000 kr. fra den 8. juni 1999 og af 3.000.000 kr. fra den 21. august 2003. Niro har subsidiært påstået dommen stadfæstet med den ændring, at appellanterne pålægges at betale sagsomkostninger til Niro i videre omfang end bestemt ved dommen, og har mere subsidiært påstået stadfæstelse.
Niro har opgjort sit krav således:
Mistet fortjeneste på kontrakt med South Minnesota Beet Sugar Cooperative
(SMBSC) opgjort som difference mellem første tilbud og reduceret tilbud af 3. april
1998 (1.180.000 USD til kurs 7,00) ................................................. 8.260.000 kr.
Tab som følge af markedsforstyrrelser, skønsmæssigt fastsat til .... 5.000.000 kr.
I alt ................................................................................................ 13.260.000 kr.
Niro har under denne sag begrænset kravet til 6.000.000 kr.
Af referatet fra "Treffen der Verdampfungstrockner- Betreiber am 12./13.11.97 bei der Danisco Sugar im Anklam" fremgår bl.a.:
"11b. Niro A/S, Herr Andersson
11c. Niro A/S, Herr Winkler
12. A. S. Jensen
Herr A. S. Jensen hat sich von Niro getrennt und ist nunmehr selbständig.
Herr Jensen nennt folgende Themen fur eine Weiterentwicklung an den Verdampfungstrockern:
Vermeidung grober Partikel, die nicht getrocknet werden.
Anpassung des Trockners an reduzierte Verarbeitung
Korrosionen unter den 'Nasen" (neue Konstruktion durch A. S. Jensen)
Vollautomatische Inbetriebsetzung (ist für die kommende Kampagne in Frankreich vorgesehen)
Ejektor-Verbesserung
Generelle Verschleissprobleme
20 % Leistungssteigerung des Trockners (Umbau ist möglich)
Verdaulichkeit/Marktpreis der Schnitzel: Therna unbedingt zurückstellen!
"Was macht man, wenn was passiert": Anleitungen fehlen."
I Arne Sloth Jensens skriftlige grundlag for indlægget på mødet hedder det bl.a.:
"As you know is the first ideas about steamdrying back from 1978. Since then steam-drying has been the important part of my life. In the first 12 years this activity was at The Danish Sugar Corporation later Danisco. Then I was active at NIRO A/S. But now I am on my own, having just started my consulting company. Steam drying has been and must be my life also in the future.
I have in the last 6 weeks had contact with many of the factories, that has dryers. And I have offered a programme for service and development and an agreement for a service on most factories exist already, and I hope the remaining will follow up."
Om forhandlingerne, der førte til aftalen mellem Niro og SMBSC og baggrunden herfor, er der til brug for Højesteret tilvejebragt yderligere oplysninger.
Det fremgår heraf bl.a., at der den 21. oktober 1997 fandt et møde sted på fabrikken i Anklam mellem SMBSC's ledelse og repræsentanter for Niro. I Niros interne rapport herom hedder det bl.a.:
"SMS [SMBSC] are planning an expansion of the beet capacity from now app 10 000 sht/day to 16 000 sht/day. At the same time the EPA [Environmental Protection Agency] are looking strictly to them, and they feel they have to reduce the emission of dust and odour to avoid problems.
That is the reason for them to go to Europe to see factories. They vill be visiting
Finland: desugarisation
Germany: steam drying: Anklam
extraction: Könnern
France: Promille dryer
UK: British Sugar factories
Fletcher Smith engineering."
Den 30. oktober 1997 sendte SMBSC med telefax "drawings of the proposed area for the pulp driers" til Niro.
I en telefax af 5. november 1997 fra Niro til SMBSC hedder det bl.a.:
"I have ... a confirmed ticket reservation to arrive in Minneapolis on November 18, 1997 ... and with the rescheduled board meeting we will have sufficient time in the remaining part of the week to complete our work."
Den 20. november 1997 modtog SMBSC fra Dakota Machine Inc. en fax vedhæftet "the budgetary proposals for the pulp dryer, evaporator station and pellet equipment", hvoraf fremgik, at "total price for complete drying plant" ville være USD 5.565.000. Det hed i fax-meddelelsen i øvrigt, at "information on the gas turbine" ville blive sendt samme dag om ef-termiddagen.
I Niros interne telefonnotat vedrørende en telefonsamtale den 28. november 1997 mellem Visti Andersson, Niro, og Mark Suhr, SMBSC, hedder det bl.a.:
"I called Mark Suhr as agreed during my visit to get the results of the board meeting.
The project is approved overall. This means new slicers, diffusers, presses and dryers.
The time schedule for commissioning is in the fall 1999, and with contract in early 1998.
IPRO has also visited them and recommended their especially also for installation of the steamdryers. Wunsch; IPRO has also mentioned to Suhr, that we have made a lot of progress in steam drying during the last years, and that he should not be worried of such an installation.
BMA vill also visit them shortly, diffuser and presses. Promill (our competitor with a rotating drum) will visit them next week.
- Suhr asked again for a detailed bid as soon as possible. I kept saying, that we are waiting for prices from the States, and that the work shop has been busy since last weekend with estimates."
Med brev af 23. december 1997 sendte Niro et tilbud på 2 damptørringsanlæg til SMBSC. Det hedder i følgebrevet bl.a.:
"The price is based on only one price from an american workshop supplying the pressurised parts. We are working on alternatives, but at this moment we have not received other quotes, and we found it best to keep the time schedule and avoid delays.
The payment terms connected to the price are our standard terms. We recall our discussion at your factory about special terms, and await further discussions with you."
I tilbuddet hedder det bl.a.:
1 EXTENT OF DELIVERY
The following quotation covers the design, construction, manufacture, delivery, installation and supervision and commissioning of:
TWO NIRO PRESSURIZED STEAM FLUID BED DRYERs
SIZE PSFB-10
for drying of pressed beet pulp from sugar production at Southern Minnesota Beet Sugar Cooperative, Renville Minnesota, USA.
Crane usage: It is assumed that the dryer vessel and the superheater must be delivered in parts and tubes put into place at the superheater's final position.
The price is CPT acc. to Incoterms 1990 for two pressurized steam fluid bed dryers size PSFB-10 with scope of supply as described in Section C:
10 790 000 USD
(tenmillionsevenhundredninetythousand USD)
at the exchange rate of 6.70 DKK/USD
30% due against our confirmation of order, remittance net 6 days.
30% due at start up of erection period.
30% due after approved pressure testing of vessel and superheater.
10% due against completion of commissioning of the plant, however not later that 18 month from date of order.
4 TIME OF DELIVERY
The equipment will be ready for operation within:
15 working months
(15 working months could possibly be reduced based on subsuppliers quotations). from the date of receipt of Buyer's final purchase order..."
I brev af 15. januar 1998 fra SMBSC til Minnesota Pollution Control Agency hedder det bl.a.:
"In previous discussions with several Minnesota Pollution Control Agency (MPCA) personnel, Southern Minnesota Beet Sugar Cooperative (SMBSC) has mentioned plans for expansion. We have completed the preliminary engineering for, and have presented to the Board of Directors, a five year program that addresses expansion, efficiency and environmental conditions at our facility. The plans have received approval from the Board of Directors, therefore we at SMBSC would like to share with you, our Vision 2002.
The last major investment of 1999 is the use of steam driers for the drying of beet pulp. We will replace the directfired driers with a steam fluidized bed drier that utilizes high pressure steam from our powerhouse. The exhausting steam pressure will be fixed at the proper pressure for utilization at our evaporation station.- This eliminates the fuel source at the pulp driers and air emissions, namely NO, SO2, VOC, PM & PM 10 are essentially reduced to zero. The condensate from the driers is returned to the feedwater tank and the vapors (steam) off the driers, after condensing and recovery of heat, is stored in our ponds for treatment. The water quality is expected to be approximately 600 CBOD.
SMBSC believes that while the schedule for the 5 year plan is very challenging, it will and must be completed. The modifications made over the next 5 years will demonstrate SMBSC's commitment to improving the environment. After reviewing the above information, please do not hesitate to contact me with comments or questions."
I en telefax af 9. februar 1998 fra Niro til SMBSC hedder det bl.a.:
"Thank you very much for the open and fruitful discussion we had at your office on February 6, about your expansion project and of course especially the potential Niro steam drying part of it.
We have already started working on the various subjects we touched upon, and we will start sending you information in the next couple of days.
Already one answer was ready when I came back to my files in my office, that was the question about patents. As mentioned Niro Holding A/S are the owner of two patents filed in many countries, USA included."
I et ændret tilbud af 10. marts 1998 er pris og "Commercial Conditions" i øvrigt uændret - dog hedder det nu om brug af kran:
"Crane usage and transport at Buyer's site: The dryer vessel will be delivered in parts and assembled at the lay down area on Buyer's factory area. Tubes will be put into place in the superheater at the lay down area on the factory area. The lay down area is supplied by the Buyer.
Buyer will also supply transport of the assemblemed two shells and two superheaters to a position where a ring crane, erected and controlled by the Buyer, can lift each of the four elements to their final position on the dryer structure on day one of the erection period."
Den 16. marts 1998 sendte Niro et revideret tilbud til SMBSC. Dette tilbud havde ingen pris. I punktet herom var bl.a. anført:
"Price to be informed later USD at the exchange rate of 6.90 DKK/USD".
I følgebrevet hedder det bl.a.:
"After our pleasant and fruitful discussions at your factory we have worked hard to get alternative vendors and pricing for the parts to be delivered from USA, and although we are not today ready to give you the final answers and prices, we are pleased to note that the new price indications we have received are lower than the first quoted."
I tilbud af 3. april 1998 hedder det bl.a.:
"Crane usage and transport at Buyer's site: The dryer vessel will be delivered in parts and assembled in bigger parts at the lay down area on Buyer's factory area. Tubes will be put into place in the superheaters at the lay down area. The lay down area is supplied by the Buyer.
A ring crane, erected and controlled by the Buyer, will lift the two superheaters to the final positions on the dryer structures at a specific day(s), agreed upon before start of the erection period.
9.610.000 USD
(ninemillionsixhundredtenthousandUSD)
at the exchange rate of 7.00 DKK/USD, the rate might be changed and will be fixed at the date of signing the contract or another date agreed by the parties".
I Niros ordrebekræftelse af 15. april 1998 er prisen 9.3 10.000 USD og "Terms of Payment" lyder således:
"3 Terms of Payment
35% due against our confirmation of order, remittance net 20 days.
30% due at start of erection period and 90% of the weight to be supplied is on site. Remittance net 20 days.
25% due after completion of the mechanical erection. Remittance net 20 days.
10% due against completion of commissioning and performance test of the plant, howwever, not later than 24 months from date of order. Remittance net 20 days."
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer af Mark S. Suhr, Arne Sloth Jensen og Steen Winkler.
Mark S. Suhr har forklaret bl.a., at han var teknisk direktør for South Minnesota Beet Sugar Cooperative (SMBSC) i 1996. I 1997 blev han driftsdirektør. Han forlod virksomheden i 2002 og arbejder i dag som rådgivende ingeniør.
Repræsentanten fra fabrikken tog til Europa for at undersøge de teknisk bedste løsninger for at få moderniseret fabrikken. De besøgte i den forbindelse Promill i Frankrig, og det var deres opfat-telse, at Promill leverede den bedste tromletørrer, men de ønskede at vurdere Niros anlæg nærmere.
Pålideligheden af Niros anlæg var blevet væsentligt forbedret, men de var ikke sikre på, om det ville være rentabelt i USA. De havde efter miljøreglerne mulighed for at installere begge tørreanlæg. I sidste ende var det økonomien, der ville være afgørende for deres valg. Det var deres vurdering, at Promill ville give dem de bedste resultater på kort sigt. Ved en sammenligning af de to anlæg havde Niros en højere miljømæssig værdi, og det var de parat til at betale for. De ville acceptere, at der blev en længere tilbagebetalingsperiode på grund af energibesparelserne. De mente, at pengene ville være godt givet ud, fordi energipriserne ville stige hurtigere end de andre råvarer, de købte.
I hvert fald i november 1997 kendte han prisen på Promills tørrer, og han kendte prisen på en turbine til fremstilling af el og vidste, at virksomheden kunne bruge spildvarmen til at tørre roepulp med. Derudover vidste han, at den mængde el, de skulle bruge, ville ændre sig. Derved nåede han frem til, at Niros pris skulle være 9 mio. dollars, for at Niros anlæg skulle foretrækkes frem for Promills. Energimæssigt var der en gevinst ved en damptørrer i stedet for en tromletørrer, fordi tromletørreren bruger mere energi. Det prisoverslag, de havde fået på en tromletørrer, var 5,9 mio. dollars, og det var i den traditionelle udformning uden en gasturbine. Lægger man prisen for en gasturbine oven i, ville prisen blive ca. 7,3 mio. dollars. Den pris, de tog udgangspunkt i for damptørreanlægget, var 9 mio. dollars, men dertil skulle lægges prisen på en fordamper og prisen for en ændring af det elektriske system.
Samtidig med prisen på 10,79 mio. dollars i Niros tilbud af 23. december 1997 så han et følgenotat, hvori det anførtes, at der kun var én pris fra en underleverandør for fremstilling af en trykbeholder og en varmeveksler. Han mente derfor, at prisen var udtryk for et budgettal, der kun kunne bevæge sig nedad. Han vidste også, at Niro ikke havde haft megen tid til at fastsætte prisen, fordi fabrikken havde presset på for at få et tal. Niro måtte således være parat til at forhandle om prisen.
Han kan huske, at han modtog et nyt tilbud af 16. marts 1998 fra Niro. Han ved ikke, hvorfor tilbuddet ikke indeholdt en pris, men han går ud fra, at der skete nogle valutakursjusteringer, og at Niro stadig forhandlede med underleverandører.
Han havde et møde den 18. marts 1998 med Visti Andersson, Niro, hvor tilbuddet blev drøftet. Han husker ikke, at der blev nævnt en pris på mødet, men han havde en fornemmelse af, at prisen ville falde.
Han kan huske at have modtaget Niros brev af 31. marts 1998. Han blev ikke påvirket af brevet. På det tidspunkt mente han ikke, at Arne Sloth Jensen var en mulig leverandør og konkurrent til Niro, hvis han eventuelt havde fået et tilbud fra Dakota Machine og Arne Sloth Jensen.
Han kan huske tilbuddet af 3. april 1998 fra Niro. Han mener, at prisen på 9,61 mio. dollars er resultatet af samtlige møder med Niro. Prisen skyldtes ændrede valutakurser, at de kunne stille en stor kran til rådighed og længere leveringstid. De delte forskellen mellem Niros pris og det, SMBSC var villig til at betale. De endte derfor på 9,31 mio. dollars.
Installationen af kranen, der blev stillet til Niros rådighed, og som kunne løfte 300 ton ind på fabrikken, kostede 100.000 dollars, og fjernelsen af den igen kostede ligeledes 100.000 dollars. Derudover kostede driften af kranen omkring 10.000 dollars om dagen. Niro ville opnå en samlet besparelse på 300.000 dollars. Løsningen var samtidig fordelagtig for SMBSC, da de samme år skulle bruge kranen til andre formål på virksomheden.
Under turen til Europa erfarede man, at hvis SMBSC besluttede sig for en damptørrer, havde fabrikken brug for Arne Sloth Jensen, som ikke længere var tilknyttet Niro. Han havde fra flere forskellige kilder fået oplyst, at Arne Sloth Jensens navn var uløseligt knyttet til damptørring.
Han fik senere Arne Sloth Jensens telefonnummer og kontaktede ham. De havde et møde den 17.-18. januar 1998. De talte om Arne Sloth Jensens professionelle fortid og om, at SMBSC ville producere pulp af frosne sukkerroer. Samtidig talte de om, at sukkerkampagnen i USA er dobbelt så lang som i Europa. Endvidere drøftede de, om Arne Sloth Jensen kunne rådgive SMBSC, og om de kunne arbejde sammen, herunder om en eventuel sprogbarriere ville være til hinder for et samarbejde. De drøftede også, om Arne Sloth Jensen var villig til at binde sig for en længere periode. De underskrev ingen konsulentkontrakt, men de indgik en mundtlig aftale om, at Arne Sloth Jensen skulle tilknyttes projektet, hvis det blev til noget. Indtil der ville blive underskrevet en kontrakt med Niro, skulle Arne Sloth Jensen arbejde for SMBSC på timebasis. Han mener ikke, at Arne Sloth Jensen fik forevist Niros tilbud, og de drøftede overhovedet ikke Niros priser, men de drøftede de tekniske aspekter omkring det mulige projekt. Han kan ikke huske, at Arne Sloth Jensen på mødet oplyste ham om sin patentansøgning.
Han mødte endvidere Arne Sloth Jensen på et møde afholdt af IPRO i byen Miranda i Spanien i marts 1998. Mødets emne var damptørring og de tekniske problemer, der havde været omkring driften den foregående sæson. Alle virksomheder, der ejede damptørringsanlæg, deltog.
Derudover deltog Niro. Det var formentlig Niro og Visti Andersson, der stod bag invitationen.
På mødet diskuterede han de tekniske forhold omkring tørring af frosne sukkerroer med Arne Sloth Jensen. Under dette møde nævnte Arne Sloth Jensen sin patentansøgning og oplyste, at hans patent ikke ville krænke Niros patent. Han bad ikke Arne Sloth Jensen om at udarbejde et tilbud. Han gav heller ikke Arne Sloth Jensen vejledning om patentansøgningen, hvilket han i øvrigt ikke ville have været i stand til. Han var dog glad for, at der var kommet en ny leverandør på markedet, hvilket på længere sigt ville medføre lavere priser.
Han hjalp Dakota Machine med at komme i kontakt med Arne Sloth Jensen, da han dagligt havde kontakt med flere af virksomhedens medarbejdere. Dakota Machine var på det tidspunkt en stor leverandør af sukkerroeudstyr. Han modtog aldrig et tilbud fra hverken Dakota Machine eller Arne Sloth Jensen. De diskuterede heller aldrig en eventuel pris for et damptørringsanlæg leveret af Arne Sloth Jensen. Han var kun interesseret i at afslutte forhandlingerne med Niro. Han kan ikke huske, at han forsøgte at presse Niros pris ned under henvisning til Arne Sloth Jensen, men han fortalte Niro, at Arne Sloth Jensen havde indgivet en patentansøgning, som Arne Sloth Jensen ikke mente ville krænke Niros patent. Han havde på det tidspunkt et alternativ til Niros anlæg, som ville kræve en mindre investering, men Niro havde en deadline den 1. maj, og tiden var ved at løbe ud.
Han gjorde det klart over for Niro inden de endelige forhandlinger, at han planlagde at involvere Arne Sloth Jensen i projektet. Han ville vide, om det ville give problemer i forhold til samarbejdet med Niro. Ud fra Visti Anderssons kropssprog fornemmede han, at Visti Anderson syntes, at det var godt, at Arne Sloth Jensen skulle involveres. Han nævnte flere gange, at fabrikken ikke ville vælge anlægget fra Niro, hvis Arne Sloth Jensen ikke kunne antages som konsulent. I stedet ville fabrikken have valgt anlægget fra Promill. Niro protesterede ikke mod Arne Sloth Jensens tilknytning.
I januar 1998 skrev de til Minnesotas miljømyndigheder. De havde endnu ikke bestemt sig for den endelige investering. Der var således alene tale om et orienterende brev til miljømyndighederne.
SMBSC forhandlede på det tidspunkt ikke aktivt med Promill, da de ikke havde ressourcer til at forhandle med to leverandører på en gang. Han var endvidere overbevist om, at han ville nå til en pris med Niro på 9,3 mio. dollars eller mindre, da han fornemmede, at Niros oprindelige tilbud var kunstigt højt. SMBSC modtog ikke et officielt tilbud fra Promill, men fik i november 1997 et tilbud fra Dakota Machine på en konventionel tørrer.
Arne Sloth Jensen har supplerende forklaret bl.a., at der ikke fra Niros side blev ydet konsulentbistand. Der blev givet gode råd, men det var ikke noget man tog penge for. Hvis der var store problemer, blev der indgået servicekontrakter. Indtil 1997 blev der indgået 4-5 servicekontrakter, mens der ikke blev indgået konsulentkontrakter.
Om SMBSC har han forklaret, at han ikke blev spurgt til råds om økonomien i Niros tilbud til SMBSC. De drøftede alene de tekniske forhold. Han så aldrig de tilbud, som SMBSC fik fra Niro, men han så ordrebekræftelsen, efter at aftalen var indgået.
Han omtalte sin patentansøgning af 9. januar 1998 for Mark Suhr i Miranda den 11.-12. marts 1998. Han oplyste, at ansøgningen ikke ville krænke Niros patent. Han bad ham om at behandle oplysningen fortroligt. De aftalte ikke noget specifikt i relation til patentansøgningen, men Mark R. Suhr kan have nævnt, at han kunne have brug for en samarbejdspartner.
Efter mødet blev han i marts 1998 telefonisk kontaktet af Dakota Machine, der inviterede ham til et møde. Han mødtes herefter med Dakota Machine den 15.-16. april 1998. Han havde ingen væsentlige drøftelser med Dakota Machine fra den første telefoniske kontakt indtil mødet i april. Formålet med mødet var at undersøge mulighederne for at lave et samarbejde. Mødet havde flere punkter på dagsordenen. Punkt 1 og 2 var gensidig information fra henholdsvis Dakota Machine og ham. Punkt 3 var indgåelse af en hemmeligholdelsesaftale. Det 4. punkt på dagsordenen var drøftelse af patentet og de juridiske aspekter, mens punkt 5 var "damptørring". De nåede imidlertid aldrig gennem dagsordenen. Under mødet kom en person fra Dakota Machine ind og fortalte, at SMBSC havde oplyst, at SMBSC havde indgået aftale med Niro. Han kunne herefter mærke, at Dakota Machines interesse dalede kraftigt. De fik således ikke underskrevet en hemmeligholdelsesaftale, diskuteret patenter eller talt om damptørring. De aftalte dog, at de eventuelt skulle tale sammen om fremtidige projekter. Han har ikke efter mødet haft samarbejde med Dakota Machine. Dette var hans første forsøg på at undersøge mulighederne for at fremstille et damptørringsanlæg, men han vurderede, at det ikke var særligt seriøst. Hans patent var indgivet alene på baggrund af hans ideer, som ikke var afprøvet i praksis.
Han blev senere i 1998 engageret af SMBSC, hvilket tog en del af hans tid. Han fungerede i samme periode endvidere som konsulent for en række sukkerfabrikker i Europa. I 1998 blev der ikke lavet salgsarbejde vedrørende hans eget anlæg. I 1999 udarbejdede han en brochure til brug under en konference i Florida i februar måned 1999. Han var på dette tidspunkt ikke klar til at levere et anlæg. Konferencen afholdtes kun hvert andet år. Han deltog således alene i konferencen for at bringe til almindelig kendskab, at "der var noget på vej". Han vidste, at der ville gå lang tid, før nogen ville bestille et anlæg. I 1999 foretog han ikke noget opsøgende salgsarbejde for sit damptørringsanlæg, men han besvarede de få henvendelser, han fik. Han afgav først et tilbud i 2001 til et hollandsk selskab. Tilbuddet blev ikke til noget. Han ansatte i maj 2000 en ingeniør til at lave tegninger til et damptørringsanlæg. Ingeniøren blev senere afskediget. I løbet af år 2000 var han således begyndt at lave de nødvendige produktionstegninger til et anlæg.
Han bruger generelt den almindelige viden, han har til rådighed som ingeniør. Når han skal løse et teknisk problem, sondrer han kun mellem sin almindelige ingeniørmæssige viden og de erfaringer, han har fra Niro, såfremt erfaringerne fra Niro er særligt beskyttet. Han opfatter sin viden fra Niro som beskyttet, hvis han havde fået oplyst, at hans viden var hemmelig, hvis han anvender en af Niros tegninger, eller hvis han benytter viden, der relaterer sig til et patent, som Niro er indehaver af. I sit arbejde anvender han således kun sin almindelige ingeniørmæssige viden, det som fremgår af hans artikler, og hvad han ellers kan se på anlægget.
Steen Winkler har supplerende forklaret bl.a., at Niro havde indgået 55 service- og konsulentaftaler fra 1995 til 1999, men han kan ikke sige, hvor mange af hver. Konsulentaftalerne kunne blandt andet være en udvikling af et system til styring af sluserne. Niro havde endvidere leveret nye sidecykloner og foretaget andre "problemafhjælpninger".
Niro så ikke Promill som den store trussel i forhold til leveringen af anlægget til SMBSC på grund af SMBSC's miljøproblemer. Promill blev således ikke nævnt i forhandlingerne med SMBSC efter november 1997.
Tilbuddet af 10. marts 1998 adskiller sig fra tilbuddet af 23. december 1997 på mindre punkter. Den væsentligste forskel er krananvendelsen. Parterne var enige om, at det ville tage en dag at flytte delene til tørringsanlægget ind på virksomheden. Han mener, at krananvendelsen skal prissættes lavere end til 300.000 dollars. Han ville være blevet orienteret, hvis SMBSC havde oplyst Visti Andersson om, at prisen på 10,79 mio. dollars var helt forkert. Man modtog ikke fra SMBSC kommentarer til prisen i decembertilbuddet. I marts 1998 følte de sig sikre på at få ordren i hus, da de havde drøftet meget specifikke detaljer, så som jordbundsforhold.
Forskellen mellem tilbuddet af 3. april 1998 og tilbuddet af 10. marts 1998 er, at der er sket en præcisering. Tilbuddet indeholder yderligere instrumentering, og der er givet en yderligere garanti. Tilbuddet er således ringere for Niro både for så vidt angår prisen på anlægget og ekstraydelserne. Årsagen til prisnedslaget var alene rygter om, at Dakota Machine og Arne Sloth Jensen havde tilsendt SMBSC et konkurrerende tilbud. De vidste, at Arne Sloth Jensen og Dakota Machine kunne matche et tilbud fra Niro. De besluttede derfor at sænke prisen. De havde ikke modtaget et krav fra SMBSC om en reduktion af prisen. Det nye tilbud ville alene give dem en gross margin på 8 %, hvilket langt fra var tilfredsstillende.
Niro skrev brevet af 31. marts 1998 til SMBSC, fordi der var mulighed for, at Arne Sloth Jensen havde givet SMBSC en forkert opfattelse af, hvem der var indehaver af de enkelte patenter. Arne Sloth Jensen kunne endvidere have fundet en måde at omgå Niros patent på. Der blev sendt et lignende brev til Dakota Machine den 3. april 1998. Brevet kan opfattes som et warning letter. De sendte brevet på grund af den store usikkerhed, der var om, hvorvidt Arne Sloth Jensen ville producere et anlæg, der ville krænke Niros patent. Dette ville de gøre Dakota Machine opmærksom på. De overvejede ikke at sende et lignende brev til Arne Sloth Jensen.
Niro A/S var i 1997 i besiddelse af en særlig know how om damptørringsteknologi. Til beskyttelse af denne know how havde Niro udtaget patenter. Den særlige know how var i betydelig grad et resultat af Arne Sloth Jensens arbejde, som derfor også over årene gav ham personligt en omfattende sagkundskab vedrørende damptørringsteknologi. Offentligheden fik et væsentligt indblik i teknologien gennem patenterne og Arne Sloth Jensens artikler og foredrag rettet mod sukkerroeindustrien, som også fik kendskab dertil gennem de solgte damptørringsanlæg.
Arne Sloth Jensen blev den 30. juni 1997 opsagt fra sin stilling hos Niro med henvisning til "indskrænkning af damptørreaktiviteter og skrinlæggelse af nyudvikling". Han blev samtidig pr. 1. juli 1997 fritstillet til at søge andet arbejde og fik lønnen for hele opsigelsesperioden og fratrædelsesgodtgørelse udbetalt den 31. juli 1997.
Det må lægges til grund, at Arne Sloth Jensens specialiserede konsulentbistand til sukkervirksomheder, herunder til virksomheder, der havde købt damptørringsanlæg af Niro, blev indledt i forståelse med Niros administrerende direktør Arne Skjold Petersen. Det må endvidere lægges til grund, at Arne Sloth Jensen allerede i efteråret 1997 på branchemødet i Anklam, hvori også Niro deltog, præsenterede sin konsulentvirksomhed, uden at det gav anledning til indsigelser fra Niros side.
På denne baggrund kan Arne Sloth Jensens konsulentbistand, herunder til optimeringer og ombygninger af sukkervirksomhedernes damptørringsanlæg, ikke anses for at være i strid med markedsføringsloven.
Niros erstatningskrav mod Arne Sloth Jensen for mistet fortjeneste på kontrakten med den amerikanske sukkerfabrik Southern Minnesota Beet Sugar Cooperative (SMBSC) er begrundet med, at Niro reducerede den oprindeligt tilbudte pris på 10.790.000 USD til 9.610.000 USD udelukkende på grund af flygt for, at ordren ellers ville blive givet til Arne Sloth Jensen som følge af hans salgsaktiviteter over for SMBSC og drøftelser med Dakota Machine Inc. om produktion af damptørringsanlæg baseret på hans patent. Efter bevisførelsen finder Højesteret det imidlertid ikke godtgjort, at den kontakt, der var mellem Arne Sloth Jensen og SMBSC og Dakota Machine, var årsag til prisreduktionen. Der er derfor ikke grundlag for at pålægge Arne Sloth Jensen at betale erstatning for mistet fortjeneste på kontrakten med SMBSC.
Højesteret finder det endvidere ikke godtgjort, at Arne Sloth Jensens og EnerDry ApS' øvrige aktiviteter har indebåret en markedsforstyrrelse, der har påført Niro et tab, som kan kræves erstattet.
Højesteret tager herefter appellanternes frifindelsespåstand til følge.
Ved afgørelsen om sagsomkostninger er der bl.a. taget hensyn til, at appellanterne har betalt retsafgift med ca. 28.000 kr. og godtgørelse til et amerikansk vidne med ca. 34.000 kr., og at der er foretaget syn og skøn og afhøringer til brug for Højesteret.
Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS frifindes.
I sagsomkostninger for Sø- og Handelsretten og Højesteret skal Niro A/S inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale i alt 500.000 kr. til Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8a.
Arne_Sloth_Jensen_og_EnerDry_ApS_vs_Niro.pdf 66 K


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdiansættelse - byggeretsprincippet - tæt-lav bebyggelse - almennyttigt boligbyggeri
09 Feb 2005 11:24
SKM2005.63.HR
2. afdeling, 512/2001
Ejendomsvurdering, grundværdiansættelse, byggeretsværdiprincippet, almennyttigt
Sagerne vedrørte grundværdiansættelsen pr. 1. januar 1996 af nogle ejendomme tilhørende almennyttige boligselskaber, herunder om byggeretsværdiprincippet var uanvendeligt ved vurderingen af grundene, der delvist var udlagt til tæt-lav boligbebyggelse.
Højesteret tiltrådte af de af landsretten anførte grunde, at byggeretsværdiprincippet ikke er uanvendeligt ved fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de omhandlede. Landsretten havde henvist til, at byggeretsværdiprincippet er et vurderingsteknisk hjælpemiddel, der i almindelighed skal anvendes ved regulering af værdiforholdet mellem store og små grunde, at Folketinget i flere tilfælde har haft lejlighed til at tage stilling til princippet, og at anvendelse af det vurderingstekniske hjælpemiddel, som byggeretsværdiprincippet er udtryk for, ikke i sig selv er i strid med bestemmelserne i vurderingsloven.
Appellanterne fik endvidere ikke medhold i, at der var grundlag for at tilsidesætte det udøvede skøn. Højesteret fandt bl.a., at et til brug for Højesteret afholdt syn og skøn, ved hvilket den samlede grundværdi for de af sagen omfattede ejendomme var ansat til 43 mio.kr., men som forudsatte anvendelse til parcelhusbyggeri og angik værdien uden byggemodning, ikke gav grundlag for at fastslå, at den af vurderingsmyndighederne ansatte værdi lå udenfor rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne.
Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Sønderby
Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Østerby
Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Vesterby
(advokat Finn Traff )
Torben Melchior, Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Peter Blok og Asbjørn Jensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 16. november 2001.
Appellanterne, Taastrup Almennyttige Boligselskab, afdelingerne Sønderby, Østerby og Vesterby, har påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at byggeretsprincippet er uanvendeligt ved vurdering af appellanternes ejendomme matr.nr. 60 a, 60 b og 60 c, 4 bf, 4 bg, 4 bq, 4 bo, 4 bv og 4 bh samt 52 a, 52 g, 52 h, 52 k og 52 i alle Høje-Taastrup.
Appellanterne har endvidere påstået, at ansættelsen af grundværdien for de nævnte matrikelnumre ved 20. almindelige vurdering hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndighederne.
Appellanterne har til støtte for påstanden om hjemvisning yderligere henvist til, at også det nu afholdte syn og skøn viser, at vurderingen er alt for høj.
Skatteministeriet har supplerende anført, at anvendelsen af byggeretsværdiprincippet som vurderingsteknisk hjælpemiddel i forbindelse med fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de foreliggende følger af de anvisninger, som er godkendt af Ligningsrådet i medfør af skattestyrelsesloven. Det fremgår endvidere, at Folketinget under behandlingen af de lov- og beslutningsforslag, der er omtalt af landsretten, var bekendt med, at byggeretsværdiprincippet også anvendes i tilfælde som det foreliggende, hvor en større tæt-lav boligbebyggelse er beliggende på en fælles grund, jf. navnlig lovforslag L 139 ( Folketingstidende 1980-81, tillæg A, sp. 3311 samt Forhandlingerne sp. 5484 f. og 6803 ff.). Der er knyttet en sådan usikkerhed til skønsmændenes værdiskøn, at dette ikke kan tillægges betydning. Værdiskønnet er således baseret på anden anvendelse af arealerne end den, der følger af den offentlige planlægning. Skønnet hviler på et meget begrænset sammenligningsmateriale, der alene omfatter handler om parcelhusgrunde, og værdiskønnet tager ikke hensyn til udgifter til byggemodning.
Landsskatteretten har ansat grundværdierne således
Afd. Sønderby
23.628.000 kr.
Afd. Østerby
30.509.200 kr.
Afd. Vesterby
34.762.900 kr.
I Told- og Skattestyrelsens vejledning af 20. november 1995 om 20. almindelige vurdering hedder det bl.a.:
GRUNDVÆRDIANSÆTTELSE I OMRÅDER MED TÆT-LAV BOLIGBEBYGGELSE
Ved tæt-lav boligbebyggelse forstås sammenhængende kæde- og rækkehusbebyggelse med normalt en bolig i hver husenhed.
For områder, der er udlagt til tæt-lav boligbebyggelse skal byggeretsværdiprincippet anvendes ved ansættelsen af grundværdien.
Når der er sket særskilt udstykning og matrikulering af grunde til de enkelte husenheder, vil anvendelsen af byggeretsværdiprincippet ikke volde særlige vanskeligheder. Værdien af udlagte fællesarealer skal, i det omfang arealet tæller med i bebyggelsesprocenten, overføres til grundværdien for de enkelte huse og fremtræde i specifikationen for fællesarealet med værdien 0. Ved fastsættelsen af områdeprisen må man således søge for, at fællesarealets værdi overføres til de enkelte huse.
Det påses om tæt-lavt byggeri er en lovlig anvendelse af grunden. Dette vil være tilfældet i så godt som alle nyere række- og kædehusbebyggelser, der er opført i overensstemmelse med vedtagne lokalplaner, ældre byplanvedtægter eller bygningsvedtægter.
Når der ikke er sket særskilt udstykning eller matrikulering af grunde til de enkelte husenheder, kan anvendelse af byggeretsværdiprincippet volde vanskeligheder. Dette gælder særlig i bebyggelser, der tilhører almennyttige boligselskaber, private andelsboligforeninger samt ejerlejlighedsopdelte rækkehusbebyggelser.
Forudsat at den faktiske bebyggelse er i overensstemmelse med den lovlige, medfører anvendelsen af byggeretsværdiprincippet, at der i grundværdien skal indgå et antal byggeretter, der svarer til antallet af husenheder. Forudsætningen om sammenfald af faktisk og lovlig bebyggelse vil være opfyldt i de allerfleste nyere bebyggelser.
Ud fra disse regler og den praksis, der har fæstnet sig, skal man give følgende vejledning om anvendelsen af byggeretsværdiprincippet ved 20. alm. vurdering for tæt-lav boligbebyggelse:
1. Antallet af byggeretter
Såfremt bebyggelsen er opført efter lokalplan, tidligere byplanvedtægt, en samlet plan i henhold til tidligere bygningsvedtægt eller andre tidligere byggeforskrifter, der fortsat er gyldige, kan man normalt ved ansættelsen af grundværdien tage udgangspunkt i det faktiske antal boligenheder, der er opført på arealet. Anvendelsen af byggeretsværdiprincippet hviler på en forudsætning om, at der på en grund kan opføres et hus af normal størrelse på grunden, hvilket betyder en gennemsnitlig boligstørrelse på 90-100 m2 . Hvor den gennemsnitlige boligstørrelse i en bebyggelse er mindre end hvad man efter dagens standard anser for en rimelig boligstørrelse, må vurderingsrådet skønne over antallet af byggeretter.
I de få tilfælde, hvor området ikke er fuldt udbygget, skal der ske en deling af arealet, og for den del af arealet, der kan henføres til de færdigopførte huse, anvendes som hovedregel det faktisk opførte antal huse.
I visse tæt-lav bebyggelser kan der forekomme husenheder, som rummer flere boligenheder. For eksempel kan 1. sal for nogle af husene være udskilt som selvstændige lejligheder, uden at det i øvrigt er hensigtsmæssigt at udskille en del af bebyggelsen som etagebebyggelse. I disse tilfælde anvendes som i øvrigt for tofamiliehuse på en normalparcel - kun en byggeret pr. husenhed ved specifikation af grundværdien. Det må dog erindres, at grundværdien skal afspejle den ubebyggede grunds værdi. I disse særlige tilfælde kan det derfor være nødvendigt først at beregne, hvad grundværdien ville være ud fra. antallet af byggeretter ved normal tæt-lav bebyggelse med en bolig pr. husenhed. Den således beregnede grundværdi fordeles herefter som en grundværdi pr. hus ved det faktiske antal husenheder... Denne højere områdepris anvendes i specifikationen af grundværdien for at tage højde for den atypiske udnyttelse af grunden.
2. Beregningsgrundlaget
Dette areal må ikke forveksles med det vurderingspligtige areal, der sammen med bebyggelsesprocenten danner grundlag for hvor mange etagemeter, der lovligt kan opgøres på arealet. I de tilfælde, hvor der er knyttet fællesarealer til en bebyggelse, vil beregningsgrundlaget således være mindre end det vurderingspligtige areal.
3.Delvis udbyggede arealer
Er arealet ikke færdigudbygget, skal der ved beregningen af grundværdien foretages en opdeling af arealet, således at den del af arealet, der kan henføres til den bebyggede del, vurderes efter de ovenfor nævnte principper, medens den ikke bebyggede del ansættes efter en pris pr. kvm grundareal. Ved fastsættelsen af denne kvm-pris skal der tages hensyn til eventuel manglende byggemodning.
4. Blandede bebyggelsesformer
Er grundarealet bebygget med såvel etage- som tæt-lav bebyggelse, skal der ske en fordeling både af samlet areal og af fællesareal mv. på de to typer bebyggede arealer. Dette sker ved en fordeling af det samlede areal ud fra etageareal og bebyggelsesprocent. Den del af det vurderingspligtige areal, der kan henføres til etagebebyggelsen beregnes og den resterende del af arealet fordeles på sædvanlig måde mellem beregningsareal til den tæt-lave bebyggelse og fællesareal m.m.
For etagebebyggelsen skal etagearealprincippet anvendes og for den tæt-lave del af bebyggelsen skal byggeretsværdiprincippet anvendes.
5. Fællesarealet
I de tilfælde hvor det areal, der fremgår af grundværdispecifikationen er mindre end beregningsarealet - d.v.s. det areal, der er nødvendigt for at opfylde de planmæssige forskrifter - må der ske en overførsel af værdi fra fællesarealet til beregningsarealet...
6. Områdeprisen
Områdeprisen fastsættes efter samme retningslinier som områdeprisen i parcelhuskvarterer i øvrigt, dvs. ud fra arealets beliggenhed og grundprisniveauet i området. Fællesarealets mere eller mindre gode beliggenhed og dets større eller mindre "nytteværdi" for beboerne kan påvirke områdepriserne.
For Højesteret er der udmeldt syn og skøn.
I erklæring af 19. november 2002 har skønsmændene, statsautoriseret ejendomsmægler Arne Vexøe og statsautoriseret ejendomsmægler Børge Strandfelt, bl.a. udtalt:
Under henvisning til vurderingslovens § 6 og 13,1 bedes skønsmanden vurdere grundværdien for [de omhandlede] ejendomme i ubebygget stand med hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse pr. 1. januar 1996.
Ved besøg på tinglysningskontoret i Taastrup Ret er det ved historisk tingbogsopslag konstateret, at der ikke efter 1. januar 1996 er aflyst servitutter på de omhandlede matrikelnumre.
Skønsmændene er endvidere af den opfattelse, at tilslutningsomkostningerne i Høje Taastrup kommune generel ligger noget højere, når der sammenlignes med andre kommuner.
Med udgangspunkt i ovennævnte forhold samt nedenstående opgørelse over arealernes størrelse, ansætter skønsmændene værdien af ejendommene til:
60 m.fl.
37.074 m2
4 m.fl.
40.502 m2
52 m.fl.
51.242 m2
128.818 m2
Med ovennævnte areal som udgangspunkt er det skønsmændenes opfattelse, at arealet solgt til lav bebyggelse (parcelhusgrunde med et anslået areal min. 700 m2) kunne have indbragt
Det er skønsmændenes opfattelse, at en anvendelse til rækkehusbebyggelse muligvis kunne have indbragt en lidt højere købesum, men som bekendt er Høje Taastrup kommune rigeligt forsynet med række- og kædehusbebyggelser f.eks. Søndertoften, Runeparken, Røjlehaven, Hallandsparken osv.
Netop derfor er det vores klare opfattelse, at parcelhusgrunde ville være mere salgbare, fordi køberne til disse grunde i stor stil kommer fra førnævnte bebyggelser.
I supplerende skønserklæring af 30. april 2002 hedder det bl.a.:
Supplerende skønstema
Skønsmændene anmodes om under henvisning til vurderingslovens §§ 6 og 13, at fremkomme med deres vurdering af de i landsskatterettens kendelser af 8. december 1998 angivne grundarealers kontante handelsværdi pr. 1. januar 1996, idet der ved ansættelsen bedes taget hensyn til, hvorledes arealerne er udlagt i de pr. 1. januar 1996 gældende lokalplaner for arealerne.
Skønsmændene anmodes om, at fremkomme med deres vurdering af den kontante handelsværdi pr. 1. januar 1996 af de grundarealer, der er omfattede af Landsskatterettens kendelse af 8. december 1998, under forudsætning af det samme plangrundlag, som er ført under spørgsmål 2, men tillige under forudsætning af, at der pr. 1. januar 1996 var tale om ikke-byggemodnede arealer. Det bedes herved forudsat, at der ikke var foretaget nogen form for byggemodning indenfor det område, der er afgrænset af Skåne Boulevard, Hveen Boulevard, Sydvej og Halland Boulevard .
... Besvarelse
Med udgangspunkt i det oprindelige syn og skøn over arealernes størrelse, kan grundstørrelserne opgøres således:
hvorefter nettoarealet bliver: 128.208 m2
Med udgangspunkt.i Landsskatterettens kendelser, kan arealerne opgøres således:
54.547 m2
4.268 m2
72.581 m2
13.885 m2
164.202 m2
18.411 m2
hvorefter nettoarealet bliver: 145.791 m2
Skønsmændene kan herefter besvare spørgsmål 2 og 3 således:
Idet skønsmændene ikke opfatter de stillede spørgsmål som væsentlige for udmålingen af værdierne, netop fordi vejarealerne afviger meget i de forskellige opgørelsesmetoder ansætter vi værdien til:
kr. 43.000.000
De i det oprindelige afgivne syn og skøn opsatte forudsætninger er ikke ændret, idet skønsmændene ikke er af den opfattelse, at udnyttelsen af områderne til tæt-lav bebyggelse holdt op mod etagebolig bebyggelse har væsentlig betydning for det område som spørgsmålene omhandler."
I supplerende erklæring af 26. november 2003 hedder det bl.a.:
"I skrivelse af 6. oktober 2003 fra Kammeradvokaten ... anmodes skønsmændene om at oplyse, hvilke faktiske overdragelser, vi har brugt,
- altså lagt til grund for skønsmændenes værdiansættelse i syns- og skønserklæring af 30. april 2003.
Vi kan oplyse, at vi har gennemgået en del handler i forbindelse med værdiansættelsen. Nogle af disse har af flere forskellige grunde ikke kunnet anvendes i forbindelse med syn og skønserklæringen.
Vi kan til orientering nævne følgende handler, som er formidlet via vore egne virksomheder:
Ultimo 1996 solgt parcelhusgrund, 758 kvm. ..., 2630 Taastrup for kr. 345.000,- kontant excl. tilslutningsafgifter.
Landsbymiljø ca. 3 km. fra Høje Taastrup. Ikke optimale offentlige trafikforbindelser, - kun 1 forretning (minimarked) i byen, - men skole m.v. Nabobebyggelse ikke det smukkeste, men med lidt præg af blandet bolig/erhverv.
Ultimo 1996 solgt parcelhusgrunde på ca. 700 kvm, for ca. kr. 1.100.000,- kontant til samme køber, excl. tilslutningsafgifter, ..., 2635 Ishøj.
Landsbymiljø ca. 1500 meter sydvest for arealet, som syns- og skønserklæringen omfatter. Ingen forretninger, ca. 3 km. til skole i Ishøj, - men - efter lokale forhold - et par spændende sydskrånende grunde direkte til Lille Vejleå og grønne arealer nord for den gamle herregård -Benzonsdal.
Medio 1997 solgt ca. 700 kvm. parcelhusgrund ..., 2625 Vallensbæk for kr.. 685.000,- excl. tilslutningsafgifter.
Vallensbæk Nord er bortset fra Vallensbæk Strand (på strandsiden) et af de ubetinget mest eftertragtede villakvarterer på København's Vestegn, og den pågældende grund var den næstsidste ubebyggede grund i kvarteret.
Medio 1997 solgt ca. 700 kvm. parcelhusgrund ..., 2605 Brøndby for kr. 575.000,- kontant excl. tilslutningsafgifter.
Fra 50'erne et lidt "billigt" kvarter bestående af både nyttehaver, fritidshuse og beskedne statslånhuse, - men i dag et pænt kvarter, som dog ikke kommer op på "Vallensbækniveau".
Det skal til yderligere orientering oplyses, at der i 1998 er handlet en del parcelhusgrunde i det kvarter syns- og skønserklæringen omhandler, nemlig grundejerlauget ... til kontante købesummer på mellem kr. 397.000 og kr. 420.000,-, men det er altafgørende her at præcisere, at køberne var forpligtet til at opføre et bestemt typehus, - nemlig "...". Med en sådan forpligtelse er køber i sagens natur ude af stand til at handle om prisen på byggeprojektet, og netop den situation bringer naturligvis sælger i stand til at lokke med en lavere pris, end den, der ellers kunne opnås."
Skønsmændene har den 24. september 2003 supplerende forklaret, at jord til række- og kædehusbebyggelse sædvanligvis er mere værd end jord til parcelhuse. Det er dog deres opfattelse, at der i Høje Taastrup Kommune pr. 1. januar 1996 manglede parcelhusgrunde, og at kommunen nærmest var rækkehusenes paradis. De har til brug for deres vurdering benyttet faktiske overdragelser til sammenligning.
Der er sædvanligvis forskel på værdien af jord til etagebebyggelse og til række- og kædehusbebyggelse. Det skyldes bl.a., at der gælder andre lovregler vedrørende etagebebyggelse, herunder om lejens fastsættelse. Samtidig er der andre betragtninger vedrørende herlighedsværdi. I 1996 var dette dog ikke gældende i Høje Taastrup Kommune, bl.a. fordi arealerne lå et godt stykke uden for byen, og fordi der i forvejen var mange ejerlejligheder i kommunen.
De oplyste værdier i syns- og skønserklæringerne på 38 mio. kr. og 43 mio. kr. er uden udgifter til byggemodning. Såfremt arealerne skulle byggemodnes til parcelhuse, skulle der lægges ca. 25 mio. kr. oveni. De 25 mio. kr. ville bl.a. bestå af udgifter til vej, kloak, el, vand, vejbelysning, fællesarealer og tilslutningsafgifter. Såfremt arealerne i stedet skulle benyttes til tæt-lav bebyggelse, kan skønsmændene ikke præcist oplyse udgifterne hertil, men de vurderer på baggrund af deres erfaring, at udgiften ville være lidt større, bl.a. grundet større udgifter til kloak og el samt tilslutningsafgifter til kommunen. Der ville dog samtidig være besparelser for så vidt angår række- og kædehusbebyggelse grundet muligheden for mere rationel ledningsføring.
Foreholdt et eksempel på salg af arealer, hvor der er foretaget hel eller delvis byggemodning, men endnu ikke bygget boliger, oplyser skønsmændene, at arealerne ikke nødvendigvis kunne sælges for grundværdien med tillæg af de udgifter, der allerede var afholdt til byggemodning. Byggemodningens indflydelse på handelsprisen vil i høj grad afhænge af, hvad den næste ejer skal bruge arealerne til.
Som en tommelfingerregel er prisen pr. kvadratmeter råjord højere jo højere udnyttelsesgrad. Generelt er kvadratmeterprisen for råjord højere for jord til række- og kædehusbebyggelse end til parcelhuse Det er dog altid en konkret vurdering.
Af de grunde, der er anført landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke kan gives appellanterne medhold i, at byggeretsværdiprincippet er uanvendeligt ved fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de omhandlede.
Ved det til brug for Højesteret afholdte syn og skøn har skønsmændene vurderet den samlede grundværdi for de af sagen omfattede ejendomme til 43 mio. kr. Denne vurdering, der forudsætter anvendelse til parcelhusbyggeri og angår værdien uden byggemodning, giver efter Højesterets opfattelse et grundlag for at fastslå, at den af vurderingsmyndighederne ansatte værdi ligger uden for rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne. Med disse bemærkninger og i ørigt at de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at heller ikke appellanternes påstand om hjemvisning er taget til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling
Sønderby, Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Østerby og Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Vesterby, solidarisk betale 80.000 kr, til Skatteministeriet.
De idømte sagsomkostning beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Kategori: Statsborgerskab, Ytringsfrihed, Ærekrænkelser
Højesteret har frifundet Dansk Folkeparti for injurier i en omstridt annonce, der blev bragt i flere aviser i maj 2013. I annoncen offentliggjorde DF navnene på 685 personer, der stod over for at blive danske statsborgere, under overskriften: "Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed. Nu bliver han dansker…". 15 af de 685 nye danske statsborgere anlagde efterfølgende sag mod Dansk Folkeparti for ærekrænkelser. De fik medhold i Københavns Byret og efterfølgende i Østre Landsret. Højesteret mener derimod, at annoncen ”må opfattes som en politisk meningstilkendegivelse”, og at mistænkeliggørelsen af samtlige 685 personer ”er så vag, at den ikke kan anses for at krænke nogen enkeltpersons ære”. Derfor blev Dansk Folkeparti blev frifundet. De 15 personer vil nu indbringe sagen for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Baggrunden for sagen er en annonce, som Dansk Folkeparti indrykkede den 29. maj 2013 i blandt andet Ekstra Blandet, Jyllands-Posten og Kristeligt Dagblad. I annoncen offentliggjorde DF navnene på 685 personer, der stod over for at blive danske statsborgere, da Folketingets øvrige partier havde tilsluttet sig et lovforslag om at give dem dansk indfødsret. Overskriften på annoncen fra Dansk Folkeparti var: "Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed. Nu bliver han dansker…". Partiet henviste til, at én af de 685 personer ifølge et internt notat fra Politiets Efterretningstjeneste (PET) vurderedes at være potentielt farlig. Der forelå ingen oplysninger for Folketinget om, hvem den pågældende var.
15 af de 685 nye danske statsborgere, der var nævnt med navn og bopælskommune i annoncen, anlagde sag mod Dansk Folkeparti for ærekrænkelser med henvisning til, at annoncen bl.a. indeholdt følgende udsagn: ”Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed” og ”… den potentielle terrorist … blandt de knap 700”.
De 15 fik medhold i både Københavns Byret og Østre Landsret. Sagen er beskrevet yderligere her.
Spørgsmålet for Højesteret var, om udsagnene – ”Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed” og ”den potentielle terrorist ... er blandt de knap 700” – udgjorde en ærefornærmende sigtelse mod hver enkelt af de 685 personer.
”Højesteret udtalte, at annoncen af en almindelig læser må opfattes som en politisk meningstilkendegivelse om, at der ikke bør meddeles indfødsret til en person, der er til fare for statens sikkerhed, og ikke som en beskyldning mod hver enkelt af de 685 personer for at være til fare for statens sikkerhed og en potentiel terrorist. Højesteret lagde herved også vægt på opsætningen af udsagnene i annoncens overskrifter og tekst samt på, at navnene på de 685 personer ikke i sig selv fremstår som det centrale budskab. Ud fra annoncens indhold og kontekst må en almindelig læser forstå annoncen sådan, at udsagnene alene angår én ud af de 685 personer.
Højesteret udtalte, at den mistænkeliggørelse af samtlige 685 personer, der ligger i de to udsagn, for hver enkelt på listen er så vag, at den ikke kan anses for at krænke nogen enkeltpersons ære. Dansk Folkeparti blev derfor frifundet,” skriver Højesteret i et resumé af dommen.
Går til Menneskerettighedsdomstolen
Advokat Poul Hauch Fenger, der repræsenterer de 15, der anlagde sagen mod Dansk Folkeparti, oplyser, at de vil indbringe afgørelsen for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, da de vi ikke mener, at Højesterets afgørelse flugter med den praksis, der er i Strasbourg.
”Der skal naturligvis være en udvidet politisk ytringsfrihed, men den ytringsfrihed er ikke ubegrænset, og vi mener, at afgørelsen her statuerer, at når man kan kalde en person for terrorist for at fremme en politisk debat, så blåstempler man, at man kan sige stort set hvad som helst,” siger Poul Hauch Fenger til Politiken.dk.
• Udsagn i annonce fra Dansk Folkeparti var ikke injurierende – Højesteret, 22-03-2018
• Advokat slæber DF-annonce til menneskeretsdomstol: Nu kan man sige stort set hvad som helst om folk – Politiken.dk, 22-03-2018
• Dansk Folkeparti dømt for ærekrænkelser. 15 personer får hver en godtgørelse på 10.000 kr. – Sameksistens.dk, 23-02-2017


text:
Skat.dk: Afvist landsskatteretsklage - fristoverskridelse - påstået tidligere indsendt
28 Apr 2008 11:37
02 Apr 2008 14:40
SKM2008.374.HR
Klage, fristoverskridelse, Landsskatteretten, klageafgift
Landsskatteretten havde afvist appellantens klage af 12. juli 2004 som for sent indgivet, jf. den dagældende skattestyrelseslovs § 25, stk. 1, 1. og 2. punktum (nu skatteforvaltningslovens § 42, stk. 1, 1. og 2. punktum). Appellanten gjorde efterfølgende gældende, at han havde klaget allerede ved brev af 4. juni 2004.
Højesteret fandt i overensstemmelse med de af landsretten anførte grunde, at klagen først kunne anses for indgivet ved brev af 12. juli 2004 og dermed efter klagefristens udløb.
Højesteret fandt endvidere, at det ikke med den fornødne sikkerhed var godtgjort, at brevet af 4. juni 2004 til Landsskatteretten var blevet afsendt af appellantens advokat.
På denne baggrund, og idet der ikke i øvrigt var oplyst omstændigheder, som kunne føre til et andet resultat, tiltrådte Højesteret også, at der ikke var grundlag for at se bort fra fristoverskridelsen i medfør af dagældende skattestyrelseslovs § 25, stk. 1, 3. punktum.
Skattestyrelsesloven § 25 (dagældende)
Processuelle Regler 2008-2 H.3.4
Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Henrik Waaben
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 3. februar 2006.
Der er for Højesteret fremkommet nye oplysninger.
Der er fremlagt en kopi af et brev af 4. juni 2004 fra advokat NS til A, hvori det bl.a. hedder:
"Hermed sender jeg kopi af min klage af d.d. til Landsskatteretten.
I et brev af 14. juli 2004 fra Landsskatteretten til advokat NS hedder det:
"De har den 12-07-2004 klaget over Skatteankenævnets afgørelse for A ...
Sammen med en klage skal De sende den afgørelse, De klager over, og den sagsfremstilling, myndighederne har udarbejdet. De kan sende materialet i original eller kopi. Reglerne fremgår af skattestyrelseslovens § 25, stk. 2.
Afgørelsen og sagsfremstillingen fulgte ikke med Deres klage.
Hvis Landsskatteretten skal behandle klagen, skal De inden 14 dage sende materialet. Sender De ikke materialet, må De forvente, at klagen bliver afvist. Landsskatterettens ret til at afvise en klage fremgår af skattestyrelseslovens § 25, stk. 3."
Advokat NS besvarede den 27. juli 2004 Landsskatterettens brev således:
"Jeg har modtaget Deres brev af 14/7 2004, og skal påpege, at de efterspurgte afgørelser med sagsfremstilling fulgte allerede med min første klage af 4/6 2004, idet min klage af 12/7 2004 kun var forårsaget af den efterfølgende opkrævning, hvilket måske nok burde have fremgået af min klage af 12/7 2004.
Jeg vedlægger under alle omstændigheder kopier af min i realiteten enslydende klage af 4/6 2004 med det nævnte materiale."
I et brev af 2. august 2004 fra Landsskatteretten til advokat NS hedder det:
Fristen for at klage til Landsskatteretten er tre måneder. Deres klage til retten er modtaget den 13-07-2004, og den afgørelse, De klager over, er sendt den 10-03-2004. Det betyder, at fristen er overskredet.
En klage, der er indgivet for sent, vil normalt blive afvist. Dog vil klagen blive behandlet, hvis der er særlige omstændigheder, der taler for, at retten skal se bort fra fristoverskridelsen. De bedes derfor forklare, hvorfor fristen er overskredet. Reglerne om fristoverskridelse står i skattestyrelseslovens § 25, stk. 1.
Hvis Landsskatteretten ikke har modtaget Deres forklaring inden 14 dage, vil klagen blive afvist, og klageafgiften vil ikke blive betalt tilbage."
I advokat NSs svar af 17. august 2004 til Landsskatteretten hedder det:
"Hermed skal jeg forklare, at jeg mener, at klagen i denne sag er indgivet rettidigt - men jeg forstår, at den første klage dateret og afsendt af mig i juni 2004 - og således ubetinget rettidigt - der desværre kun blev sendt med almindelig post, ikke er kommet frem.
Jeg beder Dem undersøge, om ikke også den første klage - som jeg har sendt Dem kopi af - faktisk er modtaget. Ellers må den være bortkommet under postbesørgelsen.
Det må naturligvis ikke komme min klient til skade, at den er bortkommet på den ene eller anden måde."
Post Danmark har den 27. marts 2007 besvaret følgende spørgsmål fra advokat Poul Bostrup således:
"Post Danmark A/S bedes oplyse, om man er i besiddelse af oplysninger om, hvorvidt der har været fejl og uregelmæssigheder i postekspeditionen omkring den 4. juni 2004 for så vidt angår breve, der fremsendes fra ... til København."
Ved gennemgang af de daglige driftsrapporter i perioden omkring den 4. juni 2004 er der ikke nogen registreringer angående uregelmæssigheder i postbesørgelsen fra ... til København,"
"Det ønskes oplyst, hvilken generel sandsynlighed, der er for at breve forsvinder i posten. I denne forbindelse ønskes oplyst, hvor mange klager, der i 2004 er registreret over forsvundne breve."
"Ad spørgsmål 2
I 2004 er der registreret i alt 16.588 klager over bortkomst af indenlandske breve, hvilket svarer til 0,00148 % af det samlede antal brevforsendelser i 2004."
Landsskatteretten har den 27. marts 2007 afgivet følgende udtalelse til Kammeradvokaten:
"Ved brev af 19. marts 2007 har De anmodet Landsskatteretten om en udtalelse, der belyser, hvorledes indkomne klager håndteres, herunder forretningsgangen med hensyn til modtagestempel, anerkendelse, gebyr og journalisering.
Dagens indkomne klager får et modtagestempel, hvoraf det fremgår, hvilken dato klagen er indgået i Landsskatteretten. Samme dag, som klagen er indgået eller senest dagen efter, oprettes klagen i rettens journalsystem. Hvis klageafgiften er medsendt, registreres klageafgiften samtidig i journalsystemet.
Hvis klageafgiften ikke er medsendt, og det ikke fremgår af klagen, at afgiften er indsat direkte på Landsskatterettens konto, sendes der samme dag et brev, hvor retten anmoder om, at klageafgiften indbetales inden 14 dage. Brevet har følgende ordlyd:
Det bemærkes, at reglerne om klageafgift i 2004 fremgik af den nu ophævede skattestyrelseslovs § 25, stk. 4. Skattestyrelsesloven blev den 1. november 2005 erstattet af skatteforvaltningsloven, hvor reglerne om klageafgift fremgår af § 42, stk. 4.
Når klageafgiften er indgået, og andre formalia omkring klagen er opfyldt (eksempelvis at klagefristen er overholdt, og at afgørelsen og sagsfremstillingen er indsendt), sender retten et kvitteringsbrev, hvoraf det fremgår, at klagen er modtaget, og at betalingen af klageafgiften er registreret.
Det oplyses, at Landsskatteretten har underrettet afgørelsesmyndigheden om klagen, og at retten har bedt om, at det materiale, som har dannet grundlag for afgørelsen, bliver sendt til retten. Det oplyses endvidere, hvilket kontor i retten, der behandler sagen, og hvor lang sagsbehandlingstiden forventes at være."
Landsskatteretten har den 8. maj 2007 afgivet følgende supplerende udtalelse til Kammeradvokaten:
"A mod Skatteministeriet
Ved brev af 3. maj 2007 har De anmodet Landsskatteretten om at undersøge, om advokat NSs brev af 4. juni 2004 skulle befinde sig i sagen, j.nr. ...
Jeg kan oplyse, at brevet ikke befinder sig sagen."
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af A og supplerende forklaring af advokat NS.
A har forklaret bl.a., at han bad NS om at indbringe ToldSkats afgørelser af 9. og 10. marts 2004 for Landsskatteretten. Det var nogle dage efter, at han havde modtaget afgørelserne fra ToldSkat. Han kan ikke huske, at han modtog brevet af 4. juni 2004 fra NS med kopi af klagen, og han har ikke kunnet finde brevet derhjemme. Han opbevarer sagens papirer i et skab i sit køkken. Han kan ikke huske, om NS i juni måned 2004 bad ham om at indbetale et klagegebyr. Han husker ikke, at han modtog årsopgørelserne med udskrivningsdato i maj måned 2004, eller at han talte med NS om disse.
Advokat NS har forklaret bl.a., at han indtrådte i sagen, mens den var under behandling i ToldSkat. Afgørelserne blev drøftet med A, der ønskede at gå videre med sagen. Han husker ikke, hvornår disse drøftelser fandt sted i forhold til afgørelserne fra ToldSkat, men det var inden 3-måneders fristen. Han udarbejdede udkast til en klage, som blev til brevet af 4. juni 2004. A havde ikke betalt klagegebyret til ham, men han havde heller ikke bedt om det. Derfor vedlagde han ikke gebyret. Han arbejdede ikke Grundlovsdag og færdiggjorde derfor klagen den 4. juni 2004. Han har tre sekretærer, og når et brev er skrevet færdigt, bliver det lagt i en bakke, hvorefter sekretærerne på skift sørger for afsendelsen. Brevet var med 99 % sikkerhed skrevet af ham selv, da der i øverste højre hjørne er et journalnummer og ingen initialer. Sekretærerne skriver altid initialer. Han har helt sikkert selv rettet i brevet. Han husker ikke præcist, at han lagde brevet i en kuvert og i afsendelsesbakken, men han kan huske, at han tænkte, at nu var klagen sendt inden fristens udløb. Det var nok, fordi han ikke havde fået penge af A, at han ikke sendte klagegebyret med brevet, men han husker ikke de nærmere omstændigheder om gebyret. Det originale brev er på intet tidspunkt dukket op på hans kontor. Han husker på samme måde, at han sendte brevet af 4. juni 2004 til A. Heller ikke dette brev er siden dukket op i original. Det er en af de tre sekretærer, der forestod den fysiske afsendelse af brevene. Han kan ikke huske noget om, at der har været uregelmæssigheder omkring afsendelsen.
Efter afsendelsen af klagen den 4. juni 2004 modtog A på et tidspunkt årsopgørelser fra kommunen, hvorefter han blev kontaktet herom af A. Han tænkte ikke nærmere over, at han ikke hørte noget fra Landsskatteretten. Det er hans erfaring, at Landsskatterettens bekræftelser nogle gange lader vente længe på sig. A var nervøs over at have modtaget årsopgørelserne fra maj måned 2004 og bad ham om at søge om udsættelse af skatten. Han besluttede derfor at skrive brevet af 12. juli 2004, som er en lettere redigering af brevet af 4. juni 2004. Han gjorde det for at være helt sikker på, at klagen også omfattede årsopgørelserne. Han nævnte ikke brevet af 4. juni 2004 i brevet af 12. juli 2004, fordi han havde meget travlt. Han skrev ikke et nyt brev, men rettede bare lidt i det tidligere brev. Brevet af 12. juli 2004 blev sendt anbefalet, så det med sikkerhed kunne komme frem. A havde sået tvivl hos ham, og for at berolige A mest muligt sendte han det anbefalet. A mente, at noget måtte være gået galt, fordi han oplevede det således, at årsopgørelserne fra maj måned var kommet efter klagen den 4. juni 2004.
Han kontaktede hverken Landsskatteretten eller ToldSkat i perioden fra den 4. juni til den 12. juli 2004, da han ikke var i tvivl om, at klagen af 4. juni var afsendt og i orden. Sagen var i øvrigt slut hos ToldSkat. Han kontaktede heller ikke As kommune om andet end henstand med betalingen, men det skete efter hans bedste overbevisning på et senere tidspunkt.
Landsskatteretten bekræftede modtagelsen af klagen af 12. juli 2004. Det er korrekt, at Landsskatteretten ikke fik ToldSkats afgørelser med dette brev, for det havde Landsskatteretten allerede fået med brevet af 4. juni 2004, hvilket han svarede Landsskatteretten med kopi af den tidligere klage og bilag i form af afgørelserne. Landsskatteretten skrev i brevet af 2. august 2004, at 3-måneders fristen var overskredet, og det var rigtigt i forhold til brevet af 12. juli 2004. Nu gik det op for ham, at der var noget galt, for Landsskatteretten nævnte ikke klagen af 4. juni 2004.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at As klage først kan anses for indgivet ved advokat NSs brev af 12. juli 2004 og dermed efter klagefristens udløb, jf. den dagældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 25, stk. 1, 1. pkt. (nu skatteforvaltningslovens § 42, stk. 1, 1. pkt.).
Højesteret finder endvidere, at det heller ikke efter de oplysninger, der er fremkommet for Højesteret, med den fornødne sikkerhed er godtgjort, at brevet af 4. juni 2004 til Landsskatteretten blev afsendt af advokat NS.
Herefter, og idet der ikke i øvrigt er oplyst omstændigheder, som kan føre til et andet resultat, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for i medfør af skattestyrelseslovens § 25, stk. 1, 3. pkt, at se bort fra fristoverskridelsen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A inden 14 dage efter denne højesteretsdorns afsigelse betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.