text:
Skat.dk: Selskabstømning - almindeligt erstatningsansvar - rådgivere - indbyrdes ansvarsfordeling - køberbanker
11 Jun 2002 08:10
SKM2002.302.HR
I 245/2000, I 251/2000 og I 314/2000
Selskabstømning, selvfinansiering, erstatning, ansvarsfordeling, rådgiveransvar, pengeinstitut
Et overskudsselskab blev købt og videresolgt samme dag og i forbindelse hermed tømt. I begge handler blev købesummen tilvejebragt af selskabet egne midler. Sælgerne blev pålagt erstatningsansvar efter dansk ret almindelige erstatningregler og dømt til at erstatte de tabte selskabsskatter. Det kunne ikke fritage den oprindelige ejer for ansvar , at han havde handlet i tillid til rådgivning fra sin advokat og revisor, der ligesom klienten blev pålagt erstatninsansvar. Endvidere blev de banker, der havde medvirket på købersiden pålagt erstatningsansvar, idet de burde have indset, at selskabskøbene var selvfinansierede. Endelig blev personerne bag de 2 opkøberselskaber pålagt erstatningsansvar.
Den indbyrdes ansvarsfordeling skete med udgangspunkt i de retningslinier, som blev fastlagt af Højesteret i Thrane-sagen (TfS 1999,897 HD), idet der som følge af den oprindelige sælgers erfaring med at drive erhvervsvirksomhed ikke var grundlag for at fravige dem til gunst for ham.
Anpartsselskabsloven § 84, stk. 2 (dagældende).
I 245/2000
Aktieselskabet F1 Bank
(advokat John Jakobsen)
ApS H1 under konkurs
(kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm),
F2 Bank A/S (tidligere Sparekassen F2 A/S)
(advokat Jon Stokholm)
I 251/2000
I 314/2000
Revisionskontoret R1 A/S
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling, den 12. maj 2000
Marie-Louise Andreasen, Torben Melchior, Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen og Niels Grubbe.
Over for ApS H1, ...., under konkurs: Frifindelse .
Over for A og F2 Bank A/S (tidligere Sparekassen F2 A/S): A og F2 Bank skal solidarisk friholde F1 Bank for ethvert beløb, som F1 Bank måtte blive dømt til at betale til konkursboet, herunder renter og sagsomkostninger med tillæg af procesrente fra bankens betalingstidspunkt.
A og F1 Bank skal solidarisk til konkursboet betale 2.900.866 kr. med procesrente fra sagens anlæg den 28. juni 1996.
Over for konkursboet: Stadfæstelse.
Over for F1 Bank og F2 Bank: Stadfæstelse, subsidiært at F1 Bank og F2 Bank solidarisk, mere subsidiært alternativt, skal friholde ham for ethvert beløb, herunder sagsomkostninger, ud over 673.208 kr. med procesrente, som han måtte blive pålagt at betale til konkursboet.
Over for advokat B og Revisionskontoret R1 A/S: Advokat B og Revisionskontoret skal solidarisk friholde ham, helt eller delvis for ethvert beløb, herunder sagsomkostninger ud over 673.208 kr. med procesrente, som han måtte blive pålagt at betale til konkursboet.
F2 Bank
Over for A : Frifindelse, subsidiært frifindelse mod solidarisk med F1 Bank, mere subsidiært alene, at friholde A for, hvad denne betaler til konkursboet udover 1.787.037 kr, med procesrente og andel af sagsomkostninger.
Over for F1 Bank: Frifindelse, subsidiært frifindelse mod at friholde F1 Bank for, hvad denne betaler til A ud over 556.914,50 kr. med procesrente og andel af sagsomkostninger.
Over for A: Stadfæstelse, subsidiært frifindelse mod solidarisk med Revisionskontoret at betale et beløb fastsat af Højesteret, men ikke større end 2.227.658 kr.
Over for A: Stadfæstelse, subsidiært frifindelse mod solidarisk med advokat B at betale et beløb fastsat af Højesteret, men ikke større end 2.227.658 kr.
Advokat B og Revisionskontoret har anerkendt, at de er erstatningsansvarlige på lige fod med A, hvis det fastslås, at A er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab. De har gjort gældende, at ansvarsfordelingen i så fald skal ske i fuld overensstemmelse med det generelle fordelingsprincip, som er fastlagt ved Højesterets dom af 24. november 1999 i "Thrane-sagen" (U 2000.365,), således at sælgersiden udover As berigelse skal afholde halvdelen af forskellen mellem konkursboets erstatningskrav og berigelsen, og at de hver for sig endeligt skal bære 371.276,33 kr. af erstatningskravet. De har erklæret, at de sammen er solidarisk ansvarlige, og at de i deres indbyrdes forhold skal bære halvdelen hver.
Der er enighed om, at den berigelse, som A forlods skal bære i tilfælde af, at et eventuelt ansvar skal fordeles i overensstemmelse med det princip, som er fastlagt ved den nævnte dom i "Thrane-sagen", udgør 673.208 kr.
Besparelsen ved at købe selskabet for 59.004.500 kr. frem for at stifte et nyt med en tilsvarende egenkapital på 58.412.000 kr. er af konkursboet opgjort til ca. 129.000 kr., mens A har opgjort den til ca. 247.000,00 kr. Forskellen skyldes i hovedsagen dels, at renteværdi af skattekredit er medregnet af konkursboet , men ikke af A, dels at registreringsgebyr af konkursboet er beregnet ud fra en registreret aktiekapital på 1.500.000 kr. svarende til det overdragne selskabs, mens A har regnet med, at hele egenkapitalen skulle registreres som aktiekapital.
Erhvervskonsulent i F1 Bank KP har den 10. januar 2001 afgivet en erklæring, som parterne er enige om at lægge til grund, og hvori det hedder:
"Som vidne i ovennævnte sager skal jeg hermed komme med følgende ændringer til gengivelsen af mit vidneudsagn...
"Det var ikke sædvanligt, at banken modtog en check fra køberen i forbindelse med en selskabshandel"
I de af advokat D gennemførte selskabshandler, hvor A/S F1 Bank har deltaget som kapitalformidler, var det sædvanligt, at banken modtog en check fra slutkøberen.
"Han kontrollerede, at der var dækning for checken, ved at skrive til trassatbanken og bede om bekræftelse på, at købesummen ville blive overført, men han mener ikke at han ringede og spurgte, om der var dækning for checken"
Der blev sendt en telefax til køberbanken omhandlende transaktionerne, en telefax som blev bekræftet at køberbanken. Der blev ikke ringet om dækning på checken. Checken blev ikke kontrolleret.
"Han har formentligt ikke undersøgt, hvilket kontonummer der stod på checken"
Kontonummeret på checken er ikke undersøgt, idet checken ikke blev anvendt til noget i A/S F1 Bank."
A solgte H1 Holding ApS til G1 International Ltd. for en købesum på 59.004.500. kr. G1 videresolgte selskabet til K1 A/S for en købesum på 59.844.700 kr. G1s køb og videresalg af selskabet blev afviklet den 1. juli 1991 i overensstemmelse med Ds instruks af 1. juli 1991 til F1 Bank. G1s videresalgssum tilgik således F1 Bank til indsættelse på Ds klientkonto via en nationalbanksoverførsel fra F2 Bank mod samtidig overførsel fra F1 Bank af selskabets midler på 61.376.700 kr. til en konto i F2 Bank uden angivelse af selskabet som kontohaver. G1s købesum indgik på As konto i Danske Bank via en nationalbankoverførsel fra Ds klientkonto i F1 Bank mod samtidig overførsel af selskabets midler fra Danske Bank til en nyoprettet konto for selskabet i F1 Bank, hvorfra samme beløb videreførtes til F2 Bank som angivet.
Det er ubestridt, at K1 A/S over en konto i F2 Bank erhvervede anparterne i H1 Holding ApS for dette selskabs egne midler, og at der således var tale om ulovlig selvfinansiering i strid med den dagældende bestemmelse i anpartsselskabslovens § 84, stk. 2 (nu § 49, stk. 2).
Ved salget af overskudsselskabet, hvis eneste aktiv var en pengebeholdning, opnåede A ud over egenkapitalen en merpris på 558.100 kr., der i overdragelsesaftalen var fastsat som 35 pct. af den latente skat på 1.594.600 kr. for det løbende regnskabsår, der sluttede 30. juni 1991. A var bekendt med, at merprisen - ifølge udsagn fra NC, der repræsenterede køberen - var begrundet blandt andet i, at køberen ville lade selskabet købe afskrivningsberettigede aktiver for at eliminere den latente skat. Under disse omstændigheder havde A anledning til at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser. Han måtte samtidig indse, at denne risiko ville være særlig stor, hvis købesummen blev betalt med selskabets egne midler. Den af køberen betingede samtidighed mellem på den ene side overførslen af selskabets kontante beholdning og på den anden side overførslen af købesummen bevirkede, at det måtte fremstå som en nærliggende mulighed, at der ville ske selvfinansiering. A gjorde ikke noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko.
Højesteret finder herefter, at A på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser og derfor er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab. Det kan ikke fritage ham for ansvar, at han har handlet i overensstemmelse med, hvad advokat B og statsautoriseret revisor TP, Revisionskontoret R1, anbefalede ham.
F1 Bank samarbejdede i perioden fra den 25. september 1990 til den 17 . januar 1992 med D i forbindelse med 32 køb af selskaber. Ved indledningen af samarbejdet havde D på opfordring fra F1 Bank givet banken notatet af 21. september 1990 om en fremgangsmåde ved udlån af et datterselskabs midler til moderselskabet til finansiering af dettes erhvervelse af datterselskabet. Det er ubestridt, at den beskrevne fremgangsmåde indebar ulovlig selvfinansiering. I sidste kvartal af 1990 blev der gennemført 5 køb på den beskrevne måde med pengeoverførsler via F1 Bank, og således at samtlige transaktioner blev afsluttet samme dag. En række senere køb blev også gennemført via F1 Bank med lignende pengeoverførsler til berigtigelse af en række gensidigt afhængige transaktioner, som alle blev afsluttet samme dag, efter samme koncept, som er anvendt i denne sag. Det måtte derfor for banken fremstå som en nærliggende mulighed, at der fortsat skete selvfinansiering ved disse handler.
Det fremgik af Ds instruks af 1. juli 1991 til F1 Bank, at betaling af købesummen ved G1s videresalg var betinget af samtidig overførsel af selskabets kontante beholdning til en eksisterende konto i F2 Bank uden angivelse af kontohaverens navn. Samtidig skulle der ske betaling af købesummen ved G1s køb med midler fra den konto i F1 Bank, hvorpå købesummen ved videresalget skulle indsættes på betingelse af, at selskabets midler overførtes til en konto i selskabet navn.
Efter det anførte om samarbejdet med D og instrukserne fra denne burde F1 Bank have indset, at banken medvirkede til overtrædelse af reglen i anpartsselskabslovens § 84, stk. 2. Da selskabets kontante beholdning oversteg den kontante købesum, måtte det endvidere for F1 Bank fremstå som en nærliggende mulighed, at selskabet havde kreditorer, der ved ulovlig selvfinansiering ville blive udsat for en betydelig risiko. F1 Bank gjorde imidlertid ikke noget for at afværge den risiko, som en sådan selvfinansiering ville medføre for selskabets eventuelle kreditorer.
Med denne begrundelse tiltræder Højesteret, at F1 Bank på uforsvarlig måde tilsidesatte kreditorernes og dermed skattevæsenets interesser og derfor er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab.
Advokat B og Revisionskontoret har anerkendt, at de under disse omstændigheder er erstatningsansvarlige, og at de hæfter på lige fod med A.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at F2 Bank tillige er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab.
Ved erstatningsbyrdens fordeling mellem de ansvarlige må der tages udgangspunkt i de principper, der er fastlagt ved den nævnte højesteretsdom i "Thrane-sagen" (U2000.365) .
A skal forlods bære den berigelse på 673.308 kr.[673.208kr.RED], han har opnået ved salget. Han skal endvidere i det indbyrdes forhold mellem ham og de involverede banker på købersiden - F1 Bank og F2 Bank bære halvdelen af restbeløbet på 2.227.658 kr., dvs. 1.113.829, kr., idet Højesteret finder, at det forhold, at et senere køberleds bank er inddraget i sagen, ikke kan begrunde en fravigelse af det udgangspunkt for denne fordeling, der er anført i dommen i ''Thrane-sagen". A skal således i det indbyrdes forhold mellem ham og F1 Bank betale i alt 1.787.037 kr. og F1 Bank 1.113.829 kr.
I det indbyrdes forhold mellem A og hver af hans rådgivere, advokat B og Revisionskontoret, skal sælgersidens andel af erstatningskravet ud over As berigelse på 673.208 kr., dvs. 1.113.829. kr., ligedeles mellem de ansvarlige, idet Højesteret under hensyn til As erfaring med at drive erhvervsvirksomhed finder, at der ikke er grundlag for at fravige det udgangspunkt for fordelingen, der er fastslået i dommen i "Thane -sagen".
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der i det indbyrdes forhold mellem F1 Bank og F2 Bank skal ske en ligedeling af erstatningsbyrden.
Da F2 Bank er medansvarlig for skattevæsenets tab, tager Højesteret As påstand over for banken om friholdelse til følge som nedenfor bestemt.
Det bemærkes , at landsrettens dom ikke er anket af D og C, og at dommens afgørelse for så vidt angår disse parter derfor står ved magt.
A og Aktieselskabet F1 Bank skal solidarisk betale 2.900.866 kr, til ApS H1, ...., under konkurs med procesrente. I deres indbyrdes forhold bærer A 1.787.037 kr. heraf og F1 Bank 1.113.829 kr., begge beløb med procesrente.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal A og F1 Bank solidarisk betale 400.000 kr. til konkursboet. I deres indbyrdes forhold bærer A 240.000 kr. heraf og F1 Bank 160.000 kr.
I øvrigt betaler ingen af parterne i sagen sagsomkostninger til nogen anden part.
Advokat B og Revisionskontoret R1 A/S skal solidarisk friholde A for, hvad han betaler til konkursboet af det idømte erstatningsbeløb på 2.900.866 kr. ud over 1.044.484 kr. og op til 1.787.037 kr., og solidarisk friholde ham for 2/3 af, hvad han betaler ud over 1.787.037 kr., alt med procesrente. De skal desuden solidarisk friholde A for, hvad han betaler til konkursboet af det idømte sagsomkostningsbeløb på 400.000 kr. ud over 140.000, kr. og op til 240.000 kr., og solidarisk friholde ham for 2/3 af, hvad han betaler ud over 240.000 kr.
F2 Bank A/S skal friholde F1 Bank for, hvad F1 Bank betaler til konkursboet af det idømte erstatningsbeløb på 2.900.866 kr. ud over 556.914,50 kr. og op til 1.113.829 kr., og skal solidarisk med A friholde F1 Bank for halvdelen af, hvad banken betaler ud over 1.113.829 kr., alt med procesrente. F2 Bank skal desuden friholde F1 Bank for, hvad F1 Bank betaler til konkursboet af det idømte sagsomkostningsbeløb på 400.000 kr. ud over 80.000 kr. og op til 160.000 kr, og skal solidarisk med A friholde F1 Bank for halvdelen af, hvad banken betaler ud over 160.000 kr. I det indbyrdes forhold mellem F2 Bank og A skal deres solidariske friholdelsespligter endeligt bæres af A.
F2 Bank skal solidarisk med F1 Bank friholde A for, hvad A betaler til konkursboet af det idømte erstatningsbeløb på 2.900.866 kr. ud over 1.787.037 kr. med procesrente og af det idømte sagsomkostningsbeløb på 400.000 kr. ud over 240.000 kr. I det indbyrdes forhold mellem F2 Bank og F1 Bank skal de hver især bære halvdelen af deres solidariske friholdelsespligter.
For så vidt procesrente er tilkendt, beregnes den fra den 28. juni 1996.
De idømte beløb betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.


text:
Nye domme fra Højesteret: Få styr på 120-dagesreglen - Bonnesen Advokater
Ved opgørelsen af 120 sygedage i forbindelse med en deltidssyge-
melding skal der ikke indgå skønnet fravær for søndage, helligdage eller andre arbejdsfrie dage. Det har Højesteret nu slået fast i to nye domme. Her blev det også slået fast, at en arbejdsgiver ikke er forpligtet til at acceptere en medarbejders tilbud om at gå på deltid, og derfor har sådan et tilbud ikke indflydelse på beregningen af sygedage. Vi ser her nærmere på 120-dagesreglen, og hvad man som arbejdsgiver skal være opmærksom på.
Hvorfor er reglen vigtig for arbejdsgiver?
120-dagesreglen er en bestemmelse om, at man som arbejdsgiver kan opsige med kun 1 måneds varsel, hvis virksomheden har betalt løn under sygdom i 120 dage i en periode på 12 måneder. Bestemmelsen kan således gøre det billigere for en virksomhed, at opsige en sygemeldt medarbejder, særligt hvis medarbejderen ellers havde krav på et længere opsigelsesvarsel.
Derudover har bestemmelsen den betydning, at en opsigelse i henhold til 120-dages reglen som udgangspunkt anses for at være en saglig opsigelse. Da sygdom er lovligt forfald og opsigelse pga. sygdom derfor ofte vil være usaglig, giver bestemmelsen altså en mulighed for at opsige pga. sygdom, men uden at virksomheden skal betale godtgørelse for usaglig opsigelse.
120-dages reglen gælder kun hvis det i ansættelseskontrakten er aftalt, at bestemmelsen er gældende i ansættelsesforholdet. Selvom reglen fremgår af funktionærloven, er det altså ikke en bestemmelse, som automatisk kan anvendes overfor alle funktionærer, som de øvrige bestemmelser i loven.
Det er et krav, at der er betalt løn under sygdom i 120 dage indenfor 12 måneder, og opsigelse efter 120-dages reglen skal ske i umiddelbar tilknytning til udløbet af de 120 dage, og mens funktionæren stadig er syg.
Disse krav har drillet mange virksomheder, da domspraksis har vist, at man som virksomhed skal have pinligt styr på registreringen af sygedage, og man skal vide, hvornår weekender skal tælles med, og hvordan man skal tælle sygedagene sammen, når der er tale om deltidssygemelding. Hvis virksomheden tæller forkert, og eks. først opsiger efter 128 sygedage eller på den 119. sygedag, har den ansatte krav på det opsigelsesvarsel, der følger af de almindelige opsigelsesregler. Retspraksis har vist, at man skal tælle lørdag og søndag med i de 120 dage, hvis den ansatte er syg både fredag og mandag. Hvis den ansatte derimod kun er syg om mandagen, skal weekenden ikke tælles med. Ligeledes har retspraksis slået fast, at man ved delvist sygefravær kun må medregne den faktiske fraværstid.
To nye domme fra Højesteret vedr. deltidssygemelding
120-dages reglen indeholder ingen retningslinjer for hvordan sygefraværet, herunder et delvist sygefravær, skal opgøres, og den har derfor givet anledning til mange retssager. For nyligt har Højesteret afsagt to domme om 120-dages reglen i relation til deltidssygemelding, som giver klarhed over, hvordan reglen skal anvendes.
I den første sag skulle Højesteret tage stilling til, hvorvidt en virksomhed havde beregnet de 120 dage korrekt i et tilfælde, hvor den ansatte havde været deltidssygemeldt i en del af sygeperioden. Medarbejderen var ansat med en ugentlig arbejdstid på 32 timer, fordelt så medarbejderen arbejdede mandag, tirsdag, onsdag og fredag samt 3 timer hver anden lørdag. I en periode var medarbejderen deltidssygemeldt, så hun ikke var på arbejde om tirsdagen, hvilket medførte et sygefravær på 7 timer om ugen. Senere var hun også sygemeldt om onsdagen, hvilket medførte et sygefravær på 16 timer ugentligt. Medarbejderen endte med at være fuldtidssygemeldt, og blev opsagt efter 120-dages reglen.
Arbejdsgiveren havde beregnet de 120 dage som et gennemsnit, hvorved det faktiske sygefravær blev sat i forhold til den ugentlige arbejdstidsnorm. På den måde indgik weekender og helligdage samt de arbejdsfrie torsdage forholdsmæssigt i beregningen
Spørgsmålet i sagen var, hvordan sygedagene skulle beregnes i de perioder, hvor medarbejderen havde været deltidssygemeldt.
Højesteret slog indledningsvist fast, at der ikke for de faktiske hele fraværsdage kan ske en omregning baseret på forholdet mellem fraværstimer og ugentlig arbejdstid, der indebærer at en del af de dage, hvor funktionæren har arbejdet fuld tid, tælles med som sygedage. I de perioder hvor den ansatte var sygemeldt, skulle der derfor kun medregnes henholdsvis én og to dage om ugen i opgørelsen af de 120 dage. Generelt udtalte Højesteret, at har en ansat været fraværende pga. sygdom en hel dag, hvor den ansatte skulle have været på arbejde, skal denne dag anses som én sygedag, uanset hvor mange timer, den ansatte skulle have arbejdet den pågældende dag.
Endvidere slog Højesteret fast, at man ved deltidssygemelding kun kan medregne det faktiske fravær, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage. Allerede i 1990 havde Højesteret fastslået princippet om, at sygefravær en del af en arbejdsdag skulle medregnes i de 120 dage med den faktiske fraværstid. Dengang blev der imidlertid ikke taget stilling til, hvordan man skulle forholde sig til de arbejdsfri dage. Ved den nye dom afviste Højesteret, at arbejdsgiver ved deltidssygemelding må medregne en skønnet "faktisk fraværstid" for søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage.
Man kan altså ikke lave en gennemsnitsberegning, da det kun er det faktiske fravær på arbejdsdagene, som kan indgå i beregningen af de 120 dage. Dette betød, at regnestykket ikke nåede op på de 120 dage, hvorfor betingelserne for at opsige med forkortet varsel ikke var til stede. Virksomheden blev derfor dømt til at betale løn og feriepenge i den længere opsigelsesperiode.
I den anden højesteretsdom var spørgsmålet, hvordan sygedage - i en periode, hvor medarbejderen havde tilbudt at vende tilbage på nedsat tid - skulle indgå ved beregningen af de 120 dage.
Medarbejderen var fuldtidsansat som klinikassistent hos en tandlæge. Efter en længere sygeperiode meddelte medarbejderen, at hun ville være i stand til at vende tilbage til arbejdet 20 timer ugentligt med udsigt til at blive helt raskmeldt efter ca. en måned. Tandlægen afviste tilbuddet af hensyn til klinikkens drift og behovet for en fuldtidsansat, og meddelte at klinikassistenten ville være at betragte som fuldtidssygemeldt under hele sygemeldingen. Da klinikassistenten igen blev sygemeldt, blev hun opsagt i medfør af 120-dages reglen.
HK gjorde under sagen gældende, at den tid, som klinikassistenten havde tilbudt at genoptage arbejdet, ikke kunne indgå i opgørelsen af de 120 dage, da hun jo ikke havde været syg de pågældende dage/timer. HK mente derfor ikke, at der på opsigelsestidspunktet var ydet løn under sygdom i 120 dage.
Højesteret fastslog, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en medarbejder, som er delvist uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Herefter nåede retten frem til, at selvom tandlægen havde afslået tilbuddet om at genoptage arbejdet som deltidssygemeldt, kunne alle dagene i den pågældende periode medregnes som hele fraværsdage ved beregningen af de 120 sygedage.
Ved deltidssygemeldinger kan weekender og andre arbejdsfri dage ikke medregnes i opgørelsen af de 120 sygedage, uanset om sygefraværet er placeret som hele eller delvise arbejdsdage. Det er således kun det faktiske fravær, der kan medregnes ved en deltidssygemelding.
Endvidere er det en del af arbejdsgiverens ledelsesret, at arbejdsgiver har ret til at afvise en delvis genoptagelse af arbejdet. Af dommen kan udledes, at denne ret ikke er betinget af, at afslaget er rimeligt begrundet i arbejdspladsens forhold eller hensyn til arbejdets tilrettelæggelse i øvrigt.
HK havde argumenteret for det modsatte med henvisning til sygedagpengelovens regler om sygefraværssamtaler og fastholdelsesplaner som bl.a. har til formål at få den sygemeldte tilbage i jobbet helt eller delvist for at fastholde ansættelsen.
Højesteret har imidlertid med dommen slået fast, at disse regler i sygedagpengeloven ikke ændrer ved at en arbejdsgiver har en ubetinget ret til at afvise at acceptere en delvis genoptagelse af arbejdet, og at et sådant afslag ikke har indflydelse på beregningen af sygedage.
Som udgangspunkt kan alt sygefravær medregnes, også sygdom under graviditet. Hvis der imidlertid er tale om graviditetsbetinget sygdom, vil det stride mod Ligebehandlingsloven at tælle sådanne sygedage med.
Skyldes sygefraværet handicap kan sygdommen kun tælles med, hvis virksomheden har opfyldt sin tilpasningsforpligtelse i henhold til forskelsbehandlingslovens regler, eller hvis virksomheden ikke burde vide, at funktionæren lider af et handicap.
Da det kan være vanskeligt at vurdere, om et sygefravær skyldes et handicap, anbefales det derfor, at virksomheder er påpasselige, når der er tale om langvarigt sygdom, således at det konkret vurderes, om det kan være hensigtsmæssigt eller nødvendigt, at acceptere, at en sygemeldt medarbejder genoptager arbejdet delvist.
Har du spørgsmål til 120-dagesreglen eller andre ansættelsesretlige spørgsmål, er du altid velkommen til at kontakte Bonnesen Advokaters team inden for arbejds- og ansættelsesret - du finder deres kontaktoplysninger øverst.
E-mail: si@bonnesen.dk
Telefon: +45 63 14 14 09
E-mail: ap@bonnesen.dk
Telefon: +45 63 14 14 28

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Trafikulykker: Højesteret vurderer grov uagtsomhed hos motorcyklist
Højesteret vurderer grov uagtsomhed hos motorcyklist
Højesteret afsiger markant dom om grov uagtsomhed i trafikken.
Sagen vedrørte en trafikulykke, hvor en motorcykel kørte ind i en venstresvingende bil. Motorcyklisten havde haft en hastighed på ikke under 105 km/t, og den tilladte hastighed var 60 km/t. Motorcyklisten havde endvidere på strækningen op mod krydset kørt sin motorcykel på et baghjul alene. Motorcyklisten havde været fulgt af to andre motorcyklister, der havde måttet bremse hårdt ned for ikke at ramme bilisten.
Ulykken havde haft et strafferetligt efterspil, idet motorcyklisten var blevet idømt en bøde på kr. 4.500 for overtrædelse af færdselsloven, og han var endvidere blevet fradømt sit kørekort for en 6 måneders periode.
Motorcyklisten rejste krav mod bilistens forsikring for den personskade han havde pådraget sig. Forsikringsselskabet bestred at skulle betale, da man mente at motorcyklistens kørsel havde været groft uagtsom, og at erstatningen derfor måtte bortfalde.
Højesteret fastslog, at det ved vurderingen af den grove uagtsomhed i færdselslovens § 101, ikke er enhver form for grov uagtsomhed, der kan få betydning for bortfald eller nedsættelse af en erstatning. Nedsættelse kan kun ske, hvis der er tale om meget grov uagtsomhed. Her fraviger man således den traditionelle fortolkning af begrebet grov uagtsomhed i erstatningsretten.
Højesteret fandt efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder imidlertid ikke, at motorcyklistens adfærd var så grov, at erstatningen skulle nedsættes. Landsretten var kommet frem til det samme resultat.
Krav på tabt arbejdsfortjeneste afvist
Østre Landsret fandt ikke, at der var tilknytning til...Læs mere
Privattegnet invalidepension skulle ikke fratrækkes erstatning for tabt arbejdsfortjenste
Højesteret stadfæster landsretsdom.Læs mere
Dødsulykke udløste ikke dobbelterstatning
Højesteret fortolker erstatningsansvarslovens § 14Læs mere

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Igen konservativt flertal i den amerikanske Højesteret » Den Korte Avis - Klar – Skarp – Seriøs
Igen konservativt flertal i den amerikanske Højesteret
Søren Skafte Neil Gorsuch / Wikipedia
Læs ogsåDonald Trump fokuserer på økonomi og jobs før klimaet! Det gør man også i Polen!Helt groteskt: Rumænsk politi kan ikke få tre efterlyste forbrydere udleveret, da Højesteret mener, at fængslerne i landet er for dårligeKlimaaftalen ude i den store verdenJustitsminister Søren Pape: Det er grotesk, at vi ikke kan sende kriminelle rumænere ud af DanmarkIntet er for småt, og intet er for dumt til at blive brugt, når det gælder TrumpUSA’s udenrigsministerium advarer amerikanske turister om, hvor de især skal vogte sig for terror i Europa Da den konservative dommer Neil Gorsuch mandag aften aflagde ed til USA’s Højesteret, indfriede præsident Donald J. Trump et af sine vigtigste valgløfter om at sikre, at den afdøde Antonin Scalia blev efterfulgt af en konservativ dommer, der vil stå vagt om amerikanske frihedsrettigheder og USA’s konstitution. Politisk slagsmål Da højesteretsdommer Antonin Scalia uventet [...]
Da den konservative dommer Neil Gorsuch mandag aften aflagde ed til USA’s Højesteret, indfriede præsident Donald J. Trump et af sine vigtigste valgløfter om at sikre, at den afdøde Antonin Scalia blev efterfulgt af en konservativ dommer, der vil stå vagt om amerikanske frihedsrettigheder og USA’s konstitution.
Da højesteretsdommer Antonin Scalia uventet døde i Texas lørdag den 13. februar 2016, udløste det en indædt kamp mellem Republikanere og Demokrater om indflydelse på udnævnelsen af hans efterfølger.
Inden dødsfaldet havde den amerikanske højesteret et konservativt 5-4 flertal, og præsident Obama syntes fra dag 1. at være indstillet på at udpege en ny liberal dommer i højesteret.
Ifølge forfatningen er det Kongressen, der beslutter hvordan Højesteret sammensættes. Men artikel 2 i forfatningen giver også præsidenten beføjelse til at udpege dommere – forudsat, han kan opnå Senatets samtykke!
Præsident Obama nominerede allerede onsdag den 16. marts 2016 Merrick B. Garland som dommer i den amerikanske Højesteret. Med valget af en kendt liberal dommer som dommer på livstid udfordrede han Republikanerne.
Barack Obama motiverede sit valg med, at Garland er respekteret som en af landets skarpeste jurister. Samtidig repræsenterer han efter sigende ordentlighed, beskedenhed, og integritet.
Republikansk blokering
Selvom Barck Obama advarede mod at at gøre nomineringen til Højesteret til en del af kampen mellem Demokrater og Republikanere, og opfordrede til at følge proceduren og afholde en ”fair” høringsproces i Senatet, reagerede Republikanernes leder, Senator Mitch McConnell, med at gentage den velkendte republikanske position: at nomineringen skulle afvente resultatet af præsidentvalget.
”Det amerikanske folk kan meget vel vælge en præsident, der beslutter at nominere Garland til Højesteret, sagde Mr. McConnell. ”Den næste præsident vil måske også vælge en helt anden til posten. Uanset er det vores opfattelse, at folket skal have mulighed for at udtrykke en mening om den ledige post som Højesteretsdommer”.
Den holdning blev stærkt støttet af Donald J. Trump og de øvrige republikanske præsidentkandidater.
Republikanerne udnyttede samtidig deres flertal i Senatet til at forhindre en nominering af Merrick B. Garland.
Efter præsidentskiftet har Neil Gorsuch været underkastet den sædvanlige høringsproces i Senatet. Efter tilsidesættelse af den normale procedure blev Gorsuch godkendt med simpelt flertal, idet det bemærkes, at 3 demokratiske senatorer faktisk støttede hans udnævnelse.
Højesteret i Washington DC, er i henhold til den amerikanske forfatning den dømmende magts ultimative organ. Højesteret beskæftiger sig med sager der vedrører hele nationen, og kendelserne danner præcedens for alle lavere retsinstanser. En af dens mest kendte beføjelser er retten til at afgøre, om en lov eller handling er forfatningsstridig.
De 9 dommere i Højesteret er udnævnt på livstid, og med udnævnelsen af 49-årige Neil Gorsuch har Højesteret igen et konservativt 5-4 flertal.	Del denne artikel

matches: Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Værdiansættelse - brugt motorkøretøj - førstegangsregistrering her i landet
06 Feb 2009 12:48
28 Jan 2009 15:18
SKM2009.104.HR
1. afdeling, 127/2007
Værdiansættelse, motorkøretøj
Højesteret tiltrådte, at der efter ordlyden af og forarbejderne til registreringsafgiftslovens § 10, stk. 1, er hjemmel til SKATs praksis, hvorefter der ved værdiansættelsen af brugte motorkøretøjer i forbindelse med førstegangsregistrering her i landet tages udgangspunkt i annoncerede forhandlerudsalgspriser på tilsvarende køretøjer på det danske marked, heri iberegnet sædvanlig forhandleravance.
Højesteret tiltrådte endvidere, at den danske praksis ikke strider imod forbuddet mod fiskal diskrimination i EF-Traktatens artikel 90, stk. 1, som fortolket i EF-Domstolens praksis, i forhold til brugte biler, der indføres her til landet fra andre EU-lande, herunder som flyttegods i forbindelse med privatpersoners flytning til Danmark fra et andet EU-land.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte det konkrete værdiskøn i sagen, der var udøvet af sagkyndige vurderingsmænd, jf. den dagældende registreringsafgiftslovs § 13 (stadfæstelse af SKM2007.124.ØLR).
Registreringsafgiftsloven § 10, stk. 1 (dagældende)
Værdiansættelsescirkulære nr. 139 af 19. juni 1991 (dagældende)
EF-traktaten artikel 90
(advokat Henrik Krebs)
Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Poul Dahl Jensen, Vibeke Rønne og Henrik Waaben
I tidligere instans er afsagt: dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 5. februar 2007.
Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at den afgiftspligtige værdi af hans bil mrk. Volvo ..., stel nr. ..., udgør 88.772 kr., subsidiært et beløb mindre end 119.000 kr. A har endvidere nedlagt påstand om tilbagebetaling af den uretmæssigt opkrævede afgift med tillæg af rente.
Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til SKAT til fornyet behandling.
A har ikke for Højesteret gjort gældende, at grundlaget for den konkrete vurdering af værdien af hans bil var utilstrækkeligt, eller at værdiansættelsen skal foretages under hensyn til markedsforholdene i andre EU-lande.
A har for Højesteret navnlig anført, at vurderingsmyndighedernes værdiansættelse er i strid med registreringsafgiftslovens § 10, stk. 1, og med EF-traktatens artikel 90 og EF-domstolens praksis. Forhandlerens avance kan ikke medtages ved beregningen af bilens afgiftspligtige værdi. Ved værdiansættelsen bør der sondres mellem, om der er tale om import af en brugt bil til Danmark, eller om der som her er tale om indførsel af en brugt bil som flyttegods ved en grænseoverskridende flytning. Det er endvidere uigennemskueligt, hvad der er baggrunden for vurderingsmyndighedens fastsættelse af fradraget for bilens stand til 7.000 kr. svarende til et nedslag i den skønnede handelspris på 19.600 kr. I stedet skal fradraget fastsættes på grundlag af de udbedringsomkostningcr på 43.173,64 kr., som fremgår af den autoriserede Volvo-forhandlers tilbud.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at de danske myndigheders værdiansættelsespraksis ligger inden for rammerne af de principper, som EF-domstolen har opstillet i sin praksis vedrørende EF-traktatens artikel 90. Der er tale om lovlige, objektive og saglige værdiansættelsesprincipper, der muliggør en ensartet og praktisk gennemførlig tilrettelæggelse af myndighedernes vurdering til brug for afgiftsberigtigelsen af alle de brugte køretøjer, der indføres i landet. Vurderingsmyndighedernes praksis vedrørende værdiansættelse adskiller sig ikke afgørende fra den østrigske praksis, der blev godkendt ved EF-domstolens dom af 29. april 2004 i sag C-387/01. De annoncerede forhandlerudsalgspriser for tilsvarende brugte køretøjer er alene et udgangspunkt for vurderingen, idet en række konkrete elementer i den samlede vurdering bevirker en nedjustering af værdiskønnet. Generelt kan det siges, at myndighederne ikke fastsætter værdien af brugte køretøjer til det samme som forhandlerudsalgsprisen på tilsvarende indregistrerede køretøjer, men at myndighederne tilstræber at ramme et niveau, der ligger på et gennemsnit af forskellen mellem forhandlerindkøbsprisen og forhandlerudsalgsprisen.
Ansættelsen af værdien af A' bil er sket på grundlag af tre sagkyndiges besigtigelse, og der er ikke grundlag for at tilsidesætte deres skøn.
Til belysning af bilens værdi i efteråret 2004 har A fremlagt tilbud fra Volvo, ifølge hvilke omkostningerne ved en istandsættelse dengang udgjorde 43.173,64 kr.
Retsgrundlaget mv
§ 10, stk. 1, i den dagældende registreringsafgiftslov havde følgende ordlyd:
"§ 10. For brugte køretøjer fastsættes den afgiftspligtige værdi ved vurdering. Ved vurderingen ansættes køretøjets almindelige pris, indbefattet merværdiafgift, men uden afgift efter denne lov, ved salg til bruger her i landet i den stand, hvori det skal registreres. Den afgiftspligtige værdi kan dog ikke overstige køretøjets oprindelige pris som nyt"
Efter § 13 i den dagældende registreringsafgiftslov blev vurderingen af et brugt køretøj med henblik på afgiftsberigtigelse foretaget af tre beskikkede vurderingsmand, hvoraf én skulle være teknisk kyndig og én være handelskyndig.
I det dagældende cirkulære nr. 139 af 19. juni 1991 om vurdering af motorkøretøjer mv. hed det bl.a.:
"Kapitel 4
Brugte køretøjer
§ 12. Udgangspunktet for vurderingen er den almindelige pris, inkl. registreringsafgift, for et tilsvarende brugt køretøj eller et køretøj af så vidt muligt tilsvarende mærke og model på anmeldelsestidspunktet i normalt vedligeholdt stand.
§ 13. Den afgiftspligtige værdi, som er den almindelige pris, uden registreringsafgift, men inkl. moms, fastsættes på den i bilag 2 anførte måde.
Stk. 2. I værdien foretages fradrag eller tillæg på grundlag af en samlet vurdering af køretøjets kilometerstand, vedligeholdelsesstand, eventuelle forbedringer og øvrige beskaffenhed."
I EF-domstolens dom af 29. april 2004 i sag C-387/01 vedrørende en præjudiciel forelæggelse fra en østrigsk domstol i en sag, som omhandlede et tysk ægtepar, der medtog deres to brugte personbiler som flyttegods til Østrig, hedder det i præmisserne 21 og 71-76:
Nr. 5.2 i det østrigske finansministeriums cirkulære af 1. september 1995 om ændring af retningslinjerne for NoVA (Finansministeriet, Afdeling IV, GZ. 140609/8 IV/11195, herefter »cirkulæret af 1. september 1995«) giver følgende præciseringer vedrørende beregning af NoVA:
"5.2 - Handelsværdi
5.2.1 Indførsel, inden for Fællesskabet
Handelsværdien tager udgangspunkt i de nationale Eurotax-noteringer. Værdien udgøres af gennemsnittet mellem forhandlerens købs- og salgspris (uden moms og NoVA). Dette gennemsnit svarer almindeligvis til den pris, der kan opnås ved salg af det importerede køretøj til en privatperson på det nationale område (= individuel salgspris i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i BewG's § 10). I praksis kan handelsværdien være forskellig fra dette gennemsnit på grund af forskelle i betingelserne om garanti og service efter salg, eventuelle nødvendige reparationer, udstyr eller slitage på køretøjet. Købsprisen i udlandet kan ex officio anses for den handelsværdi, hvorefter NoVA beregnes, hvis den ikke afviger mere end 20% fra den gennemsnitlige notering. Afgiftsskyldneren skal konkret godtgøre enhver afvigelse, der overstiger 20%."
For at lindre en diskriminerende beskatning skal den værdi, der fastsættes af administrationen som beskatningsgrundlag for det indførte køretøj, nøjagtigt afspejle værdien af et lignende køretøj, der allerede er registreret i udlandet.
Det fremgår af sagen, og navnlig af cirkulæret af 1. september 1995, at den østrigske finansadministration med henblik på at fastlægge den værdi af indførte brugte motorkøretøjer, som NoVA-grundafgiften beregnes på grundlag af, lægger disse køretøjers handelsværdi til grund. Dette er en fast værdi, der tager udgangspunkt i Eurotax-noteringerne, og den svarer almindeligvis til den pris, der kan opnås ved salg af det indførte køretøj til en borger i indlandet.
Med hensyn til en sådan vurdering har Domstolen fastslået, at selv om der kun kan tages hensyn til den faktiske værdiforringelse af motorkøretøjer, ved at der foretages en vurdering af eller afgives en sagkyndig erklæring for hvert af disse, kan en medlemsstat for at undgå den byrde, som er uadskilleligt forbundet med en sådan ordning, ved hjælp af faste beregningstabeller, som er fastlagt ved lov eller administrative bestemmelser, og som er beregnet på grundlag af kriterier som alder, kilometerstand, stand i almindelighed, fremdrivningsmiddel, køretøjets mærke eller model, fastsætte en værdi for brugte køretøjer, der som hovedregel ligger meget tæt på deres faktiske værdi (Gomes Valente-dommen, præmis 24).
Domstolen har ligeledes fastslået, at ved udarbejdelsen af disse beregningstabeller kan medlemsstatens myndigheder støtte sig til en særlig publikation, som indeholder gennernsnitspriserne for brugte køretøjer på det nationale marked, eller til en liste over de gennemsnitspriser, der sædvanligvis anvendes i branchen (Gomes Valente-dommen, præmis 25).
For at undgå enhver forskelsbehandling er det derfor nødvendigt, at de faste beløb, der er fastsat med udgangspunkt i Eurotax-noteringerne, på præcis måde afspejler køretøjernes reelle værdiforringelse og gør det muligt at sikre, at afgifter for indførte brugte køretøjer ikke i noget tilfælde overstiger størrelsen af den residualafgift, som indgår i værdien af lignende brugte motorkøretøjer, der allerede er registreret i indlandet.
Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om handelsværdimetoden opfylder betingelserne nævnt i den foregående præmis.
Efter ordlyden af den dagældende registreringsafgiftslovs § 10, stk. 1, og bestemmelsens forarbejder tiltræder Højesteret, at der ved fastsættelsen af den afgiftspligtige værdi af et brugt køretøj, der skal registreres her i landet første gang, skal tages udgangspunkt i den markedspris, som en bruger generelt må forventes at ville betale for et tilsvarende køretøj, heri medregnet en eventuel forhandleravance. Værdifastsættelsen sker på grundlag af en konkret vurdering af det enkelte køretøj, jf. § 12 og § 13 i cirkulæret om vurdering af motorkøreetøjer mv. Højesteret tiltræder, at denne ordning ikke kan anses for at være i strid med EF-traktatens artikel 90, således som bestemmelsen er blevet fortolket i afgørelser fra EF-domstolen, jf. herved bl.a. Domstolens dom af 29. april 2004 i sagen C-387/01, hvor værdiansættelsen tog udgangspunkt i handelsværdien forstået som gennemsnittet mellem forhandlerens købspris og salgspris.
Højesteret finder, at de anførte principper for ansættelsen af den afgiftspligtige værdi gælder for alle brugte køretøjer, der efter indførsel i Danmark skal registreres her i landet første gang. Der er således hverken i registreringsafgiftslovens § 10 eller i EF-traktatens artikel 90 og EF-domstolens praksis støtte for, at værdiansættelsen skal ske efter andre principper i de tilfælde hvor bilen er indført som flyttegods i forbindelse med ejerens flytning af bopæl fra et andet medlemsland til Danmark, jf. herved Domstolens dom i C-387/01.
Det fremgår af vurderingsmyndighedens afgørelse, at vurderingen af A' bil blev foretaget efter besigtigelse, og at der ved de sagkyndiges vurdering blev taget hensyn til bl.a. oplysninger om annoncerede priser for sammenlignelige biler og en tidligere vurdering af en tilsvarende bil. Ved vurderingen blev der fastsat tillæg for ekstraudstyr og foretaget fradrag for bilens stand og høje kilometertal.
Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte vurderingsmyndighedens værdiansættelse.
Højesteret stadfæster derfor dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 35.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny Højesteretsdom: Aldersgraduerede pensionsordninger ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
Bird & BirdNyhederNy Højesteretsdom: Aldersgraduerede pensionsordninger ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
Højesteret afsagde den 12. november 2015 en dom, hvor Højesteret tog stilling til, om en pensionsordning med aldersgraduering er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i forskelsbehandlingslovens § 2.
Sagen angik et krav om godtgørelse og erstatning fra en medarbejder A mod Experian A/S, der påberåbte sig, at en pensionsordning som følge af aldersgraduerede pensionsbidrag fra Experian A/S var i strid med forskelsbehandlingsloven. I A's ansættelseskontrakt fremgik om pensionsforhold, at medarbejdere under 35 år skulle indbetale 3 % mens Experian A/S betalte 6 % af lønnen. For medarbejdere mellem 35-44 år var forholdet 4 % og 8 %, mens det for medarbejderen over 45 år var 5 % og 10 %. Pensionsordningen omfattede alle medarbejdere hos Experian A/S, dog var der et krav om 9 måneders ansættelse. A var ved ansættelsen 29 år og dermed omfattet af den medarbejdergruppe, der fik indbetalt mindst i pension. A opsagde sin stilling med fratræden de 31. oktober 2008. Den 6. oktober 2009 fremsatte HK på vegne af A krav om bl.a. godtgørelse i henhold til forskelsbehandlingsloven.
Højesteret skulle tage stilling til, om Experian A/S's pensionsordning med aldersgraduerede pensionsindbetalinger var i strid med forbuddet mod aldersdiskrimination i forskelsbehandlingsloven § 2, eller om den omfattedes af undtagelsesbestemmelsen i lovens § 6a, således som denne bestemmelse må fortolkes i lyset af EU-beskæftigelsesdirektivets artikel 6.
Sagen blev i første omgang behandlet i Vestre Landsret, der forelagde en række præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen om fortolkningen af beskæftigelsesdirektivet. I lyset af EU-Domstolens præjudicielle afgørelse af 26. september 2013, tiltrådte Højesteret, at eftersom formålet med forskelsbehandlingslovens § 6a var helt at undtage bl.a. arbejdsmarkedspensioner fra lovens område, må § 6a fortolkes således, at arbejdsmarkedspensioner undtages fra forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder, i det omfang dette er foreneligt med EU-retten.
EU-Domstolen foretog derfor en prøvelse af, om den konstaterede direkte forskelsbehandling på grund af alder kunne anses for at være omfattet af den generelle undtagelse i direktivet, ifølge hvilken forskelsbehandling på grund af alder vil være tilladt, hvis den er hensigtsmæssig og nødvendig for at opfylde et legitimt formål. EU-Domstolen fastslog ved prøvelsen, at formålene bag Experian A/S' pensionsordning med aldersgraduerede pensionsbidrag kunne anses som legitime.
Spørgsmålet var herefter, om pensionsordningen gik videre end nødvendigt for at opfylde de forfulgte mål, med andre ord om ordningen var proportional. Højesteret fandt, at det i den forbindelse måtte indgå med betydelig vægt, at Experian A/S helt kunne have afskåret yngre medarbejdere fra retten til en pensionsordning ved at fastsætte en aldersgrænse for indtræden i ordningen (en karensperiode). Experian A/S havde ved i stedet at anvende en ordning med aldersgraduerede pensionsbidrag opnået at få flere medarbejdere med i pensionsordningen tidligt i deres arbejdsliv frem for, at de skulle være udelukket indtil en vis alder. Højesteret fandt det derudover ikke sandsynliggjort, at Experian A/S inden for en uændret samlet lønsum for virksomhedens medarbejdere ville kunne realisere alle de af EU-Domstolen anerkendte legitime formål på en mindre krænkende måde.
Efter en samlet vurdering fandt Højesteret herefter, at Experian A/S's pensionsordning med aldersgraduerede bidrag ikke går videre end nødvendigt for at realisere de forfulgte mål, hvorved Højesteret herved stadfæstede Vestre Landsrets dom.
Vi bemærker, at Højesteret – ligesom Vestre Landsret – fastslår, at hensigten med den oprindelige gennemførelse af § 6 a i forskelsbehandlingsloven var at undtage arbejdsmarkedspensioner fra forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder.
Med virkning fra den 1. januar 2015 ændredes ordlyden af § 6a, således at denne blev bragt i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivets artikel 6, stk. 2, som begrænser muligheden for at anvende alderskriterier til alene at gælde ved alderdom og invaliditet (og ikke alle »erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger« uden undtagelse). Højesteret kommenterer dog ikke nærmere ind på denne ændring i dommen. Authors


text:
Scientology: En verdensreligion – religiøse anerkendelse af Scientology kirken i forskellige lande
internationale religiøse anerkendelser af
Scientology er accepteret som en religion over hele verden. Siden den første Scientology kirke blev etableret i 1954, er religionen vokset, så den nu er repræsenteret over hele verden. Scientologer praktiserer deres religion i stort set alle lande i verden.
I lande, hvor der forefindes formelle kirkeministerier, bestræber kirken sig på at blive registreret som en almennyttig forening med religiøse formål ifølge det lands love, med undtagelse af lande, hvor en sådan registrering ikke er mulig. Forskellige landes retssystemer er ofte meget forskellige. Nogle har officielle religionsregistre, hvor alle grupper er forpligtet til at lade sig registrere og opfylde visse kriterier. Andre tager det modsatte synspunkt og forbyder specifikt officielle lister over godkendte religioner, da religion ikke falder ind under statens myndighedsområde. Regeringer og domstole i mange lande anerkender Scientologys religiøse karakter.
I nogle lande har kirken måtte ty til domstolene for enten at få bekræftelse af dens status som religion eller som reaktion på grundløse kriminelle anklager. I alle tilfælde har domsfældelserne i sidste ende været til kirkens fordel, og kirkens religiøse hensigter er utvetydigt blevet anerkendt. Nogle af disse kendelser, herunder kendelser fra Storbritanniens højesteret og den italienske kassationsret og højesteret i Australien, betragtes nu af førende religionsforskere og juridiske eksperter at have fastlagt de standarder for religiøse anerkendelse, som enhver religion må opfylde.
Scientology er en helt unik, moderne religion – den eneste store religion, der er opstået i det 20. århundrede. De vigtigste religiøse anerkendelser af Scientology kirken er beskrevet nedenfor.
RELIGIØSE ANERKENDELSER RUNDT OM I VERDEN
I Argentina er det obligatorisk at religiøse samfund bliver registreret. Den 18. november 2008 tilføjede Argentinas justitsministerium Scientology kirken i Argentina i Buenos Aires til det nationale register som et religiøst trossamfund.
Det skelsættende afgørelse mht. definitionen af religion i Commonwealth of Nations er den australske højesterets afgørelse om Scientology religionen i Church of the New Faith v. Commissioner of Payroll Tax (1983) 1 VR 97. Højesteretten fastslog, at Scientology kirken ”til fulde har indfriet forpligtelsen til at vise dens religiøsitet. Konklusionen at den er en religiøs institution, der er berettiget til skattefritagelse, er ubestridelig.”
En af måderne for officiel anerkendelse af en religiøs trosretning i Canada er at opnå provinsmyndighedernes godkendelse på en ansøgning om en ordineret præsts ret til at udføre vielser. En anden måde er ved godkendelse på en ansøgning om fritagelse af ejendomsskat som en religiøs organisation. Scientology præster er i alle Canadas proviser, hvor der er kirker, blevet godkendt til at udføre vielser.
Scientology Kirken er officielt anerkendt som en religion i Colombia. Den 5. maj 2017, gav indenrigsministeriet i Colombia fuld religiøs anerkendelse til Scientology Kirken i Bogotá.
Loven om tilbedelse fra 1937 kræver at religiøse grupper i Ecuador indregistrerer sig med indenrigsministeriet. For at registrere sig skal en religiøs organisation have vedtægter; have almennyttig status; og alle navne, der bruges af gruppen, skal inkluderes i ansøgningen for at sikre, at navnene på tidligere registrerede grupper ikke bruges uden deres tilladelse.
I henhold til Frankrigs forfatningsmæssige sekularitet anerkender staten ingen trosretninger. Alle religiøse samfund i Frankrig fungerer som foreninger i henhold til loven om foreninger af 1901 og/eller loven om adskillelse mellem kirke og stat af 1905, og Scientology kirken er ingen undtagelse.
Der er intet krav om, at religiøse grupper skal registreres eller autoriseres i Indien. Den 7. februar 2003 blev den religiøse Scientology stiftelse i New Delhi registreret i selskabsregisteret for Delhi og Haryana. Den 24. november 2003 gav direktøren for fritagelser af indkomstskat i New Delhi Scientology stiftelsen status som skattefritaget velgørende organisation.
For at opnå formel anerkendelse som religion i Italien må en organisation gennemgå to trin. Det første trin er en proces, hvorved den nationale repræsentation af trosretningen i landet opnår anerkendelse som en juridisk person fra indenrigsministeriet. Efter ansøgningen er blevet indleveret, gennemfører indenrigsministeriet en undersøgelse af ansøgerens kvalifikationer, og hvis ansøgningen godkendes, bliver den registreret som en anerkendt religiøs forening.
I Kroatien defineres religiøse samfunds juridiske status generelt af deres lov om religiøse samfunds juridiske status fra 2002, og den omfatter sådanne emner som statsstøtte, skattefordele og religionsundervisning i skoler. Registrering af religiøse grupper er ikke obligatorisk. Registrerede grupper får dog status som juridisk person og opnår visse skattefordele og andre goder. Scientology kirken i Kroatien blev officielt registreret som en religiøs organisation den 22. december 2003 i registeret over religiøse samfund i Kroatien.
Scientology Kirken i Makedonien er officielt anerkendt som en religiøs organisation. Den 20. april 2017, besluttede domstolen II Skopje, at alle juridiske forudsætninger var blevet mødt ifølge loven om den juridiske status af kirker, religiøse samfund og religiøse grupper i det officielle lovtidende i Republikken Makedonien.
Højesterets beslutning i Centerpoint Community Growth Trust v. Commissioner (1985) 1 NZLR 673 fastsatte standarden for at afgøre kendetegnene for en religion ifølge New Zealands love. I denne sag valgte New Zealands højesteret at henvise til og basere sin kendelse på testerne for en religion, som Australiens højesteret benyttede i Church of the New Faith v. Commissioner of Payroll Tax (1983) 1 VR 97 vedrørende Scientology kirken. Højesteret fastslog, at Scientology kirken kvalificerer som en religion og en velgørende organisation, da den ”opfylder kravet om udelukkende at være velgørende af natur gennem at fremme religion” og ”opfylder kravet om at være til almennyttig”.
Myndighedernes krav for religiøse gruppers juridiske anerkendelse i Nicaragua følger kravet for andre ikke-statslige organisationer. En gruppe skal ansøge om personeria juridica (status som juridisk person), hvilket skal godkendes af nationalforsamlingen. Efter godkendelse skal gruppen indregistrere sig som en forening eller stiftelse med indenrigsministeriet. Kirken fik godkendelse på sin ansøgning om anerkendelse som en religiøs organisation. Ifølge bekendtgørelse 4734 fra Nicaraguas præsident, der blev offentliggjort i den officielle dagbog den 7. september 2006, blev Scientology kirken i Nicaragua registreret som en religiøs forening.
Den 5. april 2007 udstedte Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol en enstemmig afgørelse til fordel for Scientology kirken, der beskyttede scientologers og deres religiøse foreningers ret til religionsfrihed. Denne afgørelse er gældende i alle 46 lande, der har underskrevet og ratificeret Konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som blev vedtaget af Europarådet i 1950, hvilket omfatter Rusland. Ved at dømme til fordel for Scientology kirken bekræftede domstolen retten til religionsfrihed, ikke kun for scientologer men for medlemmer af enhver religion i Europa.
Skotland har ingen krav om registrering af religiøse grupper. Men landet anerkender dog religioner ved at registrere præster, der kan udføre juridisk bindende religiøse vielser. En religiøs vielse i Skotland skal forestås af en præst, der har registrationsbrev til at udføre sådanne vielser. Registreringen af præster sker ifølge sektion 9 af ægteskabsloven (Skotland) fra 1977.
Scientology kirken er officielt anerkendt som religion i Spanien. Den 31. oktober 2007 udstedte landsretten i Madrid en enstemmig afgørelse, der bekræftede religionsfrihed i Spanien ved at anerkende den nationale Scientology kirke i Spanien som en religiøs organisation, der er berettiget til alle goder og rettigheder, som tilfalder religioner, der optages i myndighedernes register over religiøse entiteter.
Den 29. August 2006 blev Scientology missionen i Sri Lanka registreret som en religiøs stiftelse af selskabsregisteret i Den Demokratiske Republik Sri Lanka.
For religiøse grupper i Storbritannien med undtagelse af den anglikanske kirke, jøder og kvækerne, kan en religiøs vielse kun finde sted i en bygning, der er registreret som et gudshus ifølge Places of Worship Registration Act af 1855.
Da et medlem af Scientology kirken ikke kunne få Registrar General til at registrere Scientology kirken i Londons kirkesal, så hun kunne blive gift der, bad hun om at få beslutningen evalueret ved en domstol.
Efter Storbritanniens højesteret havde anerkendt, at Scientology er en religion, bestemte de, at Scientology kirken i Londons kirkesal ”er et mødested for religionsudøvelse ifølge sektion 2 i Places of Worship Registration Act”. Højesteretten beordrede i overensstemmelse hermed, at Scientologys kirkesal skulle registreres af Registrar General som et gudshus og et sted, hvor vielser kan forrettes. Således opnåede Scientology kirken fuld religiøs anerkendelse i dette land.
Det er hverken nødvendigt at være anerkendt eller registreret for at udøve religiøse aktiviteter i Sverige. Men religiøse grupper, der ønsker skattefritagelse fra myndighederne og støtte til deres programmer til forbedring af samfundet, skal ansøge om registrering som en religiøs organisation. Derudover anerkender Sverige religioner gennem registrering af præster, der kan foretage borgerligt gyldige religiøse vielser. For at udføre en religiøs vielse med borgerlig gyldighed i Sverige må en præst for en anerkendt religion ansøge om godkendelse som vielsesforretter. Scientology er blevet anerkendt som en religion og skattefritaget religiøs organisation i Sverige. Desuden er Scientology præster blevet godkendt til at forrette borgerligt gyldige religiøse vielser i Sverige.
Sydafrikas regering kræver ikke, at religiøse grupper skal have licens eller registreres. Men landet anerkender dog religioner ved at registrere præster, der kan udføre borgerligt gyldige religiøse vielser. En religiøs vielse i Sydafrika skal forestås af en præst, der har registrationsbrev til at udføre sådanne vielser. Desuden kan religiøse grupper kvalificere sig som almennyttige organisationer, der er fritaget for indkomstskat.
I Tanzania skal religiøse organisationer indregistrer sig hos indenrigsministeriet i hovedlandet og med myndighedernes hovedregistrar på Zanzibar. Den 27. september 2004 blev Scientology kirkens mission i Kilimanjaro registreret som en religiøs organisation af selvskabsregisteret i indenrigsministeriet i Den Forenede Republik Tanzania.
Religiøse grupper i Tyskland kan bedrive deres virksomhed i forskellige juridiske former, som er åbne for både religiøse og ikke-religiøse samfund. Disse rangerer fra almennyttige nonprofit organisationer til selskaber ifølge forvaltningsloven. Scientology kirker i Tyskland er juridisk registreret som almennyttige nonprofit foreninger og har klart erklærede religiøse mål. Som sådan er deres formelle juridiske status er ikke anderledes end mange andre anerkendte religiøse samfund.
Direktoratet for justits og religion (DJR) i Venezuelas indenrigs- og justitsministerium fører et løbende register over religiøse grupper, uddeler statsstøtte til religiøse organisationer samt arbejder på at fremme bevidsthed om og forståelse blandt religiøse samfund. Hver gruppe skal indregistreres hos DJR for at få juridisk status som en religiøs organisation. Den 1. februar 1999 blev Scientology kirken i Venezuela registreret som en religiøs organisation af Republikken Venezuelas indenrigs- og justitsministerium.
I en afgørelse fra 1. august 1995 bestemte Østrigs forvaltningsdomstol, at ”i tillæg til at Scientology i USA, det land, der har flest Scientology kirker, er blevet givet status som en ægte religion og vælgørende organisation af IRS for mindre end to år siden efter flere tiår med indgående undersøgelser, så har [kirken] også givet os tilstrækkelige beviser til at overbevise os om, at Scientology kirken i Østrig er en religion.”
I dag er der ingen spørgsmål om Scientologys status som en verdensreligion. Millioner af scientologer fra over 150 lande rundt om i verden følger religionens principper og udøvelse. Scientology er deres religion og opfylder deres dybeste åndelige behov. Dette er den vigtigste test for enhver religion. Hvis man imidlertid forlader sig på sekundære kilder, så har domstole, akademikere og myndigheder rundt om i verden gentagne gange fastslået, at Scientology er en ægte religion i alle henseender.

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret


text:
Skat.dk: Fradrag for forbedringer i grundværdien – hovedanlæg
SKM2018.178.BR
Retten i Holstebro, BS 7-413/2015 og BS 7-414/2015
Interne, kloakforsyningsledninger, overspringsreglen, ledningsstrækninger, vurdering, ledningsnet,
Boligselskabet, der ved Vurderingsankenævnet havde opnået fradrag i grundværdien på henholdsvis kr. 225.000,- og kr. 200.000,- for interne kloakforsyningsledninger, påklagede afgørelserne til Landsskatteretten, men benyttede herefter overspringsreglen i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2.
Skatteministeriet nedlagde under retssagen påstand om nedsættelse af fradragene til henholdsvis kr. 80.733-, og kr. 49.567,-. Subsidiært påstod ministeriet, at boligselskabet skulle anerkende, at der alene var fradragsret for nærmere angivne ledningsstrækninger, og at sagerne skulle hjemvises med henblik på den beløbsmæssige opgørelse. Boligselskabet påstod frifindelse og nedlagde subsidiært påstand om hjemvisning af fradragsansættelsen.
Retten anførte med henvisning til UfR 2011.1616H (SKM2011.242.HR), at der ikke var noget til hinder for, at Skatteministeriet nedlagde skærpede påstande.
Ved vurderingen af, om der var grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets afgørelser, lagde retten vægt på, at Vurderingsankenævnets medlemmer er politikere udnævnt efter indstilling fra kommunerne, og at Landsskatteretten er bredt sammensat af ”juridiske og læge medlemmer”, herunder politikere. Videre anførte retten, at Skatteministeriets påstand alene var begrundet i en ingeniørs vurdering af den konkrete betydning af SKM2017.330.HR og ikke havde været undergivet en helt anderledes og mere snæver faglig behandling end skattesager i øvrigt, hvortil kom, at det er uvist, hvilken del af ledningsnettet, som Vurderingsankenævnet skønsmæssigt havde udmålt fradrag for.
På den baggrund hjemviste retten sagerne i overensstemmelse med boligselskabets subsidiære påstand.
Skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2
Den Juridiske Vejledning H.A.3.3.2 (Historisk)
Lillian Lund Tinggard
Sagerne er anlagt den 19. juni 2015 og er siden den 19. maj 2017 forberedt sammen.
Sagerne vedrørte oprindeligt prøvelse af 2 afgørelser fra Vurderingsankenævnet, idet sagsøgeren, H1, ønskede sagsøgte, Skatteministeriet, dømt til at anerkende, at H1 var berettiget til et højere fradrag i grundværdien vedrørende ejendommene beliggende Y1-adresse og Y2-adresse.
I duplik af 28. marts 2017 ændrede Skatteministeriet sin påstand fra frifindelse til nedsættelse af de af Vurderingsankenævnet fastsatte fradrag.
Den 4. april 2017 afsagde Højesteret dom i sagen SKM2017.330.HR, og H1 ændrede herefter i proceskrift af 23. juni 2017 sin påstand til frifindelse.
Under hovedforhandlingen har der herefter været uenighed om, hvorvidt Skatteministeriet har hjemmel til at nedlægge en skærpet påstand, samt om hvorvidt der er påvist grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets afgørelse, og hvordan bevisbyrdereglerne i den forbindelse er.
H1’s påstand er i første række frifindelse.
I anden række har H1 nedlagt påstand om, at fradragsansættelsen for vurderingerne 2003-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse, og for ejendommen beliggende Y2-adresse for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
Skatteministeriets påstand er i første række, at :
H1’s fradrag i grundværdien for vurderingsårene 2003-2006 for ejendommen beliggende, Y1-adresse, for udgifter til etablering af kloakanlæg nedsættes til kr. 80.733.
H1’s fradrag i grundværdien for vurderingsårene 2003-2006 for ejendommen beliggende, Y2-adresse, for udgifter til etablering af kloakanlæg nedsættes til kr. 49.567.
Skatteministeriets påstand er i anden række, at:
H1 skal anerkende, at der for vurderingsårene 2003-2006 for ejendommen beliggende, Y1-adresse, alene er fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af de med lyserød og blå farve i bilag D markerede kloakledninger, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradraget.
H1 skal anerkende, at der for vurderingsårene 2003-2006 for ejendommen beliggende, Y2-adresse, alene er fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af de med lyserød og blå farve i bilag F markerede kloakledninger, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradraget.
Den 31. december 2006 anmodede H1 SKAT om at forhøje fradraget for forbedringer af ejendommen beliggende Y1-adresse, og for ejendommen beliggende Y2-adresse, i det følgende kaldet Ejendommene. Den 16. juli 2008 traf SKAT afgørelse om, at fradraget ikke skulle forhøjes.
Dette påklagede H1 til Vurderingsankenævnet, som den 14. december 2012 godkendte fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyning med henholdsvis 225.000 kr. og 200.000 kr. Nævnet lagde i sin begrundelse til grund, at der var anlagt et internt kloakanlæg på ejendommene, og at en mindre del af disse kloakanlæg kunne anses som et hovedanlæg, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Den egentligt afholdte udgift til etablering af den fradragsberettigede del af kloakanlægget kunne ikke anses for tilstrækkeligt dokumenteret, hvorfor ansættelsen skete skønsmæssigt.
Den afgørelse indbragte H1 den 11. marts 2013 for Landsskatteretten, og da sagerne den 19. juni 2015 endnu ikke var afgjort her, anlagde H1 disse retssager.
Der er under sagerne fremlagt beregninger over de faktiske udgifter ved etablering af kloakanlæggene og kort, hvorpå spildevandsledninger er markeret med henholdsvis rød og blå farve.
Til brug for sagerne er blandt andet indhentet syn og skøn vedrørende ejendommenes regnvandsledninger. Skønsmand NO har i erklæring af 12. maj 2016 blandt andet anført følgende:
Skønsmanden bedes oplyse, om de på bilag 4 med blå farve markerede regnvandsledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden.
Hvis en bekræftende besvarelse af spørgsmålet forudsætter, at visse betingelser opfyldes, herunder eventuelle betingelser med hensyn til placeringen og karakteren samt størrelsen af et nyt byggeri på grunden, bedes disse betingelser anført.
Hvis der alene skønnes at kunne blive tale om delvis genavendelse af ledningerne, bedes det angivet hvilke ledninger, der kan genanvendes.
a) Det skønnes at de etablerede regnvandsledninger (minus stikledninger helt eller delvist) kan genanvendes, hvis der bygges tilsvarende række/ kædehuse, men selvfølgeligt afhænger det af placeringen af disse.
b) Det skønnes rentabelt at genanvende regnvandsledningerne helt eller delvist ved boligbyggeri af samme størrelse og mængde.
c) Det skønnes, at det som udgangspunkt er ”hovedledningerne” i det grønne område der fortrinsvist kan genanvendes, men hvis ”stikvejene” op mellem husrækkerne bevares, vil regnvandsledninger her også kunne genanvendes.
Genanvendelse af stikledninger/tørledninger til de enkelte nedløb, kan højst sandsynligt ikke genanvendes i fuldt omfang
Skønsmanden bedes oplyse, om de på bilag 4 med rød farve markerede spildevandsledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden.
Hvis der alene skønnes at kunne blive tale om delvis genanvendelse af ledningerne, bedes det angivet hvilke ledninger, der kan genanvendes.
a) Det skønnes at de etablerede spildevandsledninger kan genanvendes, hvis der bygges tilsvarende række/kædehuse og samme antal, men selvfølgeligt afhænger det af placeringen af disse og det kan ikke udelukkes at rensebrønde skal flyttes incl. et stykke spildevandsledning før denne.
b) Det skønnes rentabelt at genanvende spildevandsledningerne helt eller delvist, ved boligbyggeri af samme størrelse og mængde.
c) Det skønnes, at det som udgangspunkt er ”hovedledningerne” i det grønne område der fortrinsvist kan genanvendes, men hvis ”stikvejene” op mellem husrækkerne bevares, vil spildevandsledninger her også kunne genanvendes. Genanvendelse af rensebrønde og ledninger før disse, kan højst sandsynligt ikke genanvendes i fuldt omfang.
Skatteministeriet har som dokumentation for sin ændrede påstand henvist til et rids udarbejdet af Skatteankestyrelsens ingeniør, hvor den del af kloakanlægget, som efter ingeniørens vurdering udgør fradragsberettiget hovedanlæg, er markeret. Ingeniøren har i tilslutning hertil beregnet en pris for etablering af denne del af kloakanlægget. Den beregnede pris svarer til Skatteministeriets endelige påstand under sagen.
IH, SKAT, har til brug for sagen oplyst, at hun var sekretær for Vurderingsankenævnet i forbindelse med behandlingen af sagerne om Ejendommene. Hun har videre oplyst, at nævnet ikke har optegnet præcist hvilken del af kloakanlæggene, der er hovedanlæg, men nævnet har vurderet, at en mindre del af kloakanlæggene kan anses for hovedanlæg.
H1 har procederet sagerne i overensstemmelse med påstandsdokumentet, hvori er gjort følgende gældende:
Som sagen har udviklet sig er spørgsmålet, som retten skal tage stilling til, om der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets skøn over sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyning, herunder om der er grundlag for at nedsætte de godkendte fradrag som påstået af Skatteministeriet.
Det er Skatteministeriets opfattelse, at der er grundlag for at nedsætte fradragene i overensstemmelse med ministeriets skærpede påstande, herunder at det er disse skærpede påstande, der skal danne udgangspunkt for rettens prøvelse – og altså ikke de indbragte afgørelser fra vurderingsankenævnet (bilag 1 i begge sager).
Det er sagsøgers opfattelse, at det er vurderingsankenævnets afgørelser og de heri indeholdte vurderinger og skøn, der er til prøvelse i sagen. Det er videre sagsøgers opfattelse, at Skatteministeriet ikke har påvist grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets vurderinger og skøn.
Sagsøger gør overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyning på de omhandlede ejendomme.
Sagsøger anerkender, at Skatteministeriet under retssagen kan nedlægge selvstændige og skærpede påstande, hvilket også er det, der følger af UfR 2011, 1616 H (SKM2011.242.HR), som Skatteministeriet har henvist til i sit påstandsdokument.
Det følger dog ikke af dommen, at Skatteministeriet i strid med skatteforvaltningslovens kompetenceafgrænsningsbestemmelser i § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, kan sætte sit eget skøn i stedet for klageinstansens, hvorefter det er op til skatteyderen at føre bevis for, at ministeriets skøn er forkert.
Skatteministeriet har i processkrift B, side 2, 4. afsnit anført, at ”Skatteministeriet har ved nedlæggelsen af de skærpede påstande i duplikken af 28. marts 2017 omgjort og nedsat de skønsmæssigt fastsatte fradrag (…) ”. Videre følger det i 6. afsnit, at ”Boligselskabet har ikke påvist et grundlag for at tilsidesætte Skatteministeriets skøn”. [mine understregninger]
En sådan situation, hvor Skatteministeriet under retssagen ”omgør” klageinstansens afgørelser og nedsætter allerede godkendte fradrag er at sidestille med, at ministeriet træffer afgørelser om fradragsfastsættelsen og dermed ejendomsvurderingen.
Det følger således af vurderingslovens § 5, stk. 1, at der ved vurderingen ansættes en ejendomsværdi og en grundværdi samt et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer. En afgørelse om fradragsansættelsen er dermed også en afgørelse om en vurdering af fast ejendom.
Skatteforvaltningsloven indeholder en række kompetenceafgrænsningsbestemmelser. Det følger bl.a. af § 1, at ”Told- og skatteforvaltningen udøver forvaltning af lovgivning om skatter og lov om vurdering af landets faste ejendomme". Endvidere følger det af § 6, stk. 1, nr. 1, at vurderingsankenævnene afgør klager over told- og skatteforvaltningens afgørelser efter vurderingsloven.
Østre Landsrets dom af 24. april 2013, offentliggjort som SKM2013.384.ØLR, hjemler heller ikke mulighed for Skatteministeriet til at ”omgøre” vurderingsankenævnets afgørelser og sætte sin egen i stedet.
Skatteministeriet har i processkrift af 23. marts 2012 som følge af skønserklæringerne og Landsskatterettens kendelser af 9.september 2011 omgjort de ved Landsskatterettens kendelser af 22. oktober 2004 og 2. december 2004 skønsmæssigt ansatte fradrag og har forhøjet disse til 60.000 kr. pr. år. Under disse omstændigheder finder landsretten, at der alene skal ske en prøvelse af de af Skatteministeriet skønsmæssigt ansatte fradrag, jf. herved Højesterets dom gengivet i UfR 2011.1616 (SKM2011.242.HR). [mine understregninger]
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for en ejendom i Y3-by efter skatteforvaltningslovens nugældende genoptagelsesregler. I denne vurdering indgår et væsentlighedselement. SKAT havde fastsat grundforbedringsfradraget til 1.561.200 kr. Under retssagen gjorde Skatteministeriet bl.a.. gældende, at grundejerens fradrag burde nedsættes til 1.031.000 kr. og at væsentligheden skulle ses i forhold til dette lavere fradrag. Hertil udtalte Østre Landsret følgende:
Skatteministeriet har i de foreliggende sager ikke godtgjort, at vurderingsankenævnets afgørelser er forkerte, og det kan ikke pålægges sagsøger at føre bevis for rigtigheden af disse afgørelser.
Det er således vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager) og de vurderinger og skøn, der er indeholdt heri, der er til prøvelse i nærværende sag – og ikke Skatteministeriets skøn. I overensstemmelse med ovenstående, er det Skatteministeriet, der må føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelser.
4.2. Er der grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelser?
Vurderingsankenævnet har foretaget en sådan juridisk vurdering af, hvilken del af de på grundene anlagte kloakforsyningsanlæg, der udgør et fradragsberettigede hovedanlæg, og tildelt fradrag herfor svarende til den værdiforøgelse, som nævnet vurderer, at disse anlæg har tilført grundenes værdi i ubebygget stand.
Vurderingsankenævnets skøn i sagerne er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
Med henblik på sagens oplysning har sagsøger i begge sager opfordret (1) Skatteministeriet til på et ledningskort at indtegne de dele af kloakforsyningsanlæggene, som vurderingsankenævnet i sine afgørelser (bilag 1 i begge sager) har anset som fradragsberettigede hovedanlæg.
Skatteministeriet har til besvarelse af sagsøgers opfordring fremlagt bilag H og bilag I, der er e-mails af 8. maj 2017 fra IH, der nu øjensynligt er ansat i SKAT.
IH oplyser indledningsvist, at hun var sekretær for vurderingsankenævnet, da de traf afgørelse i sagerne. Det er da også IH’s navn, der fremgår af vurderingsankenævnets afgørelser.
IH oplyser, at nævnet ikke har optegnet præcist, hvilken del af kloakanlægget, der er hovedanlæg (og altså det, som vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for), men at nævnet har vurderet, at en mindre del af kloakanlægget kan anses som et hovedanlæg.
Endvidere oplyser IH, at nævnet på baggrund af sagens oplysninger, herunder ledningskort, efter et skøn har indrømmet sagsøgeren et fradrag på henholdsvis 225.000 kr. (Y1-adresse) og 200.000 kr. (Y2-adresse) for den mindre del af kloakforsyningsanlæggene, som nævnet har fundet udgjorde hovedanlæg.
Med besvarelsen af opfordringerne er vi for så angår, hvilke ledninger som vurderingsankenævnet har anset for hovedanlæg, altså ikke blevet klogere.
Vi ved dog, at det kun er en mindre del af ledningerne, som vurderingsankenævnet anså for hovedanlæg – akkurat som det kun var en mindre del af ledningerne, som Skatteankestyrelsens ingeniør vurderede var hovedanlæg, jf. bilag D og F.
Vi ved også, at vurderingsankenævnet har haft ledningskort til rådighed til brug for sin vurdering. Af sagsfremstillingen til vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager) på side 5 ses det, at det er de samme ledningskort, som er fremlagt i retssagen og det er de samme ledningskort, som var fremlagt i forbindelse med sagens behandling i Skatteankestyrelsen/Landsskatteretten.
Sagsøger udnyttede i juni 2015 sin lovmæssige ret, jf. skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene, idet sagerne havde henlagt i Landsskatteretten i 2 år og 3 måneder uden at der var sket noget i sagerne.
Indbringelse af sagerne for domstolene gav endvidere sagsøgeren mulighed for at føre det bevis (syn og skøn), som Østre Landsret i SKM2015.89.ØLR havde lagt afgørende vægt på. Det bemærkes i den forbindelse, at det følger af Skatteforvaltningslovens § 47, stk. 1, nr. 2, at der ikke kan føres syn og skøn i det administrative klagesystem i sager om vurdering af fast ejendom.
Det påhviler, som redegjort for under pkt. 4.1., Skatteministeriet at føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet skønsmæssigt fastsatte fradrag, herunder at værdiforøgelsen, som de på grunden anlagte kloakforsyningsanlæg har medført, er mindre end skønnet af nævnet.
Det eneste Skatteministeriet har fremlagt til støtte for de skærpede påstande om nedsættelse af de godkendte fradrag er ledningskort medmarkering (bilag D og F) samt en beregning efter V&S-prisbogen foretaget med udgangspunkt i disse markeringer (bilag E og G).
Af Skatteministeriets duplik, side 2, 3. og 5. afsnit, fremgår det, at der er tale markeringer af de dele af kloakforsyningsanlæggene, som efter ingeniørens vurdering udgør fradragsberettigede hovedanlæg. Der er i øvrigt ikke oplyst noget om denne ingeniørs baggrund for at foretage denne juridiske vurdering.
Idet der netop er tale om en juridisk vurdering forekommer det mærkværdigt, at man lader denne foretage af en ingeniør.
Vurderingsankenævnets skøn er udøvet på præcis det samme grundlag, som var forelagt Skatteankestyrelsen/Landsskatteretten. Skatteankestyrelsen er i de foreliggende sager alene sekretariat for Landsskatteretten og har ingen afgørelseskompetence i sagerne. Skatteankestyrelsens skøn er endvidere udøvet af en ingeniør.
Det er vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1) i begge sager, der er til prøvelse i de foreliggende sager – og altså ikke Skatteankestyrelsens ingeniørs vurdering. Vurderingen af hvilke ledninger på en ejendom, der kan anses for hovedanlæg, er en juridisk vurdering, som ingeniøren ingen forudsætninger har for at foretage.
Der er således ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn, hvorfor sagsøger bør frifindes i forhold til de af Skatteministeriet nedlagte skærpende påstande.
Skatteministeriethar procederet sagen i overensstemmelse med sit påstandsdokument, hvori er gjort gældende, at
Skatteministeriets påstande støttes overordnet på, at boligselskabet ikke har godtgjort, at der på grundene er anlagt grundforbedrende kloakledninger i et større omfang end markeret med lyserød og blå farve på bilag D og F.
Vurderingslovens dagældende § 17 fastslår, at der med visse begrænsninger skal
”[…] gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.”
Det samme fastslås i § 18, hvorefter fradrag:
”[…] må kun gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien, […]”
Efter lovens §§ 17 og 18 er det altså klart, at der alene gives grundforbedringsfradrag, når forbedringen øger grundværdien.
Grundværdien er defineret i vurderingslovens § 13, stk. 1, hvor det fremgår, at grundværdien er værdien af grunden i ”ubebygget” stand (med grundforbedringer).
Efter den dagældende §§ 17 og 18 i vurderingsloven sammenholdt med vurderingslovens § 13, stk. 1, kan der således alene indrømmes fradrag for anlæg, der medfører en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17. Arbejder på ejendommen henregnes i sådanne tilfælde som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til denne hovedregel, jf. blandt andet Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit H.A.3.3.2, hvor det fremgår, at der for større ejendomme, der er udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
Højesteret har i flere domme anerkendt myndighedernes praksis på området, jf. UfR 2013.2277H (SKM2013.369.HR), UfR 2014.859H (SKM2013.879.HR), UfR 2014.3322H (SKM2014.574.HR) og senest UfR 2017.2052H.
Højesteretspraksis viser, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg kan anses for grundværdiforøgende og dermed kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg, skal ses på anlæggets placering i forhold til den på grunden opførte bebyggelse.
Den seneste Højesteretsdom, UfR 2017.2052H, som nærværende sag har været sat i bero på, fastslår klart, at det er en forkert udlægning af praksis, hvis man tror, at der gives fradrag for forsyningsanlæg på store grunde, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i mindre grunde ville forsyne mere end en af disse grunde.
Det af boligselskabets fremførte synspunkt om, at fradragsretten beror på ledningernes placering ved en fiktiv udstykning, jf. stævningen, side 7, 5 og 6. afsnit, er altså ikke korrekt. Syn- og skønsmand, landinspektør NM’s besvarelse af spørgsmål om udstykning i skønserklæring af 13. maj 2016, har derfor heller ingen betydning i sagerne.
Boligselskabet bærer bevisbyrden for at være berettiget til fradrag. Det har Højesteret fastslået generelt i UfR 2004.1516H (SKM2004.162.HR) og gentaget i UfR 2016.3592H. Det samme har Højesteret fastslået konkret vedrørende grundforbedringsfradrag, blandt andet i UfR 2017.2052H.
Boligselskabet har ikke godtgjort at være berettiget til fradrag for udgiften til yderligere ledninger, end de ledninger, der er markeret med lyserød og blå farve i bilag D og F.
De markerede dele af kloakledningerne i bilag D og F udgør den del af kloakanlægget på ejendommene, som kan anses for at forsyne en større del af ejendommene. De markerede dele af ledningerne løberind til første forgrening på ejendommene, hvorefter de øvrige ledninger fortsætter rundt til det konkrete byggeri. Markeringen af den del af kloakanlæggene, der udgør fradragsberettigede hovedanlæg, er dermed i overensstemmelse med Højesteretspraksis.
De øvrige ledninger er anlagt således, at de nøje følger bebyggelsen. De er så tæt knyttet til bebyggelsen, at de ikke har nogen værdi uden bebyggelsen. Skønsmand, NO, har i skønserklæring af 12. maj 2016 blandt andet udtalt (besvarelsen af spørgsmål 7a), at en forudsætning for, at ledningerne ville kunne genanvendes helt eller delvist, er, at der ”[…] bygges tilsvarende række/kædehuse, men selvfølgeligt afhænger det af placeringen af disse.” Der er givet tilsvarende besvarelse af spørgsmål 14a og 14b. Skønserklæringen bekræfter således, at kloakledningerne knytter sig til det konkrete byggeri, og at kloakledningerne dermed ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
Efter Højesterets praksis er der ikke fradragsret for disse ledninger.
Der er imidlertid ingen tvivl om, at boligselskabet med Vurderingsankenævnets afgørelser har opnået fradrag for en større del af ledningsnettet end de i bilag D og F markerede ledninger.
For ejendommen, Y1-adresse, er der indrømmet et fradrag på kr. 225.000,-. Udgifterne til etablering af det fradragsberettigede hovedanlæg på denne ejendom (markeringen med lyserød og blå farve i bilag D) er af Skatteankestyrelsens ingeniør beregnet til kr. 80.733,-, jf. bilag E. Begningen er udarbejdet efter de principper, der sædvanligvis anvendes ved udøvelse af skønnet over, hvad det har kostet at udføre et givet anlæg i et givet år. Det indrømmede fradrag er ca. tre gange større end den beregnede udgift til at anlægge det fradragsberettigede hovedanlæg. Der er således ingen tvivl om, at boligselskabet har opnået et fradrag, der meget væsentligt overstiger det fradrag, som boligselskabet er berettiget til.
Det samme gør sig gældende vedrørende ejendommen, Y2-adresse, hvor der er indrømmet et fradrag på kr. 200.000,-, og hvor Skatteankestyrelsens ingeniør har beregnet udgiften til det fradragsberettigede hovedanlæg til kr. 49.567,-, jf. bilag G.
De af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag skal derfor nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets principale påstande.
Afgørelsen om fradrag er overladt til retten, og det forhold, at Landsskatteretten ikke nåede at træffe afgørelse, inden boligselskabet indbragte sagerne for domstolene i medfør af overspringsreglen i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2, medfører ikke, at sagerne skal hjemvises.
Den omstændighed, at Skatteministeriets principale påstande er baseret på et skøn ud fra de beregninger over udgiften, som Skatteankestyrelsens ingeniør har foretaget, medfører heller ikke, at der skal udvises tilbageholdenhed med at ændre Vurderingsankenævnets afgørelser, således som det hævdes af boligselskabet, eller at sagerne hjemvises.
Boligselskabet har endvidere ikke godtgjort, at de skønsmæssige beløb, som Skatteministeriets principale påstande er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt resultat.
Højesteret har i sagen U 2011.1616 H (SKM2011.242.HR) fastslået, at Skatteministeriet under en sag for domstolene kan nedlægge en ny og skærpet påstand, og at skattekontrollovens § 14, stk. 1, nr. 1, ikke indeholder nogen begrænsninger heri. Der er herefter ikke noget til hinder for, at Skatteministeriet også under denne sag nedlægger en ny og skærpet påstand.
H1 har gjort realitetsindsigelse mod Skatteministeriets skærpede påstand og bestridt, at der er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets afgørelser.
Ved vurderingen af dette lægger retten vægt på, at Vurderingsankenævnets medlemmer er politikere udnævnt efter indstilling fra kommunerne, og at Landsskatteretten er bredt sammensat af juridiske og læge medlemmer, herunder politikere.
Skatteministeriet har under denne sag nedlagt en påstand, som alene er begrundet i en ingeniørs vurdering af den konkrete betydning af Højesterets dom i SKM2017.330.HR. Påstanden har således været undergivet en helt anderledes og mere snæver faglig behandling end skattesager i øvrigt. Dertil kommer, at det er ganske uvist, hvilken del af ledningsnettene, som Vurderingsankenævnet i sine afgørelser skønsmæssigt har udmålt fradrag for.
Retten finder på denne baggrund, at sagerne i overensstemmelse med H1’s subsidiære påstand bør hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
Sagerne drejede sig oprindeligt om, hvorvidt der skulle ske forhøjelse af de af Vurderingsankenævnene fastsatte fradrag. Denne del af sagen må anses for tabt af H1. Fra foråret 2017 har sagerne i stedet drejet sig om, hvorvidt der skal ske nedsættelse af disse fradrag. Henset til at H1 har fået medhold i den subsidiære påstand, må H1 anses som vinder af denne del af sagen. Hver part skal derfor bære egne advokatomkostninger og egne udgifter til retsafgift.
Der er under den første del af sagen indhentet 2 syn og skøn, som har ingen eller meget begrænset betydning for sagernes endelige problemstillinger. H1 skal derfor endeligt afholde udgifterne til disse syn og skøn.
Fradragsansættelsen for vurderingerne 2003-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse, og for ejendommen beliggende Y2-adresse for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Principiel højesteretsdom om SKAT’s modregning
SKAT kunne foretage modregning med momskrav over for konkursboer.
10-11-2016 | Skatter og afgifter Insolvens og rekonstruktion
Sagens nærmere omstændigheder var, at to konkursboer anmodede SKAT om at få udbetalt momsrefusion for tab på ikke betalte fakturaer jf. momslovens § 27 stk. 6. SKAT foretog ikke (fuld) udbetaling, idet SKAT modregnede i skyldig moms for de afgiftsperioder, som refusionskravet vedrørte.
Den relevante bestemmelse om modregning i konkurs findes i konkurslovens § 42. Det følger af konkurslovens § 42 stk.1, at der ikke kan ske modregning på ”tværs” af fristdagen. Modregning på ”tværs” af fristdagen kan kun ske, såfremt kravene er konnekse, dvs. nært forbundne. I sagen var der enighed om, at SKAT’s momskrav var stiftet før de respektive fristdage i konkursboerne, og at konkursboernes momsrefusionskrav var stiftet efter de respektive fristdage.
Problemstillingen for Højesteret var herefter om kravene var konnekse, og dermed om SKAT kunne modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte fakturaer.
Højesteret udtalte, at såvel konkursboernes krav som SKAT’s krav udsprang af de momsbelagte fakturaer, som viste sig uerholdelige. Højesteret bemærkede også, at uden disse fakturaer havde konkursboerne ikke haft noget krav efter momslovens § 27 stk.6, og SKAT’s krav på ikke betalt moms havde været tilsvarende mindre.
Højesteret udtalte endvidere, at de beløb, som konkursboerne havde krav på efter momslovens § 27, stk.6, også indgik i SKAT’s krav på ikke betalt moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik, og var dermed nært forbundet med restancen for den pågældende afgiftsperiode. Højesteret fandt herefter, at der forelå konneksitet mellem kravene, og at SKAT i det foreliggende tilfælde, hvor virksomhedsdriften ikke var fortsat efter konkursens indtræden, var berettiget til at modregne.
Under sagen blev det af konkursboerne også gjort gældende, at konkursboernes adgang til refusion vedrørende tab på uerholdelige debitorer var en administrativ praksis, og at konkursboerne kunne støtte ret herpå. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der forelå en sådan praksis, som afskar SKAT fra modregning.
Højesteret gav således SKAT medhold og stadfæstede Landsrettens dom. Højesteretsdommen er afsagt den 19. august 2016.


text:
Venezuela – Punditokraterne
Tag: Venezuela	(side 1 af 2)
7. maj 2017 / Christian Bjørnskov / 0 kommentarer
Weekendavisen bragte i fredags på side 2 en interessant artikel om Enhedslistens forhold til det venezuelanske styre. Under overskriften ”Revolutionens sidste venner” viste Magnus Boding Hansen, hvordan partiet er internt splittet. Pelle Dragsted, er ellers ofte er en af de stærkt ideologiske stemmer i partiet, har fortrudt sin støtte til der socialistiske styre, og Christian Juhl er kommet så vidt, at han fordømmer Maduros undertrykkelse af pressefriheden. Men partiets Latinamerikagrupper, repræsenteret ved Hans Aalborg og Nilas Zenius, forbliver ’solidariske. De køber Maduros konspirationsteoretiske forklaringer og mener bl.a., at problemet er at styret ikke er blevet fuldt socialistisk. De lever således øjensynligt i den samme drømmeverden, som præsident Nicolas Maduro, og Aalborg udtalte f.eks. så sent som i april, at ingen sulter i Venezuela.
Og det er løgn – eller i bedste fald en ganske Trumpsk udlægning af virkeligheden. Der er faktisk sult i Venezuela, som Wall Street Journal rapporterede i går. Maduro-diæten, som befolkningen sarkastisk kalder situationen, afspejles i at tre fjerdedele af respondenterne i den årlige undersøgelse af befolkningens status og livskvalitet, erklærer at de har tabt sig det sidste år. En betragtelig del af Venezuelas befolkning har svært ved at finde penge til mad, og hjælpeorganisationen Caritas betegner sultproblemer blandt spædbørn som en regulær epidemi. Det er allerede flere år siden, at manglen på basisvarer som mælk, majsmel og toiletpapir blev så åbenbar, at selv hotelindustrien advarede dens udenlandske kunder. Nu er landet – som tidligere har været Latinamerikas rigeste – kommet til et stadie, hvor børnedødeligheden øjensynligt begynder at nærme sig et afrikansk niveau.
Spørgsmålet, som den svenske transitionsekspert Anders Åslund stillede i Foreign Policy forleden er, om Venezuelas situation er unik, eller om man har set lignende før, som man måske kunne lære fra. Under overskriften ”Venezuela is Heading for a Soviet-Style Collapse” skriver Åslund, at situationen på mange måder ligner Sovjetunionens fra starten af 1980erne.
Åslunds pointe er, at Sovjetunionen i slutningen af 70erne på mange måder lignede Venezuela i 00erne. Begge havde udviklet sig politisk til at være ressourcebaserede økonomier, og begge havde haft stor fordel ved et boom i olie- og gaspriserne. De sovjetiske ledere troede derfor, med Yegor Gaidars udtryk, at de kunne gå på vandet, og ikke behøvede at bekymre sig om problemer som hvordan man balancerer budgettet. Den slags var i Chavezs og Maduros verden blot neoliberalistisk og imperialistisk vrøvl, og i begge lande noget som et socialistisk styre tydeligvis ikke behøvede at tage sig af. Pengene kom jo i statskassen.
Da olie- og gaspriserne normaliseredes fra sidst i 1981, dukkede problemerne dog op i Sovjet, selvom stort set hele den politiske elite havde troet at de var ovre den slags – nu var tiden jo tydeligvis moden til socialismens sejr. Den sidste tid under Chavez blev Venezuelas situation den samme. Mange års udgifter til såkaldt sociale programmer, støtte til Chavezs ideologiske kammerater på Cuba, og gaver til elitens venner, kunne pludseligt ikke længere finansieres. I Sovjetunionen eskalerede problemerne i løbet af ti år til et budgetunderskud på 1/3 af BNP, som man i sidste ende forsøgte at finansiere ved at trykke penge, og inflationen steg ud af kontrol. Venezuela har fulgt samme rute og inflationen nåede 700 % sidste år. For godt et år siden kom styret i den komiske situation, at det ikke havde penge til at betale for at få trykket flere penge – pengesedlerne blev nemlig trykket i udlandet, og der var ikke tilstrækkelig valutaindtjening til at betale! En del af forklaringen på det problem er, at størstedelen af den udenlandske valuta kommer fra salg af olie og det nationaliserede venezuelanske olieselskab PDVSA er plaget af ekstremt ringe ledelse, der til forveksling ligner ledelsesproblemerne i den gamle østblok.
Åslund noterer, at Venezuela stadig er et mere åbent samfund end Sovjetunionen var. Folk kan flytte til udlandet uden voldsomme restriktioner, de kan læse udenlandske aviser, blogs og tweets, og – som man så i perioder sidse år, da en region åbnede grænsen til Colombia – ved almindelige borgere, hvad ting koster og hvad man kan få i nabolandene. Utilfredsheden er endemisk i Venezuela, og Maduro-regimet gør derfor hvad det kan for at lukke ned for oppositionen, både via regimets kontrol med Højesteret og den direkte, militære undertrykkelse, der i april førte til 33 dødsfald ved demonstrationer. Der er øjensynligt ingen klare grænser for, hvor langt Maduro og hans kumpaner vil gå for at blive ved magten. Og det mest bekymrende, er måske det sidste fællestræk mellem Venezuela og Sovjetunionen. Mens denne type kollaps typisk er bremset af militæret i både Latinamerika og Thailand – og bagefter i nogle tilfælde skabt af militæret igen – er Venezuelas militærledelse blevet ligeså ideologisk infiltreret som den var i Sovjetunionen. Den øverste ledelse er under mistanke for at være involveret i bl.a. narkotikahandel, og har stærke incitamenter til at beholde Maduro ved magten. Hvordan det ender, er svært at se, men det bliver næppe kønt.
2. april 2017 / Christian Bjørnskov / 2 kommentarer
I denne uge må man indse, at en god, men pessimistisk ven har ret: Det kan altid blive værre. Vi skrev forleden om, hvordan Venezuelas økonomi er i frit fald, og regimets eneste reaktion har været at afskedige nationalbankdirektøren, fordi banken i en rapport fortalte sandheden. Blot en uge efter bringer New York Times en artikel om, hvordan præsident Nicolas Maduros socialistiske styre har taget endnu et stort skridt i retning af blatant diktatur.
Venezuelas Højesteret overførte onsdag al lovgivende magt til domstolene, der som bekendt er praktisk taget fuldt kontrolleret af Maduro-regimet (læs her). Højesteret er selv pakket med Maduro-loyalister og har også tidligere taget beslutninger, der absolut ikke er forendelige med landets forfatning. Situationen blev i denne uge så absurd, at landets øverste anklager – der ellers er en trofast Chavista – undsagde regeringen og Højesteret og beklagede den totale afskaffelse af magtens tredeling. Rettens argument for de facto at opløse parlamentet – uanset at det stadig mødes, har det ikke længere nogen indflydelse på landets lovgivning eller regering – er at man har svoret alle valgte medlemmer ind. Højesteret mener dog, at der var uregelmæssigheder ved valget af fire medlemmer, hvoraf tre er valgt for oppositionen. Det betyder meget bekvemt, at oppositionen ikke længere har 2/3-deles flertal og dermed ikke har klare muligheder for, for eksempel, at fremtvinge et tidligt præsidentvalg.
Kender man til omstændighederne omkring sidste valg, og ikke mindst hvordan Maduro-regimet både arresterede oppositionspolitikere og misbrugte medierne til egen fordel, er det en kende ironisk at Højesteret nu tvivler på valget af tre oppositionspolitikere. Uden dybt udemokratisk manipulation havde oppositionens flertal været endnu større, men retten skred ikke ind da Chavez for år tilbage begyndte at lukke TV- og radiostationer, der kritiserede regimet, da han fik et parlament, han selv kontrollerede, til at give ham 12 måneders ubegrænset dekretmagt, eller da Maduro fik oppositionslederen Leopoldo López smidt 14 år i fængsel i en retssag, hvor dommeren tillod et (1) af de 60 vidner, forsvaret ønskede at bringe.
Mange latinamerikanske lande har af mærkværdige grunde veget tilbage fra at kritisere Hugo Chavez og hans efterfølger Maduro, men den situation er sandsynligvis ved at ændre sig. Organisationen af Amerikanske Staters generalsekretær Luis Almagro kaldte onsdag, ligesom Venezuelas parlamentsformand Julio Borges, Maduros seneste skridt for et selvskabt kup. Mere teknisk er der uden tvivl tale om det, der på spansk kaldes et ”autogolpe”: Et kup hvor en leder, der enten er formelt demokratisk valgt eller er kommet til magten ved anden lovlig vis, enten opløser parlamentet eller afskaffer dets indflydelse, og dermed kupper sig til ubegrænset magt. Maduros seneste handlinger er at betragte som et kup, der har til formål at beskytte hans greb om magten i et land, der bogstaveligt talt er ved at falde fra hinanden. Autogolpe er velkendte fænomener fra latinamerikanske historie. Det store mysterium er, hvorfor militæret ikke for længst har grebet ind for at rette op på den udemokratiske katastrofe.
20. oktober 2016 / Christian Bjørnskov / 0 kommentarer
21. februar 2016 / Niels Westy / 0 kommentarer