text:
Retten i Randers, BS-23971/2018-RAN
Condictio indebiti, urimeligt byrdefuldt, tilbagebetaling
Sagen angik, om et krav om tilbagebetaling af uberettiget modtaget omkostningsgodtgørelse kunne kræves tilbagebetalt, når der ikke var taget forbehold herom, og om kravet kunne rettes mod rådgiveren - et advokatselskab.
Retten bemærkede, at Skatteministeriet ikke var afskåret fra at rette kravet mod advokatselskabet under henvisning til, at udbetalingen skete før den 1. januar 2015, hvor det i lov nr. 1500 af 23. december 2014, § 57, stk. 4, blev bestemt, at tilbagebetalingskrav kan rejes mod den rådgiver, der har modtaget for meget udbetalt godtgørelse, da det fremgår af lovmotiverne, at dette også kunne ske forud for lovens vedtagelse. Gældsbrevslovens § 27 afskar efter de foreliggende omstændigheder heller ikke tilbagebetalingskravet.
Retten bemærkede desuden, at det forhold, at der ikke i forbindelse med fastsættelse af den endelige godtgørelse til advokatselskabet blev taget et konkret forbehold om tilbagebetaling af beløbet, ikke kunne føre til et
andet udfald.
- Skatteforvaltningslovens §57, stk. 4
Gældsbrevslovens §27
Den juridiske vejledning 2020-1 A.A.5.3
Den juridiske vejledning 2020-1 A.A.13.8
Afsagt af byretsommer
Denne sag er sambehandlet med sag BS-23959/2018-RAN. Sagen er den 23. juli 2018 udtaget af småsagsprocessen.
Sagsøgeren, H1, har nedlagt påstand om, sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at SKATs krav om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms) ikke kan rettes mod H1.
Landsskatteretten har den 19. april 2018 truffet sålydende afgørelse:
Sagsnr. 13-0215603
I afgørelsen har deltaget: Helmer Augustesen, Karin Bøgh Pedersen, Niels Deichmann og
Otto Brøns Pedersen
Klager: KC og JJ
Klage over: SKATs afgørelse af 24. april 2013
SKAT har afslået anmodning om genoptagelse af en afgørelse, hvori SKAT pålægger H1 at tilbagebetale uberettiget udbetalt omkostningsgodtgørelse.
H1 har udtalt sig overfor rettens medlemmer på et retsmøde.
H1 repræsenterede klagerne i forbindelse med en klage til Landsskatteretten vedrørende fastsættelse af fradrag for forbedringer samt nedslag i grundværdien for en ejendom. Landsskatteretten gav ved afgørelse af 28. september 2009 klagerne medhold i overvejende grad i klagen.
Den 20. oktober 2009 ansøgte H1 på klagernes vegne om omkostningsgodtgørelse med 100 % af 37.406,25 kr., inkl. moms, for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til Landsskatteretten. Vedhæftet ansøgningen var ansøgningsblanket samt kopi af salærnota på det ansøgte beløb. Af ansøgningsblanketten fremgik det, at kravet på omkostningsgodtgørelse var overdraget til H1.
SKAT imødekom ved afgørelse af 10. november 2009 klagernes ansøgning om omkostningsgodtgørelse fuldt ud og udbetalte 37.406,25 kr., inkl. moms, til H1. SKAT tog forbehold for eventuel tilbagebetaling af udbetalingen af omkostningsgodtgørelsen, da SKAT ville undersøge rimeligheden af størrelsen af honorarkravet.
Ved afgørelse af 9. februar 2011 nedsatte SKAT det godtgørelsesberettigede beløb til 12.500 kr., inkl. moms, med den begrundelse, at SKAT ikke anså størrelsen af det fakturerede honorar for at være rimeligt. SKAT oplyste, at det for meget udbetalte beløb på 24.906,25 kr., inkl. moms, ville blive opkrævet hos H1.
SKAT traf den 4. oktober 2012 afgørelse om, at ansøgningen om omkostningsgodtgørelse ikke kunne imødekommes. SKAT begrundede afgørelsen med, at klagerne ud fra en samlet vurdering af de nye faktiske oplysninger, herunder aftalerne mellem klagerne, G1 og H1, ikke var forpligtet til at betale den af H1 udstedte salærnota. SKAT krævede derfor den udbetalte omkostningsgodtgørelse på 12.500 kr., inkl. moms, tilbagebetalt af H1.
H1 anmodede den 12. december 2012 på vegne af klagerne SKAT om at genoptage afgørelsen af 4. oktober 2012, da Landsskatteretten i en lignende sag den 10. december 2012 havde truffet afgørelse om, at de pågældende ansøgere var berettiget til omkostningsgodtgørelse.
SKAT har opkrævet 12.500 kr. hos H1. SKAT har som begrundelse for afgørelsen anført:
"SKAT fastholder afgørelsen af 4. oktober 2012 om tilbagebetaling af 12.500 kr.
Skatteministeriet har ved stævning af 6. marts 2013 indbragt Landsskatterettens kendelse af 10. december 2012 for domstolene. Baggrunden for retssagen er overordnet, at Skatteministeriet og H1 er uenige om, hvorvidt ansøgeren har været forpligtet til at betale H1s salær, hvilket er en betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse efter skatteforvaltningsloven.
Sagen mellem Skatteministeriet og ansøger er én af mange sager, hvor problemstillingen er den samme.
SKAT er således ikke enig med Landsskatteretten. Da Landsskatterettens kendelse er indbragt for domstolene foreligger der ikke en endelig afgørelse i sagen."
SKAT har supplerende anført:
"Tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter
Det fremgår af juridisk vejledning afsnit A.A.5.3, at SKAT som hovedregel ikke kan ændre en afgørelse i bebyrdende retning på det samme afgørelsesgrundlag, hvis afgørelsen er nået frem til modtageren. Der vil dog under alle omstændigheder - med respekt af frist- og forældelsesregler - være grundlag for at foretage en bebyrdende ændring af en afgørelse, hvis der er tale om urigtige eller bristende forudsætninger.
Det fremgår således også af afsnit A.A.5.3 under "Undtagelser", at
’… Tilsvarende kan en afgørelse tilbagekaldes, hvis det faktiske grundlag for afgørelsen har været urigtigt, og dette ikke kan tilregnes afgørelsesmyndigheden som en fejl.’
SKATs afgørelser af 10. november 2009 og 9. februar 2011 er truffet ud fra de til sagen indsendte akter og i den tro, at der forelå en reel hæftelse for ansøgerne. Det fremgik ikke af ansøgningen om omkostningsgodtgørelse, at ansøger havde indgået en aftale om no cure no pay med G1, og at G1 ligeledes stod inde for, at ansøger ikke skulle betale mere end aftalt i kontrakten mellem ansøger og G1, selvom Advokatfirmaet H1 overtog sagen. Oplysninger som var af afgørende betydning for SKATs vurdering af om betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52 stk. 1, om hæftelse var opfyldt, og dermed om udgifterne var godtgørelsesberettigede.
Det faktiske grundlag for SKATs afgørelse var dermed urigtigt uden at dette kunne tilregnes SKAT som en fejl, idet det påhviler ansøger at indsende tilstrækkelige oplysninger i forbindelse med ansøgningen, så SKAT kan træffe en korrekt afgørelse. Da der var tale om usædvanlige aftalevilkår, burde dette være oplyst i forbindelse med ansøgningen.
SKAT kunne derfor tilbagekalde afgørelsen, og kræve den tidligere udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
Det fremgår af Juridisk vejledning afsnit A.A.5.3, at en begunstigende forvaltningsakt kan ændres med respekt for frist- og forældelsesregler.
Det fremgår af forældelsesloven § 3 stk. 1 og 2 at
’Stk. 1
Forældelsesfristen er 3 år, medmindre andet følger af andre bestemmelser.
Var fordringshaveren ubekendt med fordringen eller skyldneren, regnes forældelsesfristen i stk. 1 først fra den dag, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab hertil.’
SKAT traf endelig afgørelse om udbetaling af omkostningsgodtgørelse i sagen ved afgørelse af 9. februar 2011. Forældelsen regnes tidligst fra denne dato, og forældelsen kan derfor tidligst indtræde 9. februar 2014.
Godtgørelsen er krævet tilbagebetalt ved afgørelse af den 4. oktober 2012. På dette tidspunkt var der ikke indtrådt forældelse i henhold til forældelsesloven § 3 stk. 1, hvorfor kravet må anses for retskraftigt."
SKAT har yderligere anført:
"II. Tilbagekaldelsen af SKATs afgørelse af 9. februar 2011
Udgangspunktet er, at enhver forvaltningsafgørelse skal være lovlig, og selv ved begunstigende forvaltningsakter er udgangspunktet, at afgørelsen skal tilbagekaldes, hvis den er ulovlig, jf. UfR 2011.2235 H og UfR 1995.495/2 H. I UfR 2011.2235 H udtalte Højesteret:
’Højesteret tiltræder herefter, at der ikke foreligger sådanne særlige omstændigheder, som kan begrunde en fravigelse af udgangspunktet, hvorefter en tilladelse, der ikke har været hjemmel til at give, kan tilbagekaldes.’
Tilbagekaldelse af forvaltningsakter - også i begunstigende retning - kan derfor ske, når der ikke er særlige omstændigheder, der taler imod. H1 har ikke påvist sådanne særlige omstændigheder, der medfører, at dette udgangspunkt skal fraviges. Det er klart, at H1 bærer bevisbyrden for tilstedeværelsen af sådanne særlige omstændigheder.
Forholdene i sagen taler kraftigt imod, at den ulovlige forvaltningsakt skal stå ved magt.
Det er nemlig alene H1s forhold, der har medført, at SKATs oprindelige afgørelse omkring udbetaling af omkostningsgodtgørelse var truffet på forkert faktuelt grundlag, idet H1 undlod at fremsende samtlige relevante faktiske oplysninger på tidspunktet for SKATs oprindelige vurdering af, om ansøger var berettiget til omkostningsgodtgørelse.
H1 har kendt til hele aftalegrundlaget, jf. Højesterets præmisser i SKM2015.479.HR. Som det fremgår nedenfor under punkt 4 kendte H1 til såvel den klare lovbestemmelse om, at godtgørelse er betinget af, at skatteyderen hæfter for den sagkyndiges regning, som til det faktiske aftalegrundlag. H1 er en professionel aktør.
Der er derfor ingen særlige omstændigheder, der taler imod tilbagekaldelse. Tværtimod modtog SKAT først fyldestgørende oplysninger omkring KC og JJs manglende hæftelse efter, at omkostningsgodtgørelsen var udbetalt. Og H1 burde selv have overvejet, at der var grundlag for at udbetale godtgørelsen.
Heller ikke det forhold, at der ikke i SKATs afgørelse af 9. februar 2011 er taget et forbehold om tilbagebetaling kan medføre, at SKAT er afskåret fra at tilbagekalde afgørelsen.
Der gælder ikke i forvaltningsretten et krav om, at myndighederne i deres afgørelse skal tage et generelt forbehold om, at det kan være, at myndigheden tilbagekalder afgørelsen. H1 har heller ikke påvist, at der skulle gælde et sådant krav, herunder at der som betingelse for, at der kan ske tilbagekaldelse af en forvaltningsakt opstilles et krav om, at tilbagebetaling af for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse alene kan ske, hvis der er taget forbehold herom.
At opstille et sådant krav ville også skabe en unødig ængstelse hos alle de mange borgere, der opfylder lovens krav til at få udbetalt omkostningsgodtgørelse.
SKAT tager af samme årsag ikke et generelt forbehold om tilbagebetaling i sager om udbetaling af omkostningsgodtgørelse. Der bliver alene taget forbehold i de situationer, hvor der er en nærliggende grund til at betvivle kravets størrelse eller eksistens, ligesom det var tilfældet ved afgørelsen af 10. november 2009 (bilag 6).
I dette sagskompleks vedrørende det aftalegrundlag mellem G1 og H1, der svarer til det, der lå til prøvelse i SKM2015.479.HR, har SKAT på baggrund af de nye oplysninger vedrørende den manglende hæftelse hos grundejeren nægtet omkostningsgodtgørelse i 376 sager og rettet tilbagebetalingskrav mod H1 for i alt ca. kr. 10,2 mio.
KC, JJ og H1 har desuden ikke en retsbeskyttet berettiget forventning om, at de i åbenbar strid med loven har krav på udbetaling af omkostningsgodtgørelse.
Det bemærkes ex tuto, at tilkendegivelser fra skattemyndighederne i almindelighed ikke er bindende. En skatteyder kan kun undtagelsesvist i særligt kvalificerede tilfælde støtte ret på en tilkendegivelse ud fra et forventningsprincip, hvilket kræver, at en række kumulative betingelser er opfyldt.
Det er ikke godtgjort, at de særlige betingelser for at kunne opnå en retsbeskyttet berettiget forventning om, at de har krav på udbetaling af omkostnings godtgørelse, er opfyldt.
Det er en grundlæggende betingelse for at kunne støtte ret på en tilkendegivelse, at der foreligger en tilkendegivelse fra skattemyndighederne, som positivt og entydigt tager stilling til det relevante spørgsmål, jf. eksempelvis SKM2002.201.VLR.
Det er desuden en betingelse, at de relevante forudsætninger for myndighedens tilkendegivelse ikke viser sig at være urigtige, idet en tilkendegivelse, der er baseret på ikke-fyldestgørende oplysninger fra skatteyderen, almindeligvis ikke er bindende, jf. eksempelvis SKM2004.517.ØLR.
SKATs afgørelse af 9. februar 2011 (bilag 7) om at imødekomme anmodningen om at udbetale omkostningsgodtgørelse viste sig at være truffet på forkert grundlag. Det var først efter at afgørelsen af 9. februar 2011 var truffet, at SKAT modtog alle relevante oplysninger vedrørende KC og JJs manglende hæftelse for H1s salær.
Allerede af denne grund kan KC, JJ og H1 ikke have haft en retsbeskyttet forventning.
Der foreligger ikke ved forbeholdet omkring salærets størrelse en positiv og entydig tilkendegivelse, der derved afskærer SKAT fra på et senere tidspunkt at kræve tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse med henvisning til, at betingelserne herfor ikke er opfyldt. SKATs forbehold i afgørelsen af 10. november 2009 (bilag 6) vedrørte rimeligheden af kravets størrelse og var derfor ikke egnet til at skabe en berettiget forventning hos KC, JJ og H1 om, at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldt.
Det er en betingelse, at forhåndstilkendegivelsen kan have indflydelse på skatteyderens handlinger. Heri ligger, at tilkendegivelsen skal være egnet til at have indflydelse på skatteyderens efterfølgende dispositioner, således at denne ville lide tab, hvis tilkendegivelsen ikke lægges til grund.
Tilkendegivelsen skal derfor være afgivet før det tidspunkt, hvor skatteyderen disponerer. Hvis tilkendegivelsen først er afgivet efter dennes dispositioner, kan der aldrig støttes ret på den.
I denne sag har SKATs forbehold omkring tilbagebetaling under henvisning til salærkravets størrelse utvivlsomt ikke haft betydning for hverken KC og JJ eller H1s efterfølgende dispositioner. KC og JJs aftale med G1 og H1 forelå allerede på tidspunktet for afgørelsen af 10.november 2009 (bilag 6), og H1 havde udført det arbejde, som man søgte om omkostningsgodtgørelse for.
Dertil kommer, at det er i åbenbar strid med loven, at KC og JJ skulle være berettiget til omkostningsgodtgørelse på trods af, de ikke hæftede for H1s salær. Det er en betingelse for at kunne støtte ret på en forhåndstilkendegivelse, at tilkendegivelsen ikke er i (åbenbar) strid med loven, jf. f.eks. SKM2015.479.HR, SKM2017.286.HR og SKM.2006.553.HR. Også af denne grund har KC, JJ og H1 ikke opnået en retsbeskyttet forventning.
Jeg bemærker også, at G1 efter aftale med H1 skal betale H1s salær, såfremt salæret ikke dækkes af omkostnings godtgørelser. H1s position er altså, at advokatfirmaet får sit salær. H1 har ikke oplyst, at der skulle være tvivl om, at de får deres salær.
III. Partsstatus
H1 er part i sagen om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse. SKATs afgørelse af 4. oktober 2012 (bilag 2) har advokatfirmaet som adressat.
Det er uden nogen som helst betydning, om H1 var part i omkostningssagen eller ej. Advokatfirmaet er part i tilbagebetalingssagen. Når H1 er enig i, at der med urette er udbetalt omkostningsgodtgørelse efter advokatfirmaets egne ansøgninger, så har det ingen betydning, om H1 var part i sagen om, hvorvidt omkostningsgodtgørelsen var udbetalt med rette eller ej.
IV. Skal der ske tilbagebetaling eller ej
Skatteforvaltningslovens §57, stk. 4 blev indsat ved lov nr. 1500 af 23. december 2014 og trådte i kraft den 1. januar 2015. Da udbetalingerne til H1 skete på tidspunkter før loven trådte i kraft, hjemler denne dog ikke et tilbagebetalingskrav hos H1.
Det ligger dog fast, at lovgiver mente, at et tilbagebetalingskrav også kunne rettes mod den sagkyndige rådgiver forud for vedtagelsen af loven.
De almindelige obligationsretlige regler om condictio indebitii gælder fortsat altså reglerne om tilbagesøgning af krav, der er erlagt i urigtig formening om skyld. SKAT har udbetalt beløbene i urigtig formening om skyld.
Her var forholdet, at et selskab - debitor i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27 - havde indgået aftale med en leverandør om IT-programmer. Leverandøren - overdrageren i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27 - overdrog sine fakturakrav til et finansieringsselskab - erhververen i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27.
’Det følger således ikke af princippet i gældsbrevslovens § 27, at E-DOCUNET's krav om tilbagebetaling af de betalte vederlag kan rettes ikke alene mod leverandøren (overdrageren af fordringerne), men tillige mod G2, selv om dette selskab som erhverver af fordringerne har modtaget betalingerne. Et sådant krav mod erhververen måtte bero på om det fulgte af en aftale eller kunne støttes på andre regler, f.eks. reglerne om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld’ (mine understregninger)
H1 er som bekendt et professionelt advokatfirma og har indgående kendskab til reglerne om omkostningsgodtgørelse herunder - må man gå ud - fra kravet i § 52.
I SKM2015.479.HR udtalte Højesteret om denne bestemmelse, at det er en betingelse for at få omkostningsgodtgørelse, at de skattepligtige hæfter for rådgiverhonoraret. Højesteret anførte indledningsvist, at det var et "udtrykkeligt'' krav, og som begrundelse for at afvise, at man kunne påberåbe sig en fast administrativ praksis, udtalte Højesteret:
’Det, som S har anført om, at der i administrativ praksis, herunder i mandatarsager, ikke stilles krav om en betalingsforpligtelse, kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi en praksis som den påståede ville være i klar modstrid med lovens udtrykkelige betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse.’
’Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem G1 og S. Aftalegrundlaget, som H1 kendte, indebar bl.a., at H1s varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. Det har også betydning, at inddragelsen af H1 skete på foranledning af G1 og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde mellem G1 og H1’
SKAT skal desuden understrege, at et tilbagebetalingskrav heller ikke kommer til at gå ud over H1. Advokatfirmaet kan jo henholde sig til G1, der overfor H1 har forpligtet sig at betale den del af H1s salær, som ikke bliver dækket af omkostningsgodtgørelsesordningen. H1 har ikke oplyst noget om, at G1 skulle have afvist at opfylde denne forpligtelse overfor H1.
SKAT har derfor været berettiget til at kræve den for meget betalte omkostningsgodtgørelse på i alt kr. 12.500,- inkl. moms tilbagebetalt fra modtageren heraf, H1."
H1 har på vegne af klagerne nedlagt påstand om, at SKAT ikke kan kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt fra H1.
"Af skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. fremgår følgende:
Stk. 3. Giver en ansøgning om omkostningsgodtgørelse alene anledning til nærmere at undersøge størrelsen af udgifterne til behandling af sagen, herunder den sagkyndiges honorar, udbetales godtgørelsen ifølge ansøgningen med forbehold for eventuel tilbagebetaling. [min understregning]
Skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. er en direkte videreførelse af den tidligere skattestyrelseslovs § 33 F, stk. 3, der blev indsat ved lov nr. 388 af 6. juni 2002, fremsat som lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002 (offentliggjort i Folketingstidende 2001/2002, 2. samling, tillæg A, spalte 1394 ff.).
Af forarbejderne til bestemmelsen (L 54 af 17. januar 2002) fremgår bl.a. følgende:
Det kan også forekomme, at en ansøgning om omkostningsgodtgørelse alene giver told- og skatteregionen anledning til nærmere at undersøge størrelsen af udgifterne til behandling af sagen, herunder den sagkyndiges honorar. Det følger af den foreslåede bestemmelses Stk. 3, at der i den situation skal ske udbetaling af den ansøgte godtgørelse til den skatte- eller afgiftspligtige med forbehold for eventuel tilbagebetaling. [min understregning]
Baggrunden for forslaget er, at det som udgangspunkt ikke bør komme den skatte- eller afgiftspligtige økonomisk til skade, at myndighederne stiller spørgsmål ved rimeligheden af størrelsen af sagsudgifterne, herunder den sagkyndiges honorar, hvis afklaring kan trække ud.
I forbindelse med forbeholdet skal told- og skatteregionen samtidig oplyse ansøgeren, hvorpå sagen beror.
Bestemmelsen finder altså anvendelse i de situationer, hvor SKAT finder anledning til at undersøge størrelsen af udgifterne til behandling af sagen, herunder den sagkyndiges honorar. Bestemmelsen må også antages - hvilket ses understøttet i administrativ praksis, jf. bl.a. SKM2009.457.LSR - at finde anvendelse på de situationer, hvor SKATs undersøgelse fører til den konklusion, at der slet ikke er grundlag for at yde omkostningsgodtgørelse.
Det følger udtrykkeligt af bestemmelsens ordlyd, at udbetalingen i sådanne situationer skal ske med forbehold for tilbagebetaling. Dette følger tillige af forarbejderne til bestemmelsen.
SKAT har da også i overensstemmelse hermed i afgørelsen af 10. november 2009 (bilag 6) netop taget forbehold for tilbagebetaling, idet SKAT ønskede at undersøge rimeligheden af honoraret.
I afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 7) fandt SKAT, at et rimeligt honorar i sagen udgjorde 12.500 kr. (inkl. moms) og krævede herefter det for meget udbetalte beløb tilbagebetalt.
Afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 7) må anses som en afgørelse om udbetaling af omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms). SKAT har i denne afgørelse ikke taget forbehold for tilbagebetaling, hvorfor SKAT er afskåret fra at kræve beløbet tilbagebetalt.
At det har betydning for spørgsmålet om, hvorvidt SKAT kan kræve tidligere udbetalt omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt fremgår bl.a. af to kendelser fra Landsskatteretten offentliggjort som SKM2009.457.LSR og SKM2011.549.LSR.
I SKM2009.457.LSR havde SKAT udbetalt omkostningsgodtgørelse aconto med 310.218 kr. Udbetalingen var sket med forbehold for eventuelt krav om tilbagebetaling, såfremt det i forbindelse med sagens endelige afregning kunne konstateres, at der var sket helt eller delvis udbetaling af uberettiget godtgørelse.
Skatteyderen anmodede om yderligere godtgørelse med 50 % af et beløb på 408.644 kr. SKAT afslog denne anmodning med henvisning til, at der ikke var tale om en godtgørelsesberettiget sag. I et efterfølgende brev til skatteyderen meddelte SKAT, at der ikke kunne forventes at få omkostningsgodtgørelse ved eventuelle fremtidige ansøgninger i sagen, og at der ikke rejstes krav om tilbagebetaling af det tidligere udbetalte beløb på 310.218 kr.
Sagen blev indbragt for Landsskatteretten, hvor skatteyderen gjorde gældende at være berettiget til omkostningsgodtgørelse. Skatteyderen gjorde bl.a. gældende, at SKAT med aconto udbetalingen på 312.218 kr. havde en berettiget forventning om at være berettiget til omkostningsgodtgørelse i sagen.
Landsskatteretten var enig med SKAT i, at den underliggende sag ikke var en godtgørelsesberettiget sag, hvorfor udbetalingen af godtgørelse var sket med urette. Landsskatteretten pålagde endvidere skatteyderen at tilbagebetale den udbetalte godtgørelse på 312.218 kr. I præmisserne ses Landsskatteretten at have lagt afgørende vægt på, at udbetalingen var sket med forbehold for tilbagebetaling. Således fremgår bl.a. følgende:
Det er altså det forhold, at der er taget forbehold for tilbagebetaling, der fører til, at Landsskatteretten pålægger skatteyderen at tilbagebetale den udbetalte omkostningsgodtgørelse. Der kan heraf modsætningsvist sluttes, at såfremt der ikke havde været taget forbehold for tilbagebetaling, ville SKAT ikke kunne kræve beløbet tilbagebetalt og Landsskatteretten ville følgelig ikke have pålagt skatteyderen at gøre dette.
I SKM2011.549.LSR havde skatteyderen over to omgange ansøgt om omkostningsgodtgørelse med 50 % af i alt 31.437 kr. SKAT havde i forbindelse med den første ansøgning aconto udbetalt 50 % af et beløb på 25.500 kr. SKAT havde taget forbehold for eventuel tilbagebetaling. I forbindelse med den anden ansøgning om omkostningsgodtgørelse fandt SKAT ikke, at det fakturerede tidsforbrug på i alt 29 timer var rimeligt. SKAT fandt i stedet at et tidsforbrug på 4 timer svarende til et honorarkrav på 4.750 kr. var rimeligt. Idet der tidligere var udbetalt omkostningsgodtgørelse med 12.750 kr. krævede SKAT den for meget udbetalte godtgørelse tilbagebetalt.
Skatteyderen indbragte sagen for Landsskatteretten. Her gjorde skatteyderen bl.a. gældende, at SKAT ikke kunne kræve den tidligere udbetalte godtgørelse tilbagebetalt, idet det tagne forbehold for tilbagebetaling ikke var beløbs-/størrelsesmæsigt - altså at forbeholdet ikke var konkret nok til at have nogen virkning.
Landsskatteretten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn, hvorefter det godtgørelsesberettigede honorarkrav var fastsat til 4.750 kr. Om berettigelsen af SKATs krav om tilbagebetaling anførte Landsskatteretten følgende i præmisserne:
Ved udbetalingen af a conto omkostningsgodtgørelse i 2008 tog skattecentret forbehold for eventuel tilbagebetaling, og der ses ikke at være grundlag for at fortolke forbeholdet indskrænkende
I forhold til spørgsmålet om, hvorvidt SKAT kunne kræve den for meget udbetalte godtgørelse tilbagebetalt, ses Landsskatteretten at have lagt afgørende vægt på, at der er taget forbehold for tilbagebetaling.
Landsskatteretten fandt ikke, at der var grundlag for at fortolke SKATs forbehold for tilbagebetaling indskrænkende. Det kan heraf modsætningsvis sluttes, at havde der været grundlag for at fortolke forbeholdet så indskrænkende, at det ikke var konkret nok til at have virkning som anført af skatteyderen, så kunne SKAT ikke kræve tilbagebetaling.
Klagerne må ligeledes med afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 7) have fået en berettiget forventning om, at SKAT nu havde truffet endelig afgørelse i sagen om omkostningsgodtgørelse - særligt da SKAT jo i 2009 afgørelsen (bilag 6) havde taget forbehold for tilbagebetaling, idet man ønskede at prøve rimeligheden af honoraret, og i 2011 afgørelsen (bilag 7) udbetalte omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms) uden at tage forbehold for tilbagebetaling.
Idet SKAT ikke i afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 7) har taget forbehold for tilbagebetaling af den med afgørelsen udbetalte godtgørelse, må spørgsmålet om tilbagebetaling afgøres efter de almindelige forvaltningsprincipper om tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter. Betingelserne herfor er ikke tilstede i den foreliggende sag."
"Det præciseres, at det er klagernes opfattelse, at det forhold, at SKAT i afgørelsen af 9. februar 2017 (bilag 7), hvorved der skete udbetaling af omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms), ikke har taget forbehold for tilbagebetaling, medfører at SKAT er afskåret fra at kræve tilbagebetaling.
Såfremt Landsskatteretten ikke er enig heri, må spørgsmålet vurderes ud fra reglerne om tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter. I forhold hertil gøres det gældende, at betingelserne herfor ikke er opfyldte, og at klagerne med SKATs afgørelse af 9. februar 2011 (bilag 7) er blevet bibragt en sådan berettiget forventning om, at SKAT nu havde truffet en endelig afgørelse om omkostningsgodtgørelse, at der ikke efterfølgende kan ske genopkrævning.
SKAT anfører på side 4, 3. sidste afsnit, at der var tale om usædvanlige aftalevilkår, hvilket burde have været oplyst i forbindelse med ansøgningen.
Det bemærkes hertil, at man ikke kan stille krav til klagerne (eller andre) om, at de burde have indset, at der var tale om usædvanlige aftalevilkår.
Således fandt Landsskatteretten bl.a. i en afgørelse af 10. december 2012 (12-0188821) i en lignende sag (Landsskatterettens afgørelse i SKM2015.479.HR), at grundejeren var berettiget til omkostningsgodtgørelse. Sagen måtte efterfølgende igennem domstolsprøvelse i 3 instanser før den fandt sin endelige afgørelse."
H1 har yderligere anført:
"Tilbagekaldelse af SKATs afgørelse af 9. februar 2011
I forhold til spørgsmålet om tilbagekaldelse af afgørelsen bør der yderligere tages hensyn til, at hverken grundejerne eller H1 bevidst har undladt at fremlægge oplysninger for SKAT til brug for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse med henblik på med urette at få udbetalt omkostningsgodtgørelse. Tværtimod er der fremlagt de oplysninger, som normalt fremlægges med en anmodning om omkostningsgodtgørelse.
Hverken grundejerne eller H1 burde have indset, at oplysningerne om grundejernes aftale med G1 kunne føre til, at grundejerne ikke hæftede for betalingen af H1s honorar.
Det bemærkes i den henseende, at Landsskatteretten i SKM2015.479.HR fandt, at grundejeren i den pågældende sag hæftede for betalingen af H1s honorar og således var berettiget til omkostningsgodtgørelse. Aftalegrundlaget i SKM2015.479.HR er identisk med aftalegrundlaget i den foreliggende sag.
Når landets øverste administrative klageinstans når frem til, at der var hæftelse og at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldte, kan man hverken forvente at grundejerne eller H1 for den sags skyld burde kunne indse, at det modsatte var tilfældet.
Det forhold, at sagen efterfølgende skulle igennem 3 instanser ved domstolene for at finde sin endelige afgørelse, er ligeledes en klar indikation på, at hverken grundejerne eller H1 burde indse, at der ikke var adgang til omkostningsgodtgørelse.
Såvel grundejerne som H1 har altså handlet og modtaget den udbetalte omkostningsgodtgørelse i god tro.
SKAT argumenterer for en indskrænkende fortolkning af forbeholdet for tilbagebetaling i SKATs afgørelse af 10. november 2009 (bilag 6), således at forbeholdet kun skal anses at vedrøre salærets størrelse. Samme argumentation forsøgte skatteyderen i SKM2011.549.LSR. Hertil udtalte Landsskatteretten, at der ikke var grundlag for en sådan indskrænkende fortolkning af forbeholdet.
Skal der ske tilbagebetaling eller ej
Af SKATs udtalelse fremgår det, at der ikke i den nugældende § 57, stk. 4 i skatteforvaltningsloven er hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod H1.
Idet der ikke var udtrykkelig hjemmel til det i lovgivningen må en sådan hjemmel skulle findes i almindelige obligationsretlige regler, herunder bl.a. principperne i gældsbrevslovens § 27. Højesteret har imidlertid i UfR 2011, 3188 H fastslået, at en debitor ikke kan rette et krav om tilbagebetaling mod erhververen af en fordring, når fordringen var indfriet.
SKATs tilbagesøgningsadgang efter reglerne om condictio indebiti afhænger altså af, om grundejerne og/eller H1 bevidst har afgivet urigtige oplysninger til brug for SKATs behandling af anmodningen om omkostningsgodtgørelse med henblik på med urette at få udbetalt godtgørelse - altså om de har handlet i ond tro.
Som redegjort for ovenfor, er dette ikke tilfældet.
Det forhold, at Landsskatteretten i SKM2015.479.HR, og i en række identiske sager på et fuldt oplyst grundlag - altså under inddragelse af det fulde aftalegrundlag, herunder også grundejernes aftalegrundlag med G1 - fandt, at der var den fornødne hæftelse for betalingen af H1s honorar understøtter klart, at der er handlet i god tro.
Man kan ikke med nogen form for rimelighed argumentere for, at grundejerne og/eller H1 burde have indset, at betingelserne for omkostningsgodtgørelse ikke var opfyldte, når landets øverste administrative klageinstans når frem til, at der var hæftelse og at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldte.
Det var altså Landsskatterettens opfattelse, at grundejerens aftalegrundlag med G1 var uden betydning for grundejerens hæftelse for betaling af H1s honorar.
Hverken grundejerne eller H1 har bevidst afgivet urigtige oplysninger. Ligeledes kunne hverken grundejerne eller H1 på tidspunktet for modtagelsen af omkostningsgodtgørelsen vide eller burde vide, at der ikke var grundlag for udbetaling af omkostningsgodtgørelse.
Der er således heller ikke efter reglerne om condictio indebiti hjemmel for SKAT til at kræve den ved afgørelsen af 9. februar 2011 udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt hos H1 (eller grundejerne for den sags skyld)."
Sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et manglende forbehold for tilbagebetaling er til hinder for, at SKAT kan kræve allerede udbetalt omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt. Endvidere vedrører sagen spørgsmålet om, hvorvidt tilbagebetalingskravet i givet fald kan rettes mod en sagkyndig, som har fået kravet på omkostningsgodtgørelse overdraget fra en godtgørelsesberettiget.
Det er Landsskatterettens opfattelse, at et konkret forbehold for tilbagebetaling af et udbetalt beløb medfører, at beløbet umiddelbart kan kræves tilbagebetalt, såfremt betingelserne i forbeholdet er opfyldt. Såfremt et beløb er udbetalt uden forbehold, kan særlige omstændigheder, herunder en retsbeskyttet forventning, forhindre tilbagesøgningen.
I nærværende sag tog SKAT et forbehold ved udbetalingen af omkostningsgodtgørelsen, da SKAT ville undersøge rimeligheden af honorarkravets størrelse. SKAT nedsatte efter en konkret vurdering det godtgørelsesberettigede beløb og krævede en del af den tidligere udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt. SKAT tog ikke ved afgørelse af 9. februar 2011 et forbehold for senere tilbagebetaling.
Forløbet kan have bibragt klagerne og H1 en forventning om, at spørgsmålet om rimeligheden af honorarkravets størrelse var endeligt fastlagt ved SKATs afgørelse af 9. februar 2011. Dette er derimod ikke ensbetydende med, at der er skabt en retsbeskyttet forventning om, at betingelsen om at klagerne skal hæfte for den sagkyndiges salærnota var opfyldt.
Herefter, og idet der ikke ses at være øvrige omstændigheder, der kan føre til et andet resultat, er det således Landsskatterettens opfattelse, at det manglende forbehold i forbindelse med udbetalingen af omkostningsgodtgørelsen ikke er til hinder for, at beløbet kan kræves tilbagebetalt.
For så vidt angår H1s anbringende vedrørende tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter bemærkes det, at SKAT kan tilbagekalde en afgørelse, hvis det faktiske grundlag for afgørelsen har været urigtigt, og der ikke efter en konkret vurdering er grundlag for at pålægge SKAT ansvaret herfor.
På tidspunktet, hvor SKAT traf afgørelserne om henholdsvis imødekommelse af ansøgning om omkostningsgodtgørelse og efterfølgende afgørelse om nedsættelse af det godtgørelsesberettigede beløb, var SKAT ikke bekendt med det samlede aftalegrundlag mellem klagerne, G1 og H1. SKAT ses endvidere ikke at have haft anledning til at indhente oplysninger herom.
SKAT kan derfor ikke pålægges ansvaret for, at afgørelserne af henholdsvis 10. november 2009 og 9. februar 2011 blev truffet på et urigtigt grundlag, og principperne for tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter forhindrer således ikke SKAT i at kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
SKAT har rettet tilbagebetalingskravet mod H1.
H1 har i henhold til ansøgningsblanketterne fået overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse. H1 har således en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i sagens udfald. H1 anses derfor som part.
Som følge af overdragelsen af kravet, indtrådte H1 i klagernes ret til at få omkostningsgodtgørelsen udbetalt. SKAT udbetalte derfor omkostningsgodtgørelsen til H1.
Det følger af de almindelige obligationsretlige regler om tilbagesøgning (condictio indebiti), at SKAT kan kræve et beløb, der er udbetalt med urette, tilbagebetalt, medmindre der efter en konkret vurdering er et forholdsvist klart grundlag for at pålægge SKAT ansvaret for den opståede fejl, og beløbet er modtaget i god tro. Det er Landsskatterettens opfattelse, at beløbet som udgangspunkt skal opkræves hos modtageren. Som nævnt ovenfor var SKAT ikke bekendt med det samlede aftalegrundlag, da SKAT traf afgørelserne af henholdsvis 10. november 2009 og 9. februar 2011. Da SKAT blev bekendt med det samlede aftalegrundlag, traf SKAT afgørelse om, at ansøgningen om omkostningsgodtgørelse ikke kunne imødekommes, og krævede den allerede udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
SKAT har i afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6), hvorved omkostningsgodtgørelsen på 12.500 kr. endeligt blev udbetalt, ikke taget forbehold for tilbagebetaling. Det manglende forbehold for tilbagebetaling medfører, at SKAT konkret er afskåret fra at kræve omkostningsgodtgørelsen tilbagebetalt. Da SKAT ikke har noget krav på tilbagebetaling, kan kravet selvsagt heller ikke rettes mod H1.
I det tilfælde, at retten finder, at det manglende forbehold for tilbagebetaling ikke afskærer SKAT fra at kræve omkostningsgodtgørelsen tilbagebetalt, gøres det gældende, at SKAT ikke kan rette kravet mod H1, idet der hverken i loven eller i almindelige obligationsretlige grundsætninger er hjemmel hertil.
4.1 Betydningen af det manglende forbehold
Af skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. fremgår følgende:
Skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. er en direkte videreførelse af den tidligere skattestyrelseslovs § 33 F, stk. 3, der blev indsat ved lov nr. 388 af 6. juni 2002, fremsat som lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002 (Folketingstidende 2001/2002, 2. samling, tillæg A, spalte 1394 ff.).
SKAT har da også i overensstemmelse hermed i afgørelsen af 10. november 2009 (bilag 5) netop taget forbehold for tilbagebetaling, idet SKAT ønskede at undersøge rimeligheden af honoraret.
I afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6) fandt SKAT, at et rimeligt honorar i sagen udgjorde 12.500 kr. (inkl. moms) og krævede herefter det for meget udbetalte beløb tilbagebetalt.
Afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6) må anses som en afgørelse om udbetaling af omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms). SKAT har i denne afgørelse ikke taget forbehold for tilbagebetaling, hvorfor SKAT er afskåret fra at kræve beløbet tilbagebetalt.
Det manglende forbeholds betydning for spørgsmålet om tilbagebetaling fremgår dog endnu klarere i UfR 2018, 1149 H.
I sagen havde G3 (nu G3) truffet afgørelse om, at en borger i forbindelse med sygehusbehandling af en brækket fod var påført skade i form af forlænget sygeperiode og eventuelt varigt mén, der var omfattet af lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet. G3 fandt, at borgeren var berettiget til 28.160 kr. i godtgørelse.
Y1-region udbetalte beløbet uden at tage forbehold for eventuel tilbagebetaling.
G3 traf senere afgørelse om, at borgeren ikke var berettiget til yderligere erstatning. Borgeren indbragte denne afgørelse til Patientskadeankenævnet, der nåede frem til, at borgeren slet ikke var berettiget til godtgørelse, idet borgeren ikke med overvejende sandsynlighed i forbindelse med sygehusbehandlingen var påført en skade, der gav ret til erstatning.
Y1-region rejste herefter krav mod borgeren om tilbagebetaling af den (nu) med urette tidligere udbetalte godtgørelse.
Højesteret fandt, at Y1-region i udgangspunktet ikke var afskåret fra at kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingskravet måtte vurderes efter de almindelige regler om tilbagesøgning - altså reglerne om condictio indebiti.
Højesteret nåede herefter frem til, at Y1-region ikke kunne kræve den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt, idet der ikke var taget forbehold herfor og idet borgeren på udbetalingstidspunktet havde været i god tro. Den klagevejledning, der var givet til G3s afgørelser, hvoraf bl.a. fremgik at en klage kunne resultere i, at godtgørelsen helt bortfaldt, kunne ikke sidestilles med eller træde i stedet for et konkret forbehold for tilbagesøgning fra Y1-regions side.
Borgeren havde med Højesterets ord på udbetalingstidspunktet en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til godtgørelse, og at denne ikke kunne kræves tilbagebetalt.
Højesteretssagen har ganske mange lighedspunkter med den foreliggende sag. Der er også her tale om en godtgørelse, som det offentlige i henhold til lov er forpligtet til at udbetale såfremt betingelserne herfor er opfyldt.
Højesteretssagen viser også, at det forhold, at betingelserne på et senere tidspunkt måtte vise sig alligevel ikke at være opfyldt, ikke i sig selv medfører, at SKAT kan kræve den tidligere udbetalte godtgørelse tilbagebetalt - særligt ikke, når der ikke er taget forbehold herfor.
Helt afgørende er om modtageren af godtgørelsen på udbetalingstidspunktet har været i god tro, og således er blevet bibragt en velbegrundet forventning om at være berettiget til godtgørelsen.
Henset til forløbet af SKM2015.479.HR, hvor Landsskatteretten på et fuldt oplyst grundlag fandt (bilag 8), at der var den fornødne hæftelse - og dermed adgang til omkostningsgodtgørelse - kan man ikke hævde at grundejerne (eller H1) burde have indset noget andet.
Idet SKAT ikke har taget forbehold for tilbagebetaling af den med afgørelsen udbetalte godtgørelse har grundejerne fået en berettiget forventning om, at SKAT nu havde truffet endelig afgørelse i sagen om omkostningsgodtgørelse. Grundejerne var i god tro på udbetalingstidspunkt, hvorfor SKAT nu er afskåret fra at kræve den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt.
Idet SKAT ikke har noget krav på tilbagebetaling i den konkrete situation, kan en sådant (ikke eksisterende) krav selvsagt heller ikke rettes mod H1.
4.2 Kravet kan ikke rettes mod H1
Såfremt retten når frem til, at det manglende forbehold for tilbagebetaling er uden betydning for SKATs adgang til at kræve tilbagebetaling gøres det gældende, at der ikke er hjemmel til at rette kravet mod H1.
En afgørelse om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse rettet mod den sagkyndige, som har modtaget godtgørelsen fra SKAT efter at have fået den godtgørelsesberettigedes krav overdraget, er et væsentligt indgreb, der kræver en klar lovhjemmel. En sådan klar lovhjemmel findes ikke forud for 1. januar 2015.
Af lovens overgangsbestemmelser fremgår det, at loven træder i kraft den 1. januar 2015. Lovændringen har derfor først virkning for tilbagebetalingskrav, der rejses den 1. januar 2015 og senere og kan således ikke have virkning i den foreliggende sag, hvor tilbagebetalingskravet er rettet mod H1 den 4. oktober 2012 (bilag 7) - altså før lovens ikrafttræden.
Idet Landsskatteretten ikke specifikt tager stilling til, om det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige, kan afgørelsen ikke tages til indtægt for, at der også forud for lovens vedtagelse var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige. Idet der ikke var udtrykkelig hjemmel til det i lovgivningen må en sådan hjemmel skulle findes i almindelige obligationsretlige regler.
Ved overdragelse af kravet på omkostningsgodtgørelse fra grundejerne til H1 gælder de almindelige obligationsretlige regler om overdragelse af fordringer, herunder gældsbrevslovens § 27.
I dommen fastslår Højesteret, at en debitor ikke kan rette et krav om tilbagebetaling mod erhververen af en fordring, når fordringen er indfriet. Dette udelukker ifølge Højesteret ikke, at tilbagesøgning kan ske, men tilbagesøgning skal i så fald ske efter de almindelige obligationsretlige regler om condictio indebiti.
Det forhold, at Landsskatteretten (bilag 8) i SKM2015.479.HR på et fuldt oplyst grundlag - altså under inddragelse af det fulde aftalegrundlag, herunder også grundejernes aftalegrundlag med G1 - fandt, at der var den fornødne hæftelse for betalingen af H1s honorar understøtter klart, at der er handlet i god tro.
Det var altså Landsskatterettens opfattelse, at aftalegrundlaget med G1 var uden betydning for adgangen til omkostningsgodtgørelse.
Den skadelidte havde under udførelsen af sit arbejde fået et vrid i lænden. Arbejdsskadestyrelsen fandt, at der var tale om en arbejdsulykke, og den skadelidte modtog erstatning for tab af erhvervsevne og varigt men. Den skadelidte anlagde herefter sag mod arbejdsgiveren om yderligere erstatning i hvilken sag Østre Landsret nåede frem til, at der ikke var ført bevis for, at der forelå en arbejdsulykke.
For det første har hverken grundejerne eller H1 bevidst afgivet urigtige oplysninger.
For det andet kunne hverken grundejerne eller H1 på tidspunktet for modtagelsen af omkostningsgodtgørelsen vide eller burde vide, at der ikke var grundlag for udbetaling af omkostningsgodtgørelse - heller ikke selvom SKAT på tidspunkt for udbetaling af godtgørelsen ikke var bekendt med grundejernes aftale med G1.
Der er således heller ikke efter reglerne om condictio indebiti hjemmel for SKAT til at kræve den tidligere udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt hos H1.
Det gøres overordnet gældende, at Skatteforvaltningen kan kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt, og at Skatteforvaltningens tilbagebetalingskrav kan rettes mod H1.
1. OMKOSTNINGSGODTGØRELSE KAN KRÆVES TILBAGEBETALT
Det forhold, at der ikke i Skatteforvaltningens afgørelse af 9. februar 2011 (bilag 6 - E…) er taget et forbehold om tilbagebetaling, kan ikke medføre, at Skatteforvaltningen er afskåret fra at kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
Der gælder ikke i forvaltningsretten et krav om, at myndighederne i deres afgørelse skal tage et generelt forbehold om, at det kan være, at myndigheden tilbagekalder afgørelsen. H1 har heller ikke påvist, at der skulle gælde et sådant krav, herunder at der som betingelse for, at der kan ske tilbagekaldelse af en forvaltningsakt, opstilles et krav om, at tilbagebetaling af for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse alene kan ske, hvis der er taget forbehold herom.
Skatteforvaltningen tager af samme årsag ikke et generelt forbehold om tilbagebetaling i sager om udbetaling af omkostningsgodtgørelse. Der bliver alene taget forbehold i de situationer, hvor der er en nærliggende grund til at betvivle kravets størrelse eller eksistens, ligesom det var tilfældet ved afgørelsen af 10. november 2009.
I dette sagskompleks vedrørende det aftalegrundlag mellem G1 og H1, der svarer til det, der lå til prøvelse i UfR 2015.3383 H, har Skatteforvaltningen på baggrund af de nye oplysninger vedrørende den manglende hæftelse hos grundejeren nægtet omkostningsgodtgørelse i 376 sager og rettet tilbagebetalingskrav mod H1 for i alt ca. kr. 10,2 mio.
UfR 2018.1149 H kan ikke tages til indtægt for, at en udbetalt godtgørelse ikke kan kræves tilbagebetalt, såfremt en myndighed har undladt at tage forbehold herfor. Sagen angår ikke, om det er en forudsætning for at kræve tilbagebetaling, at der er taget forbehold herom. Sagen angår om betingelserne for tilbagebetaling konkret var opfyldt. Hvilket betingelserne i det pågældende tilfælde ikke var.
2. TILBAGEBETALINGSKRAV KAN RETTES MOD H1
Det gøres overordnet gældende, at Skatteforvaltningens tilbagebetalingskrav kan rettes mod H1, og at der ikke efter condictio indebiti-reglerne er grundlag for, at H1 alligevel ikke skulle hæfte for tilbagebetalingskravet. Når nogen med urette har modtaget et beløb, som H1 ubestridt har i nærværende sag, så skal beløbet tilbagebetales. Alene såfremt der er et særligt retsgrundlag - f.eks. særlige ekstinktionsregler - kan H1 undgå at tilbagebetale det beløb, som advokatfirmaet modtog med urette, eller hvis det følger af condictio indebiti-reglerne, at der foreligger særlige grunde til, at der alligevel ikke skal ske tilbagebetaling.
"Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem G1 og S. Aftalegrundlaget, som H1 kendte, indebar bl.a., at H1s varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. Det har også betydning, at inddragelsen af H1 skete på foranledning af G1 og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde mellem G1 og H1" (min understregning).
Det skal desuden understreges, at et tilbagebetalingskrav heller ikke kommer til at gå ud over H1. Advokatfirmaet kan henholde sig til G1, der overfor H1 har forpligtet sig at betale den del af H1s salær, som ikke bliver dækket af omkostningsgodtgørelsesordningen, jf. UfR 2015.3383 H (dommens side 3385). H1 har ikke oplyst noget om, at G1 skulle have afvist at opfylde denne forpligtelse overfor H1.
Retten lægger til grund, at sagsøgeren uberettiget fik godtgørelsesbeløbet udbetalt, da grundejeren, der ikke skulle betale noget til sagsøgeren udover det beløb, som i forvejen var aftalt mellem grundejeren og G1, ikke opfyldte betingelserne for at få godtgørelse. Dette blev fastslået ved Højesterets dom af 30. juni 2015, U.2015.3383H, i en tilsvarende sag.
Sagsøgeren modtog godtgørelsesbeløbet, selvom sagsøgeren var klar over den aftalekonstruktion, der var mellem grundejeren og G1, og det måtte derfor have stået sagsøgeren klart, at sagsøgeren med urette modtog godtgørelsesbeløbet. Derfor er sagsøgte berettiget til at rette kravet om tilbagebetaling mod sagsøgeren efter reglerne om condictio indebiti.
Det forhold, at der ikke i forbindelse med fastsættelse af den endelige godtgørelse til sagsøgeren blev taget et konkret forbehold om tilbagebetaling af beløbet, kan ikke føre til et andet udfald.
Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 15.000 kr., der indeholder moms.
Sagsøgeren, H1, skal betale sagsomkostninger med 15.000 kr. til sagsøgte, Skatteministeriet.


text:
Metal-sejr slået fast i Højesteret | fushinyheder.dk - Få de seneste nyheder nyheder
Metal-sejr slået fast i Højesteret
Dom i Højesteret giver større erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til arbejdsskadede med erhvervsevnetab
Fremover får arbejdsskadede med erhvervsevnetab større erstatning for tabt arbejdsfortjeneste . Det har Dansk Metal sikret efter en dom i Højesteret i dag.
Dommen i Højesteret betyder, at erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste løber indtil, Arbejdsskadestyrelsen tilkender erstatning for tab af erhververvsevne.
Forsikringsselskaberne har ellers siden 2002 selv fundet en dato i sagerne, som typisk lå op til flere år forud for Arbejdsskadestyrelsens tilkendelse. Det er den praksis, som Dansk Metal i dag har fået underkendt med Højesterets dom.
I den konkrete sag betyder det, at Dansk Metals medlem er sikret 510.000 kr. mere i erstatning.
”Vi er glade for, at Højesteret nu har slået fast, at de skadelidte har ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i hele perioden, indtil den afløses af erstatning for tab af erhvervsevne” siger Peter Poulsen, faglig sekretær i Dansk Metal.
Sagen får betydning for en lang række andre sager, Dansk Metal fører for sine medlemmer.
”Ud over Dansk Metals medlemmer er der formentlig flere hundrede andre skadelidte med samme problem. Afgørelsen viser, at det er vigtigt at have en kompetent fagforening i ryggen, som har styrken til at køre denne slags sager til ende”, siger Peter Poulsen.
”Vi er imidlertid fortsat bekymrede over, at de skadelidte ikke er sikret et indtægtsgrundlag, indtil de modtager erstatning fra Arbejdsskadestyrelsen. Dermed vil mange stadig komme i en situation, hvor de pludselig står uden penge til huslejen, fordi forsikringsselskaberne afventer en afgørelse fra Arbejdsskadestyrelsen, før de udbetaler erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Det er uholdbart, at vores medlemmer på denne måde skal fungere som kassekredit for forsikringsselskaberne. Derfor kræver Metal, at dette problem løses ved en revision af erstatningsansvarsloven”, siger Peter Poulsen.
Skadelidte var i juni 2003 udsat for en alvorlig arbejdsulykke, som Tryg forsikring anerkendte erstatningsansvaret for.
Den 1. februar 2005 overgik skadelidte til førtidspension på grund af følgerne af ulykken. I juni 2005 tilkendte Arbejdsskadestyrelsen skadelidte erstatning for tab af erhvervsevne med tilbagevirkende kraft fra den 1. februar 2005. Erstatningen blev udbetalt i august 2005.
Dansk Metal indbragte sagen for Østre Landsret, hvor Tryg forsikring alene ville betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste indtil udgangen af marts 2004, hvor selskabet mente, at man kunne have skønnet over skadelidtes erhvervsevnetab. Dette synspunkt ville medføre, at skadelidte ikke ville få nogen form for erstatning i perioden mellem april 2004 og februar 2005.
Dansk Metal gjorde heroverfor gældende, at skadelidte var berettiget til erstatning frem til august 2005, hvor erstatningen fra Arbejdsskadestyrelsen blev udbetalt.
Østre Landsret tilkendte skadelidte erstatning frem til 1. februar 2005, hvorfra erstatningen fra Arbejdsskadestyrelsen var tilkendt.
Tryg forsikring ankede dommen til Højesteret, som nu har stadfæstet Østre Landsrets dom, med en bemærkning om, at ”der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erstatning for tab af erhvervsevne indtræder”.
Oprentlig dato: 2008-10-07 10:23:48 +0200
Tweet Nyheder: Nyheder Indland log ind eller opret konto for at skrive kommentarer
Socialt Leder Forum bliver mere synlig (195,909) Økonomiforum afholder kursus i avanceret Excel for økonomifunktionen (93,356) Hellers præsenterer Raymarine e7 HybridTouch MultiFunktions Plotter. (61,318) Døgnrapport lørdag 05. april 2008 (46,095) Afviklingsselskabet - Bonusbanken a/s (29,098) Chevrolet Spark - Danmarks mest solgte i 2011 (23,340) Erann DD - tour (22,281) Clean Feet® - stinkfri zone (21,946) Rally Tyrkiet - Dag 3 (21,718) Flest ulykker hos de unge (21,267) Gøglerskole på Dronninglund Skole (21,197) Privatbankens museum (21,076) Solar kigger fremad (20,884) Christian Bordinggaard i spidsen for U/21-slutrunden (20,809) Skolemassakre - Det kan ske i Danmark (20,745) Ny dansk taske beskytter barnevogne for millioner (20,702) Prisbelønnet sikkerhed (20,497) Skyd ikke på direktivet eller Domstolen (19,916) Skolestart med god samvittighed (19,009) Zepto åbner ny butik i Roskilde (18,529) Stofa forærer bredbånd væk (18,419) Nu anlægges Sportstorvet ved Sdr. Nissum Hallen (18,030) DF kræver forklaring på Menneskerettighedsinstituts forslag om racekvotering på TV (17,574) Jesper Gaarskjær: Liverpool - Historien om The Reds (9. april) (17,212) Kalundborg hæver dusør til 50.000 kr. for oplysninger der kan føre til opklaring af hærværk (17,147) 1

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Hundeopdrættere i panik over ny dom | Juristhuset
Hundeopdrættere i panik over ny dom
Hunden Bastian’s eftermæle
– hvad betyder Højesteretsdommen af 25. september 2014
Højesterets dom af 25/9-14 er ikke så indgribende som mange opdrættere måske tror og der er, langt henad vejen, ikke tale om ændringer i den hidtil gældende retspraksis. Dommen åbner for at vi mangler at se afgrænsningen af hvad der skal til for at overtrædelse af “dyrlæge-klausuler” kan føre til et andet resultat end i denne dom.
Læs artiklen (PDF) om dommen her:Bastian-dommen
Dommen som Højesteret afsagde den 25. september 2014 har givet anledning til en hel del debat, frygt og frustrationer blandt hundeopdrættere i Danmark. I denne strøm af indlæg og udfald, har der fra forskellige hundefolk kommet fortolkninger og beretninger om retstilstanden, som ikke alle har hold i virkeligheden og heldigvis er situationen nok ikke helt så forfærdelig for opdrætterne, som man måske kan tro, når stemningen ind i mellem har været lidt for panisk.
Udtalelser som f.eks. at “anvendelsen af Dansk KennelKlubs standard købsaftale er værdiløs” og at “kontrakterne ikke er det det papir værd de er trykt på” er heldigvis ikke sande.
Mangler i køberetten
Efter dansk ret har man som køber en række beføjelser (f.eks. ret til at hæve købet), hvis det man har købt – uanset om der er tale om en vaskemaskine, 5 kg. kaffe eller en hund – lider af en mangel. Denne mangel skal, for at udløse disse beføjelser, foreligge på tidspunktet for risikoens overgang, hvilket normalt vil sige tidspunktet for udvekslingen af ydelser – altså når hunden bliver leveret.
Det fremgår yderligere af Købelovens § 77 a, stk.1, at sælger hæfter for en sådan mangel også selvom den først viser sig senere.
Væsentlig mangel
Efter Købeloven skal en mangel, for at kunne udløse en ret til køber at hæve købet, kunne betragtes som væsentlig. Så det er altså ikke de rene bagateller der får denne betydning.
Lad os se på hvad det Højesteret egentlig har taget stilling til i Bastian-dommen.
Formodningsregel – 6 måneder
Det, som Højesteret først og fremmest har taget stilling til, er forhold vedrørende den formodningsregel, som qua en gennemførelse af bestemmelser i Forbrugerkøbsdirektivet, blev lovfæstet i Danmark i Købelovens § 77, stk. 3.
Denne bestemmelse indeholder en formodningsregel, hvorefter at hvis en mangel viser sig inden seks måneder efter leveringen, formodes manglen at have været til stede ved risikoens overgang.
Bevisbyrde-regel
Der er således tale om en bevisbyrde-regel. Det er jo ganske naturligt, at man kan blive i tvivl om hvorvidt en mangel var til stede ved leveringen eller om den er opstået senere. Uden formodningsreglen, ville det være køberen der skulle bevise at manglen var til stede ved leveringen og med formodningsreglen er det sælger, der skal afkræfte formodningen om at manglen var til stede ved leveringen. Det er således nu sælger, der har bevisbyrden og skal løfte beviset.
Højesteret finder i den konkrete sag, at de forklaringer og anden bevisførelse der har været præsenteret i denne sag, bl.a. om overfodring, ikke kunne føre til, at sælger herved afkræftede formodningen. Yderligere fandt Højesteret, at manglen var væsentlig, hvilket med de dokumenterede lidelser som Bastian havde, nok heller ikke kommer bag på mange.
Det er min opfattelse, at man nok skal forvente, at domstolene vil komme frem til samme afgørelse i fremtidige lignende sager, selv om der måske bliver præsenteret et mere overbevisende billede om overfodring m.m. end i denne sag. Jeg mener, at der nok med denne dom, skal en hel del til for at løfte dette bevis som sælger.
Ufravigelig regel
Man skal være opmærksom på, at netop i forbrugersager er bevisbyrdereglen en ufravigelig regel. Det betyder at selvom man udtrykkeligt i aftalen (købekontrakten) skriver at parterne er enige om at denne regel ikke skal finde anvendelse og selvom der f.eks. er givet et særligt prisafslag eller andre modydelser i forbindelse med dette, så vil sådanne aftaler være ugyldige og forbrugeren vil efterfølgende ikke være bundet af fraskrivelsen af sine rettigheder.
Hvor galt er det så?
Men før end man som hundesælger går helt i panik, så lad os se på hvad det egentlig er for en risiko vi står overfor som sælgere.
For at denne formodningsregel skal kunne komme i betragtning, skal manglen vise sig (og dokumenteres) indenfor 6 måneder efter leveringen af hunden.
Hånden på hjertet. Hvor ofte sker det?
Hertil kommer, at det selv før indførelsen af formodningsreglen, nok ikke var helt usandsynligt, at domstolene kunne finde frem til, at der nok havde været tale om en mangel på leveringstidpunktet, hvis der mindre end 6 måneder efter viser sig en væsentlig mangel som i denne sag. Det er således min påstand, at denne sag meget vel kunne være blevet afgjort på samme måde, selvom formodningsreglen ikke var blevet indført og at der således – som det også beskrives i bemærkningerne til lovforlaget – ikke er sket nogen realitetsændring i forhold til gældende ret.
Overtrædelse af dyrlægeklausul
Hvad der er faldet mange opdrættere for brystet er, at det slet ikke fik konsekvenser for køberen, at han stik imod udtrykkeligt formulerede vilkår i købsaftalen, undlod at følge sin forpligtelse til at indhente en diagnose fra sælgers dyrlæge.
Umiddelbart virker det stødende for såvel lægfolk, og i et vist omfang også for jurister, at en grov misligholdelse af en udtrykkelig og klart formuleret forpligtelse, ikke får konsekvenser.
Ikke desto mindre afgør Højesteret, at selvom det er helt klart at køber har forbrudt sig mod dyrlægeklausulen, skal dette ikke føre til andet resultat end at køber har ret til at hæve købet.
Til dette skal det bemærkes, at Højesteret begrunder sin afgørelse med, at de i denne konkrete sag finder det ubetænkeligt at lægge til grund, at hunden på aflivningstidspunktet var så angrebet af sine lidelser, at en aflivning var uundgåelig efter dyreværnslovens bestemmelser. Med andre ord kan man altså sagtens forestille sig at en tilsvarende sag kunne afgøres anderledes, hvis der forelå andre omstændigheder, som betyder, at det er mindre sikkert om hunden rent faktisk nødvendigvis skulle aflives.
Herudover begrunder Højesteret den manglende konsekvens af misligholdelsen af dyrlægeklausulen med, at købers rettigheder til at påberåbe sig manglen og kræve ophævelse af købet, ikke kan afskæres – heller ikke en gang ved parternes aftale. Der er med andre ord tale om ufravigelige bestemmelser og derfor bliver de heller ikke fortabt selv ved en grov misligholdelse.
Det kan undre, at det forhold at køberne – i strid med parternes udtrykkelige aftale – lod hunden aflive, uden at give sælger mulighed for og adgang til at undersøge hunden ved dyrlæge, ikke tillægges bevismæssig betydning imod køberne, som hermed slipper “ustraffet” fra et klart kontraktsbrudi forhold til sælger og samtidig fratager sælger muligheden for at få hunden undersøgt for derigennem at kunne afkræfte formodningen.
Det kan skyldes, at netop dette forhold ikke tilstrækkeligt er blevet fremhævet overfor Højesteret. For det virker uheldigt, hvis en forbruger aktivt kan nyde godt af en beskyttelsesregel og samtidig forhindre modparten i at føre bevis for at afkræfte formodningen.
Hellerup, den 10. oktober 2014
Erik Gravgaard,
Advokater & Erhvervsjurister
Flyt din advokatforretning til kontorerne i Hellerup og indgå i Juristhusets kontorfælleskab, med alle de fordele det indebærer. Vi glæder os til at høre fra dig og få en uforpligtende snak om mulighederne.


text:
Højesteret Om overtrædelse af den færøske færdselslov
Om overtrædelse af den færøske færdselslov
Sag 33/2019
Dom afsagt den 6. juni 2019
Den færøske færdselslovs bestemmelser om spirituskørsel og anmeldelse af færdselsuheld var ikke i strid med selvinkrimineringsforbuddet
T var blevet idømt en bøde på 8.500 kr. og frakendt førerretten i 3 år for om natten den 5. april 2015 at have påkørt en fodgænger og forladt uheldsstedet uden straks at standse og yde hjælp til tilskadekomne og uden at anmelde uheldet til politiet og for efterfølgende inden for et tidsrum på 6 timer efter uheldet at have indtaget spiritus i et sådant omfang, at hans alkoholpromillen næste morgen var 1,39.
Sagen angik for Højesteret i første række, om der var fejl ved landsrettens anvendelse bestemmelserne i den færøske færdselslov om hjælpe- og anmeldelsespligt og om indtagelse af spiritus i et tidsrum på 6 timer efter afslutningen af en kørsel, hvor der er sket et færdselsuheld (6 timers-reglen). I anden række angik sagen, om bestemmelserne og den idømte straf var forenelig med forbuddet mod selvinkriminering i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6. Sagen angik endvidere strafudmålingen, herunder om bøden og frakendelsestiden skulle nedsættes eller bortfalde som følge af lang sagsbehandlingstid.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens vurdering af, at T havde overtrådt bestemmelserne i den færøske færdselslov. Det forhold, at T var blevet straffet for ikke at have anmeldt færdselsuheldet, kunne endvidere ikke anses for at være i strid med forbuddet mod selvinkriminering. Højesteret bemærkede i den forbindelse, at anmeldelsespligten er begrundet i det ansvar, det indebærer at være fører af et motorkøretøj, der kan forvolde betydelig skade. Bestemmelsen indebærer kun en pligt til at anmelde færdselsuheldet til politiet, men ikke en pligt til at give nærmere oplysninger om uheldet og om førerens egen rolle heri. Politiet skal således fortsat foretage en efterforskning af, om der er grundlag for strafferetlig forfølgning af føreren, ligesom føreren ved en sådan eventuel strafferetlig forfølgning har mulighed for at nægte sig skyldig i at have begået et strafbart forhold med den følge, at det påhviler anklagemyndigheden i retten at føre bevis for et eventuelt strafansvar. Den særlige færøske regel om spirituskørsel (6 timers-reglen) kunne heller ikke anses for at være i strid med selvinkrimineringsforbuddet hverken isoleret eller set i sammenhæng med anmeldelsespligten.
Højesteret fandt imidlertid, at sagsbehandlingstiden i så væsentligt omfang havde oversteget det rimelige, at T burde kompenseres herfor. Højesteret nedsatte herefter bøden til 1.750 kr. og pålagde statskassen at betale sagens omkostninger for alle tre instanser. Højesteret fandt ikke grundlag for at ændre afgørelsen om ubetinget frakendelse af førerretten i 3 år.


text:
Skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - negativt privatforbrug
05 Feb 2002 14:01
6. december 2001
II 477/1997
Skøn, negativt privatforbrug, regnskabsgrundlag, lokaleomkostninger
I sagen, der vedrørte en skønsmæssig indkomstforhøjelse og fordeling mellem erhvervsmæssig og privat anvendelse af en ejendom, fandtes appellanten ikke at have godtgjort, at hun eller hendes ægtefælle havde modtaget nærmere angivne ikke selvangivne kontantbeløb.
Resultatet af selvangivelsen var et betydeligt negativt privatforbrug, og skattemyndighederne var herefter berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse, som der ikke var grundlag for at tilsidesætte.
Højesteret tiltrådte endvidere, at der, uanset afgivne vidneforklaringer om en betydelig erhvervsmæssig anvendelse af ejendommen, ikke var grundlag for at tilsidesætte det udøvede skøn over omfanget af den erhvervsmæssige omsætning.
Ligningsvejledningen 2001 E.B.1.5.1
Wendler Pedersen, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard og Jytte Scharling.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 6. oktober 1997.
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, idet ministeriet dog anerkender, at forhøjelsen af As skattepligtige indkomst for indkomståret 1985 skal nedsættes med 20.400 kr.
Ændringen af påstanden for indkomståret 1985 vedrører følgende to beløb:
15.400 kr., der er betalt, af As ægtefælle, B, til en kreditor den 28. november 1984, men som ved en fejl var medtaget i Bs formueopgørelse pr. 1. januar 1985 som en gældspost.
5.000 kr., svarende til den del af anpartskapitalen i H2 ApS, der blev indskudt af A i form af goodwill.
Det følger af ændringen i påstanden, at det er Skatteministeriets opfattelse, at privatforbruget i henhold til de af A og B selvangivne indkomster for 1985, der ved skattemyndighedernes privatforbrugsopgørelse var opgjort til -78.585 kr., med de nævnte reguleringer er negativt med 58.185 kr.
A har for Højesteret yderligere anført, at skattemyndighederne ikke har hjemmel til at foretage en skønsmæssig ansættelse, idet dette forudsætter, at hendes regnskabsaflæggelse kan tilsidesættes, og der er ikke fremkommet indsigelser om mangler ved regnskabet.
Skatteministeriet har bestridt, at en skønsmæssig forhøjelse er betinget af, at regnskabet lider af sådanne mangler, at det kan tilsidesættes. Når en selvangivelse viser et negativt privatforbrug, er skattemyndighederne berettiget til at foretage en skønsmæssig forhøjelse af indkomsten, idet selvangivelsen da ikke udgør et betryggende grundlag for skatteansættelsen.
A har yderligere anført, at det negative privatforbrug, der er opgjort af skattemyndighederne for 1985, skal reduceres med 27.000 kr., idet der ikke er taget hensyn til, at salget af en bil, der indgik i regnskabet, for virksomheden F1, indbragte et provenu på dette beløb. Det må antages, at de 27.000 kr. er indgået i privatforbruget. Privatforbrugsopgørelsen skal yderligere reduceres med 15.000 kr., svarende til den del af As private andel af de af virksomheden afholdte biludgifter - i virksomhedens regnskab opgjort til 30.000 kr. - der vedrører afskrivninger.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at salget af bilen ikke har påvirket det opgjorte privatforbrug. Det fremgår af virksomhedens balance pr. 31. december 1985, at salget havde til følge, at anlægsaktiverne blev reduceret med salgsprisen. Overskuddet fra handlen må være indgået i regnskabet, idet det ikke fremgår af regnskabet, at beløbet skulle være hævet af A. For så vidt angår As private andel af virksomhedens biludgifter indgår der et beløb på 30.000 kr. i privatforbrugsopgørelsen. Det fremgår imidlertid af regnskabet for virksomheden F1, at virksomhedens egenkapital er reduceret med dette beløb. Dette må medføre, at den skattepligtige formue, der indgår i privatforbrugsopgørelsen, er tilsvarende mindre. Der er således ikke grundlag for at antage, at privatforbrugsopgørelsen er forkert på dette punkt.
Til brug for Højesteret er der tilvejebragt yderligere oplysninger og afgivet nye forklaringer.
A/S Forsikringsselskabet Codan har i brev af 4. august 1998 oplyst, at selskabet i 1985 har udbetalt i alt 2.727 kr. til A i erstatning for tyveri af to cykler.
Vedrørende den erhvervsmæssige brug af ejendommen X1-vej 5, Frederiksberg, er der fremlagt kopi af en udateret og uunderskrevet lejekontrakt vedrørende G1 ApS's leje af lokaler i ejendommen. Ifølge kontrakten tog lejemålet sin begyndelse den 1. oktober 1986. Den månedlige leje var angivet til 6.000 kr. med tillæg af moms, hvortil kom betaling for varme og el. Der er endvidere fremlagt kopi af enkelte huslejeopkrævninger stilet til H1 ApS, H3 ApS og G1 ApS.
Han mener ikke, at H2 ApS og H3 ApS havde lejekontrakter. Så vidt han husker, var det ikke meningen, at der skulle betales leje, idet A og B var medejere af selskaberne. Han kan dog ikke huske, om der blev udfærdiget lejekontrakter, eller om der blev betalt husleje. Han ved ikke, om lokalerne på 1. sal blev anvendt privat af A og B.
Efter hans opfattelse var A og Bs privatforbrug i 1985 meget beskedent. Man må være opmærksom på, at når man skattemæssigt opgør privatforbruget, er der tale om det beløb, der bruges efter, at husleje og faste udgifter er betalt. Det vil sige, at ægtefællerne skulle have brugt 220.000 kr. på mad mm., idet det opgjorte privatforbrug på ca. -80.000 kr. skulle trækkes fra de 300.000 kr., som skattevæsenet anslog skulle lægges oven i indtægterne. Det er ikke sandsynligt, at A og B har haft et privatforbrug på 220.000 kr. Det er alt for meget i forhold til det kendskab, han har til deres forbrug. Han vil anslå ægtefællernes reelle privatforbrug til omkring 60.000 kr. Det er helt urealistisk, at A og hendes ægtefælle kunne have udeholdt et beløb på 300.000 kr. af regnskaberne. Det er ikke realistisk, at firmaet F1 kunne have et overskud på de 300.000 kr. oven i de 50.000 kr., der allerede fremgik af regnskaberne. I hele den periode, hvor han udarbejdede regnskaber for ægtefællerne, havde de - bortset fra året 1986, som var meget specielt ifølge skattevæsenets opgørelser - et meget lavt privatforbrug. A og B havde ikke hjemmeboende børn, og de var, ham bekendt, ikke på ferie i perioden 1985 til 1986.
Han er principielt enig i skattevæsenets beregning af privatforbruget, hvis man beregnede det efter de metoder, som var sædvanlige. Der er imidlertid i denne sag en række særlige forhold, der gjorde det vanskeligt at beregne privatforbruget for 1985. Regnskabet for F1 indeholder en post, hvoraf det fremgår, at der blev solgt en bil til 70.000 kr. Dette salg gav 27.000 kr. i overskud. Dette overskud var ikke overført til resultatopgørelsen, hvilket medførte, at det ikke havde påvirket årets resultat og derfor ikke umiddelbart havde påvirket privatforbruget. Med hensyn til bildriften fremgik det af resultatopgørelsen, at den private andel var på 50%, svarende til 30.000 kr. Disse 30.000 kr, var indgået direkte i skattevæsenets opgørelse af privatforbruget, men der var ikke tale om en kontant post. Det betød, at den del af den private andel, der var afskrivninger, ikke skulle tages med. Opgørelsen af privatforbruget blev dermed ca. 15.000 kr. for negativ.
Han har i 1986 flere gange været på ejendommen X1-vej 5. Han kan ikke skelne de enkelte år i perioden 1983 til 1987 fra hinanden, men der skete ikke væsentlige ændringer i perioden. Entreen i stueetagen var fælles. I kælderen var det store kontor med karnap Bs kontor. Rummet over for trappen var et kontor, hvor blandt andet MM og JL arbejdede. Fyrrummet var det eneste rum i kælderen, der blev brugt privat. Det så ikke ud til, at de øvrige rum også blev brugt til private formål. Det hele var indrettet til kontorer. Det er hans opfattelse, at en opgørelse af erhvervsdelen af ejendommen til 10% er helt urealistisk.
Vedrørende indkomståret 1985.
Skattemyndighedernes opgørelse af As privatforbrug er foretaget på grundlag af hendes og hendes ægtefælle Bs selvangivne beløb for 1985 og viser - også efter de for Højesteret anerkendte reguleringer - et betydeligt negativt privatforbrug. Heller ikke efter bevisførelsen for Højesteret har A godtgjort, at hun eller hendes ægtefælle i 1985 har modtaget ikke selvangivne kontantbeløb hidrørende fra arveforskud, provenu ved salg af indbo eller lån fra AE. Hun har heller ikke i øvrigt godtgjort, at ægtefællerne bortset fra en mindre forsikringsudbetaling har modtaget kontantbeløb, der har betydning ved vurderingen af den regnskabsmæssige opgørelse af deres privatforbrug. Heller ikke det af A i øvrigt anførte kan begrunde en ændring af opgørelsen. Regnskabsgrundlaget giver således ikke plads for et antageligt privatforbrug og har derfor ikke kunnet danne behørigt grundlag for skatteansættelsen. Skattemyndighederne har herefter været berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse.
Heller ikke det for Højesteret fremkomne giver tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn vedrørende forhøjelsen af indkomsten for 1985.
F1 har fremstået som drevet af A, der også har selvangivet resultatet af virksomheden. Det tiltrædes herefter, at forhøjelsen er sket hos hende.
Vedrørende indkomståret 1986.
Der er ikke foretaget en ejerboligvurdering efter § 33, stk. 5 i lov omvurdering af landets faste ejendomme, og der er udover nogle enkelte huslejeopkrævninger alene fremlagt en enkelt udateret og uunderskrevet lejekontrakt, der trådte i kraft den 1. oktober 1986, og som vedrørte et af de selskaber, som ifølge det oplyste drev forretning fra ejendommen, og hvori A havde interesser. På denne baggrund er der efter Højesterets opfattelse uanset de afgivne forklaringer ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over omfanget af den erhvervsmæssige benyttelse af ejendommen.
Højesteret tager herefter Skatteministeriets påstand til følge.
Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at forhøjelsen af appellanten, As, skattepligtige indkomst for indkomståret 1985 skal nedsættes med 20.400 kr.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 25.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.
De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inde 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.A.3.1.2 Honorar
Honorar for flere år
Forfatterhonorarer
Den lovgivningsmæssige anerkendelse af honorarmodtagerbegrebet kan bl.a. ses af AMBL § 2, stk. 1, nr. 2, hvorefter der skal betales arbejdsmarkedsbidrag af bruttovederlaget, og af SIL §§ 4-5, hvorefter vederlaget skal indberettes, når honoraret er B-indkomst.
Kørselsgodtgørelse efter statens takster er ikke honorarer. Der er i stedet tale om en udgiftskompensation til at dække udgifter til transport i forbindelse med arbejdet, og der skal derfor ikke betales arbejdsmarkedsbidrag af godtgørelsen. Se SKM2003.494.LSR, hvor der ikke skulle betales arbejdsmarkedsbidrag. Sagen vedrørte en fodbolddommer, der ikke skulle betale arbejdsmarkedsbidrag af en udgiftsgodtgørelse for transport til kampene, opgjort i overensstemmelse med det daværende Ligningsråds satser for befordringsgodtgørelse.
Se også afsnit A.B.4.1 om indeholdelse af A-skat og AM-bidrag.
Om der skal ske beskatning af bestyrelseshonorar uden for interessefællesskabssituationer kommer an på en konkret vurdering, hvor det afgørende er, om den pågældende erhverver et retskrav på vederlaget.
Bestyrelsesmedlemmet må gerne give afkald på honoraret som led i sin ansættelse og dermed undgå at blive beskattet af honoraret. Følger det af ansættelsesforholdet, at bestyrelseserhvervet er et led i ansættelsen, og at den ansatte ikke erhverver noget krav på vederlag for denne del af arbejdet, skal beskatningen ske hos arbejdsgiveren.
Se også afsnit C.A.3.1.2 om statstjenestemænd, der sidder i bestyrelser for staten.
I TfS 2000, 715 HRD havde skatteyderen haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som også oprettede en pensionsordning for skatteyderen. Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager. Højesteret tiltrådte også, at skatteyderen i årene 1990 til 1992, hvor han - bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - kun havde haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn, ikke drev selvstændig virksomhed. (Tidl. ØLD i TfS 1998, 489).
I TfS 1986, 338 SKD havde en tandlæge, der havde indgået en aftale om klinikfællesskab med nogle samarbejdende tandlæger, sine egne patienter og var ikke undergivet de andre tandlægers instruktionsbeføjelser. Han fik udbetalt acontobeløb svarende til en procentsats af sin samlede honorarindtægt, men deltog ikke i over- eller underskud. Ud fra en samlet bedømmelse afgjorde skattedepartementet, at der var tale om A-indkomst i tjenesteforhold.
Honorarindtægter modtaget uden for tjenesteforhold regnes med i indkomstopgørelsen på retserhvervelsestidspunktet.
Acontobeløb beskattes normalt i de år, de bliver udbetalt. I nogle tilfælde må et acontobeløb dog anses som forskud, og beskatningen udskydes derfor til det tidspunkt, hvor aftalen om arbejde er opfyldt.
I LSRM 1971, 17 LSR indgik en skatteyder den 30. juni 1967 en skriftlig aftale med et forlag om udarbejdelse af en rejsebog. Delvis levering af manuskript skulle indledes pr. 1. juli 1968, og det komplette manuskript skulle være forlaget i hænde pr. 1. januar 1969. Forlaget indlod sig sjældent på forudbetaling, men da det omtalte arbejde var behæftet med væsentlige rejseudgifter i udlandet, havde skatteyderen ved aftalens underskrivelse modtaget 10.000 kr. som forudbetaling af det samlede honorar, der var opgjort til 23.400 kr. Landsskatteretten fandt efter det oplyste ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte, at skatteyderen for året 1967 kun havde medregnet et beløb på 3.000 kr. i sin skattepligtige indkomst.
Se også nedenfor om forfatterhonorarer.
Honorarer for flerårige arbejder, der udbetales med et samlet beløb, skal normalt først beskattes, når arbejdet er afsluttet, og honoraret for arbejdet opgøres. Dette udelukker dog ikke, at beskatningen sker i takt med eventuelle acontoudbetalinger af honoraret.
For honorarer, der er A-indkomst, sker beskatningen i takt med eventuelle acontoudbetalinger af honoraret, og det endelige honorar beskattes ved udbetalingen, dog senest seks måneder efter at det kan opgøres.
Her er to eksempler, hvor honoraret bliver udbetalt over flere år.
En skatteyder havde i en årrække bestridt forskellige tillidsposter inden for andelsboligbevægelsen. I 1965 besluttede en andelsboligforening at bygge en ny afdeling, og skatteyderen blev antaget som forretningsfører. Honoraret blev fastsat til 26 pct. af byggesagshonoraret og kunne udbetales i acontobeløb. I marts 1972 gav Boligministeriet tilsagn om statsgaranti og rentesikring for byggeriet, og i forbindelse hermed udgjorde skatteyderens honorar 143.000 kr., hvoraf ca. halvdelen blev anslået at have vedrørt perioden fra 1965-1971, mens den anden halvdel skulle løbe fra 1972 og nogle år frem. Skatteyderen hævede et acontobeløb i 1969 og fik restbeløbet udbetalt i 1972. Han krævede hele honorarbeløbet fordelt på årene 1965-1971, men Landsskatteretten fandt, at han skulle beskattes af beløbene i de år, hvor de var blevet udbetalt. Se LSRM 1974.108 LSR.
En kunstners indtægt var nøje relateret til nogle selskabers omsætning og bestemte udgifter i forbindelse med salget. Det var derfor principielt muligt på et hvilket som helst tidspunkt at opgøre størrelsen af de indtil dette tidspunkt reelt optjente ydelser til kunstnerne. Under hensyn til praksis vedrørende forfatterrettigheder mv., fandt Landsskatteretten dog, at kunstneren udelukkende kunne anses for skattepligtig til Danmark af de acontoudbetalinger, der var udbetalt til hende, inden hun flyttede fra Danmark den 19. juni 1996. Se SKM2001.276.LSR.
C.C.2.5.3.2.1 Retserhvervelsesprincippet
C.C.2.5.3.3.1, C.C.2.5.3.4 og C.C.2.3.2.1 om de nærmere regler for beskatning af erhvervsmæssige honorarer, der er B-indkomst.
Forfatterhonorarer skal principielt beskattes, når de er indtjente. Den del af honoraret, der udbetales som en procentdel af salgsindtægten, og som først opgøres og kommer til udbetaling efter det år, der danner grundlag for beregningen af forfatterens andel af salget, beskattes efter praksis først i udbetalingsåret. Det forudsætter, at den endelige opgørelse ikke foreligger inden udgangen af optjeningsåret.
Acontobeløb beskattes normalt i de år, de bliver udbetalt, men i nogle tilfælde må et acontobeløb dog anses som forskud, og beskatningen udskydes derfor til det tidspunkt, hvor forfatteren har opfyldt sin del af aftalen med forlaget.
Forfatterhonorarer, der stammer fra arvede forfatterrettigheder, skal løbende regnes med i modtagerens indkomst, selv om der er betalt arveafgift/boafgift af de arvede rettigheders kapitalværdi. Se UfR 1952, 229.
Biblioteksafgiften, som forfattere får, skal beskattes i det indkomstår, den vedrører og endeligt kan opgøres.
C.C.2.2.2.21, om kunstneres driftsudgifter
C.C.5.5.1 om den særlige udligningsordning for kunstnere.
TfS 2000, 715 HRD
Skatteyderen havde haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som også oprettede en pensionsordning for skatteyderen.
Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager. Højesteret tiltrådte også, at skatteyderen i årene 1990 til 1992, hvor han - bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - kun havde haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn, ikke drev selvstændig virksomhed.
Lønmodtager fra 1986 - ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
(Tidl. ØLD i TfS 1998, 489).
TfS 1997, 473 HRD
Skatteyderen, der tidligere havde været udlånt til Naturgas Syd som lønmodtager hos ingeniørfirmaet Anderskouv og Thomsen A/S, fik mulighed for fortsat tilknytning til Naturgas Syd efter ophør hos ingeniørfirmaet. Naturgas Syd forlangte dog, at denne tilknytning kun kunne ske på basis af en kontrakt om ydelse af konsulentbistand og ikke som lønmodtager. Højesteret fandt, modsat landsretten, at skatteyderen måtte anses som lønmodtager og ikke som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret lagde vægt på, at skatteyderen var engageret for en længere periode og undergivet forflyttelsespligt, og at han ikke afholdt driftsudgifter af en art og størrelse, som måtte forventes af en selvstændigt erhvervsdrivende.
Lønmodtager - ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
(Tidligere VLD i TfS 1996, 7).
UfR 1975. 511 HRD
Nogle udenlandske artister var engageret til at optræde i et forlystelsesetablissement i 8 til 15 eller 16 dage. Ansættelsesforholdene fandtes ikke at kunne anses som sådanne egentlige tjenesteforhold, som KSL § 43, stk. 1, tager sigte på, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat i deres vederlag.
Ikke lønmodtager.
UfR 1973.151 HRD
To udenlandske solister var engageret til at optræde i et jazzhus, henholdsvis en enkelt aften og fem aftener. Retten fandt ikke, at engagementsforholdet kunne anses som et sådant egentligt tjenesteforhold, som KSL § 43, stk. 1, efter lovens forarbejder, tager sigte på, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat af deres vederlag.
SKM2006.14.VLR
Eftergivelse af gæld til et interessentskab i forbindelse med en skatteyders bistand ved salg af en ejendom, der tilhørte interessentskabet, udgjorde et skattepligtigt honorar for skatteyderen. Retten lagde vægt på, at honoraret var blevet udbetalt via en modregning i salgssummen for en ejendom, som den pågældende skatteyder havde solgt for interessentskabet, samt at der var foretaget indberetning af honoraret. Det var i øvrigt oplyst, at skatteyderen selv var interessent i interessentskabet.
Skattepligtigt honorar.
Efter en samlet bedømmelse fandt landsretten, at journalistens indkomst ved dagbladet måtte anses som lønindkomst efter KSL § 43, stk. 1, og AMFL § 7, stk. 1, litra a, og at der derfor skulle indeholdes A-skat og arbejdsmarkedsbidrag. Landsretten lagde særlig vægt på, at journalisten var underlagt samme arbejdsvilkår som de journalister, han vikarierede for, og at han fik udbetalt kørselsgodtgørelse og ulempetimebetaling. Retten lagde også vægt på, at journalisten udførte arbejde for dagbladet gennem flere år, og at han blev aflønnet månedligt efter faste takster.
Desuden fandt landsretten, at dagbladet havde udvist forsømmelighed ved ikke at have indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag, og at dagbladet derfor hæftede for manglende betaling heraf i henhold til KSL § 69, stk. 1, og AMFL § 15, stk. 3. Retten henviste til, at dagbladet havde tilknyttet 35 journalistvikarer med samme arbejdsvilkår, og at dagbladet indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag vedrørende 32 af disse. Under disse omstændigheder havde dagbladet ikke haft grundlag for at anse journalisten for selvstændigt erhvervsdrivende, udelukkende som følge af at han fremsendte fakturaer, og dermed undlade indeholdelse.
TfS 1988. 316 ØLD
En cirkusdirektør engagerede et udenlandsk orkester, der dels skulle yde musikledsagelse efter nærmere anvisning til optrædende artister og dels skulle levere musik af eget repertoire. I begge relationer antoges det, at orkesteret var undergivet cirkusdirektørens instruktionsbeføjelse. De honorarer, som var betalt af direktøren til orkesteret og var udbetalt samlet til kapelmesteren, ansås herefter for vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, i hvilket der skulle have været indeholdt A-skat.
UFR1981.349 ØLD
Efter de engageringsvilkår, der var gældende for artister under optræden i Kjøbenhavns Sommer-Tivoli T, kunne artisthonorarerne ikke betegnes som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold og faldt derfor ikke ind under reglerne om A-skat.
T, der i nogle år havde rettet sig efter tilkendegivelser fra skattemyndighederne om indeholdelse af A-skat, kunne få beløbene tilbagebetalt, og skattemyndighederne var blevet afskåret fra at påberåbe sig den 5-årige forældelsesfrist, på grund af deres egen adfærd.
UfR 1952, 229
Da appellanten via arv blev ejer af selve forfatterretten, var det med rette, at arveafgiften blev beregnet efter AAL § 18 og ikke efter AAL § 20. Det er dog ikke automatisk det samme som, at der efter arvefaldet skal betales indkomstskat af forfatterrettens økonomiske udbytte. Da udbyttet af en forfatterret ikke er medtaget blandt de indkomster, som efter SL § 5 er undtaget fra indkomstskattepligten, har der været fornøden hjemmel til at påligne appellanten indkomstskat, sådan som det var sket. Landsretten bemærkede, at det periodiske afkast af en forfatterret, uanset dennes særlige natur, ikke i skattemæssig henseende kan anses som kapitalforbrug, heller ikke efter at retten er overgået til andre ved arv.
Udbytte af forfatterrettigheder var indkomstskattepligtigt.
SKM2002.239.LSR
Ud fra en samlet vurdering af et selskabs virke fandt Landsskatteretten, at sælgerne i forhold til aktieselskabet A i skattemæssig henseende ikke kunne anses for at være i et tjenesteforhold. Retten lagde vægt på, at aktieselskabet A ikke havde adgang til at fastsætte generelle eller konkrete instrukser for arbejdets udførelse, herunder tilsyn og kontrol med sælgernes salgsarbejde, at der ikke forelå en aftale om løbende arbejdsydelse, at sælgerne ikke havde fastsat arbejdstid, at der ikke var garanteret sælgerne en minimumsprovision, og at sælgerne ikke kunne antages at have rettigheder i henhold til funktionærloven og/eller ferieloven.
Retten fandt herefter ikke, at aktieselskabet A var forpligtet til at indeholde A-skat mv. i provisioner udbetalt til de pågældende sælgere. Da de pågældende i konsekvens heraf ikke kunne anses som ansat i aktieselskabet A, jf. bek. til lønsumsafgiftsloven § 3, stk. 1, skulle provisionerne heller ikke regnes med til lønsumsafgiftsgrundlaget.
SKM2001.276.LSR
Retten lagde ved afgørelsen til grund, at en kunstners fulde skattepligt til Danmark var ophørt, da kunstneren opgav sin lejlighed den 19. juni 1996 og flyttede fra Danmark. Kunstneren var en del af en gruppe kunstnere, der udførte arbejde for nogle selskaber.
Retten bemærkede herefter, at kunstnerne, herunder den kunstner, der havde klaget, i altovervejende grad havde opfyldt deres kontraktlige forpligtelser før de modtog betalinger fra selskaberne. Desuden bemærkede retten, at kontrakterne nøje fastlagde, hvilken royaltyprocent, der skulle afregnes med, samt af hvilket grundlag royalty skulle beregnes. Indtægten var derfor nøje relateret til selskabernes omsætning og bestemte udgifter i forbindelse med salget. Det var derfor principielt muligt på et hvilket som helst tidspunkt at opgøre størrelsen af de indtil dette tidspunkt reelt optjente ydelser til kunstnerne. Under hensyn til praksis vedrørende forfatterrettigheder mv., fandt retten dog, at kunstneren kun kunne anses for skattepligtig til Danmark af de acontoudbetalinger, der var blevet udbetalt til hende inden fraflytningen den 19. juni 1996.
Kun skattepligtig af acontoudbetalinger, der var udbetalt før fraflytning fra Danmark.
TfS 1999, 391 LSR
Da klageren havde forpligtet sig til en løbende arbejdsydelse vedrørende kontraktforhold med et symfoniorkester og en musikskole, skulle den udbetalte A-indkomst herfra anses for at være tjent som led i tjenesteforhold. De øvrige honorarindtægter på 18.423 kr., som klageren havde retserhvervet som led i sin aktivitet som musiker, kom fra enkeltstående engagementer og lignende. Under hensyntagen til omfanget af den foreliggende aktivitet fandt Landsskatteretten, at klageren ikke kunne anses at have udøvet et virke, der i skattemæssig henseende kunne anses for udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed. Landsskatteretten fandt, at aktiviteterne ikke var anlagt med fornøden intensitet og systematisk indtægtserhvervelse for øje. De omhandlede honorarindtægter kunne dog ikke anses som tjent som led i tjenesteforhold, fordi de stammede fra ikke-erhvervsmæssig aktivitet, der i skatteretlig henseende skulle behandles på samme måde som hobbyvirksomhed. De udgifter, der var forbundne og kildeartsbestemte med hobbyvirksomheden, kunne fradrages ved opgørelse af indkomsten i det omfang, de var dokumenteret og kunne indeholdes i denne indtægt, jf. SL § 4, og dermed også med virkning for opgørelse af den personlige indkomst, jf. PSL § 3, stk. 1, sammenholdt med PSL § 1.
Delvis løn, delvis honorarindtægter, der skulle behandles som hobbyvirksomhed.
TfS 1998, 695 LSR
En gymnasielærer, der også var medforfatter til nogle lærebøger, ansås ikke som lønmodtager eller selvstændigt erhvervsdrivende i forbindelse med forfatterarbejdet. De kilderelaterede udgifter kunne efter praksis fradrages i indkomsten fra forfatterarbejdet.
Landsskatteretten fandt, at gymnasielæreren ikke kunne anses som lønmodtager med fast tjeneste hos forlaget på baggrund af de foreliggende forlagsaftaler. Den ikke-erhvervsmæssige aktivitet, som gymnasielæreren udøvede som forfatter, måtte anses som en fritidsbeskæftigelse, der i skatteretlig henseende var omfattet af praksis for hobbyvirksomhed.
Ved opgørelse af indkomsten fra sådan aktivitet kunne fradrages de dermed forbundne og kildeartsbestemte udgifter i det omfang, de blev dokumenteret og kunne indeholdes i indtægten fra virksomheden, jf. SL § 4.
Ikke lønmodtager, men omfattet af praksis for hobbyvirksomhed.
TfS 1997, 922 LSR
Det var efter det oplyste rettens opfattelse, at klagerens driftsudgifter i 1992 og i 1993 hverken i art eller omfang oversteg, hvad der var sædvanligt i lønmodtagerforhold, ligesom klageren ikke kunne siges at have båret den for selvstændigt erhvervsdrivende karakteristiske økonomiske risiko, bl.a. fordi honorarerne havde været fastsat forud.
Retten fandt herefter, at klageren for indkomstårene 1992 og 1993 efter en samlet bedømmelse måtte anses for lønmodtager og ikke selvstændigt erhvervsdrivende i sit virke som konsulent for et privathospital. Klagerens driftsudgifter kunne - i det omfang de i øvrigt var fradragsberettigede - derfor kun fradrages ved indkomstopgørelsen som ligningsmæssige fradrag efter reduktion i overensstemmelse med LL § 9, stk. 1, jf. PSL § 3, stk. 2, modsætningsvist.
Lønmodtager- ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
TfS 1997, 562 LSR
En musiker, der tjente honorar for enkeltstående engagementer, ansås ikke for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Da han imidlertid fandtes omfattet af den personkreds, der efter bemærkningerne til LL § 9 B skulle behandles på samme måde som selvstændige, kunne han fradrage sine kørselsudgifter efter denne bestemmelse.
Ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
LSRM 1974.108 LSR
En skatteyder havde i en årrække bestridt forskellige tillidsposter inden for andelsboligbevægelsen. I 1965 besluttede en andelsboligforening at bygge en ny afdeling, og skatteyderen blev antaget som forretningsfører. Honoraret blev fastsat til 26 pct. af byggesagshonoraret og kunne udbetales i acontobeløb. I marts 1972 gav Boligministeriet tilsagn om statsgaranti og rentesikring for byggeriet, og i forbindelse hermed udgjorde skatteyderens honorar 143.000 kr., hvoraf ca. halvdelen blev anslået at have vedrørt perioden fra 1965-1971, mens den anden halvdel skulle løbe fra 1972 og nogle år frem. Skatteyderen hævede et acontobeløb i 1969 og fik restbeløbet udbetalt i 1972. Han krævede hele honorarbeløbet fordelt på årene 1965-1971, men Landsskatteretten fandt, at han skulle beskattes af beløbene i de år, hvor de var blevet udbetalt.
Beskatning i udbetalingsåret.
LSRM 1971, 17 LSR
En skatteyder indgik den 30. juni 1967 en skriftlig aftale med et forlag om udarbejdelse af en rejsebog. Delvis levering af manuskript skulle indledes pr. 1. juli 1968, og det komplette manuskript skulle være forlaget i hænde pr. 1.januar 1969. Forlaget indlod sig sjældent på forudbetaling, men da det omtalte arbejde var behæftet med væsentlige rejseudgifter i udlandet, havde skatteyderen ved aftalens underskrivelse modtaget 10.000 kr. som forudbetaling af det samlede honorar, der var opgjort til 23.400 kr.
Landsskatteretten fandt ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte, at skatteyderen for året 1967 kun havde medregnet et beløb på 3.000 kr. i sin skattepligtige indkomst.
Beskatning af forudbetalt honorar fordelt på flere år.
SKM2018.435.SR
X er et mobilspil, som kan downloades gratis.
Spillet giver adgang til optjening af point, som kan indløses til værdibeviser, som kan benyttes til erhvervelse af forskellige produkter.
Skatterådet besvarede flere spørgsmål, herunder at der vil være skattepligt efter statsskattelovens § 4 for de spillere, der indløser de optjente point.
Skatterådet besvarer i tilknytning hertil nogle yderligere spørgsmål, herunder, at der ikke er tale om honorarindkomst for spillerne, og at værdien skal opgøres som den subjektive værdi for spillerne.
Skatterådet anfører hertil, at der ikke anses at være noget gode af økonomisk værdi, som skal beskattes, hvis spillerne kan opnå samme økonomiske fordele ved erhvervelse af produkterne gennem andre medlemskaber eller på anden måde.
I det omfang spillerne ikke kan opnå en tilsvarende økonomisk fordel ved erhvervelse af produktet andetsteds fra, udgør den skattepligtige værdi den opnåede prisreduktion.
Gevinster, der var udloddet som honorar for besvarelse af spørgeskemaer, var ikke gevinst ved lotterispil. Der var tale om B-indkomst, som SKAT i sin indstilling gav vejledning om.
Skatterådet lagde vægt på, at der ikke var tale om et tjenesteforhold, da der ikke var nogen ledelsesret forbundet med aftalen, fordi det var frivilligt for den enkelte respondent, hvornår og hvorvidt vedkommende ville svare på de fremsendte anmodninger.
Der blev også lagt vægt på, at der var tale om beskedne honorarer, som dermed bestyrkede, at der var tale om enkeltstående honorarindtægter uden for et ansættelsesforhold.
Det ville have forholdt sig anderledes, hvis der var indgået en aftale mellem parterne om, at respondenten var forpligtet til at arbejde fast for virksomheden.
Enkeltstående honorarindtægter.