text:
Byrets dom af 17. november 2015 i sag Retten i Glostrup, BS 10A-2299/2012
Sagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt SKAT har beregnet registreringsafgiften på et af H1 importeret brugt køretøj korrekt, herunder om SKATs beregningsmetode er i overensstemmelse med registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7.
Sagsøgeren, H1 ApS (herefter H1), har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at registreringsafgiften for køretøjet, MCC Smart 0,8, stelnummer ... nedsættes til kr. 6.322 eller et mindre beløb fastsat af retten.
Sagsøgte, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om frifindelse mod, at Skatteministeriet anerkender, at H1 ApS har krav på at få tilbagebetalt 485 kr. i registreringsafgift af køretøjet MCC Smart, stelnummer ... .
H1 erhvervede i 2011 en brugt Smart 0,8 i udlandet. Bilens første indregistreringsdato i udlandet var den 15. maj 2001. H1 indførte bilen til Danmark i oktober 2011.
Ved afgørelse af 14. oktober 2011 fastsatte SKAT registreringsafgiften på bilen til 12.583 kr., svarende til en handelspris på 36.900 kr.
Ved kendelse af 17. april 2012 stadfæstede Landsskatteretten SKATs afgørelse.
Af landskatterettens bemærkninger og begrundelse fremgår følgende:
Afgiften for brugte køretøjer beregnes på samme måde som for nye køretøjer. Beløb i stk. 1-3, 5 og 6, § 3, stk. 2, og § 8, stk. 7, nedsættes med samme procentdel, som køretøjets værdi inklusive afgift er ændret, sammenholdt med et tilsvarende køretøj, der er afgiftsberigtiget som nyt.
Det følger af bestemmelsens ordlyd, idet det er anført, at det er ændringen af værdien inklusive afgift, der skal anvendes, og idet det nævnte om, at der skal sammenholdes med et tilsvarende køretøj, der er afgiftsberigtiget som nyt, vedrører beregningen af afgiften mv. Og ikke ansættelsen af den nævnte procentdel.
Prisen fra ny uden afgift vil dog være en teoretisk størrelse, idet de beregningskomponenter, der indgår, når den brugte bil eller motorcykel skal afgiftsberigtiges, kun sjældent er de samme, som indgik i beregningen på tidspunktet for bilens eller motorcyklens første registrering eller ibrugtagning. F.eks. justeres skalaknækket op hvert år, og mange af fradragene er af nyere dato. På den måde får de brugte biler og motorcykler del i de afgiftslempelser, der er sket siden deres første registrering eller ibrugtagning. F.eks. justeres skalaknækket op hvert år og mange af fradragene er af nyere dato.
Endelig henvises til Punktafgiftsvejledningens afsnit E.1.4.1., hvoraf fremgår:
Ved fastsættelse af den oprindelig nypris inklusive afgift tages udgangspunkt i standardprisen, eller den pris, der kan siges at have været markedsdannede for det pågældende køretøj på det tidspunkt, køretøjet var nyt.
Nyprisen inkl. afgift udgør 150.000 kr. og registreringsafgiften ansættes herefter til 12.583 kr., jf. SKATs afgørelse. SKATs afgørelse stadfæstes således.
Der er enighed mellem parterne om, at køretøjet på indregistreringsdatoen havde en oprindelig nypris på 150.000 kr., at det omhandlede brugte køretøj per 14. oktober 2011 havde en handelspris på 36.900 kr., og at en fabriksny bil af samme type per 14. oktober 2011 kunne erhverves af private hos en autoriseret forhandler for ca. kr. 95.000 kr.
Under skriftvekslingen er der opstået spørgsmål om beregningen af det såkaldte radiofradrag, der indgår som en del af beregningen af registreringsafgiften, idet radiofradraget fradrages den afgiftspligtige værdi.
Skatteministeriet har ved processkrift af 27. januar 2015 anerkendt, at det var en fejl, at radiofradraget på 1.000 kr. var nedskrevet med den for køretøjet opgjorte værdifaldsprocent på 75,4 pct. Skatteministeriet har fremlagt støttebilag A, B og C, der viser SKATs afgiftsberegning. Registreringsafgiften skulle således rettelig være opgjort til 12.158 kr., og H1 har herefter krav på at få tilbagebetalt kr. 485,- i afgift.
Der er herefter mellem parterne enighed om selve den talmæssige beregning af registreringsafgiften på H1's køretøj.
H1 har under hovedforhandlingen frafaldet anbringendet om, at den anvendte beregningsmetode er i strid med EU-retten.
MM har forklaret blandt andet, at han er ansat som direktør i selskabet. Han har været med fra starten af denne sag. H1 har været specialiseret i import af økonomiske biler. Da lovændringen kom i 2008, blev deres forretning ødelagt, og der er derfor ikke nogen aktivitet længere på dette område. I denne sag er han også uenig i handelsprisen. De kunne handles til 27.000-33.000 kr., selv om de blev annonceret til en højere pris. De kan imidlertid ikke klage over handelsprisen. Da den afgiftspligtige værdi blev fastsat, var han ikke uenig i den, men handelsprisen burde have været lavere. Da han ikke kunne påklage handelsprisen, var han derfor nødt til at klage over metoden til Landsskatteretten. Han fokuserede mere på det end på beregningen af radiofradraget. Han har haft møde med en medarbejder i SKAT omkring radiofradraget. Radiofradraget vedrører mere end 300 biler for H1's vedkommende. Han er ikke enig i beregningen af radiofradraget. Når han ikke har hævet sagen på trods af Højesterets afgørelse fra 2014 skyldes det, at der efter hans opfattelse er nogle forskelle fra Højesterets dom og situationen i denne sag. Når de importerer nye biler, er det en anden beregning. Den beregning, han fremlagde til brug for sagen i landsskatteretten tog udgangspunkt i en fabriksny bil til 150.000 kr. og med beløb fra 2001, da bilen var ny, i stedet for tallene fra 2011, da bilen skulle indregistreres i Danmark som brugt bil.
H1 har gjort gældende, at den afgiftspligtige værdi er fastsat for højt, og at den maksimalt kan ansættes til værdien i 2001 og ikke til værdien i 2011, der er højere end værdien i 2001. H1 bestrider således de beregningsprincipper, SKAT har anvendt i sagen.
H1 har gjort gældende, at der andelsmæssigt ikke kan være indeholdt mere end 180 % registreringsafgift i en importeret brugt bil, end der andelsmæssigt opkræves for en tilsvarende ny bil eller er tilbage i en tilsvarende brugt bil, der allerede er i Danmark på tidspunktet for indførsel af bilen. Registreringsafgiften er således for høj for den importerede bil i nærværende sag.
H1 har endvidere gjort gældende, at Skatteministeriet ved sin beregning af værdien af radiofradraget har forhøjet den oprindeligt af Skatteministeriet fastsatte afgiftspligtige værdi for bilen. Derved sker der en uberettiget reduktion af den afgift, Skatteministeriet skal tilbagebetale til H1.
H1 har endelig gjort gældende, at forhøjelsen af den afgiftspligtige værdi ikke kan ske med tilbagevirkende kraft og er foretaget uden hjemmel i registreringsafgiftsloven. Dette ændres ikke af Højesterets dom offentliggjort i SKM2014.427.HR. Dommen fastslår alene, at SKAT ved beregning af den afgiftspligtige værdi for en bil kan tage udgangspunkt i den konkrete markedspris for bilen på importtidspunktet, ligesom Højesterets dom i den principielle sag omhandler omberegning af registreringsafgift, og at dette ikke er tilfældet for nærværende sag.
H1 har ved begyndelsen af hovedforhandlingen gjort gældende, at man under hensyn til det nye støttebilag C ønsker at ændre sin påstand således, at sagen skal hjemvises til SKAT med henblik på en ny beregning af afgiften. Alene den omstændighed, at fradraget er forhøjet i beregningen, gør, at der bør ske hjemvisning til en fornyet beregning af den samlede afgift.
Skatteministeriet har gjort gældende, at SKATs beregningsmetode har hjemmel i registreringslovens § 4, stk. 7, og er i fuld overensstemmelse med forarbejderne til loven.
Spørgsmålet om lovligheden af SKATs beregningsmetode er endeligt afgjort af Højesteret i Skatteministeriets favør ved den ledende dom i sagskomplekset af 12. juni (SKM2014.427.HR), og nærværende sag har da også været udsat på Højesterets dom.
Højesteret har såedes endeligt fastslået, at den af SKAT anvendte beregningsmetode har hjemmel i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, som affattet ved lov nr. 265 fra 2008, og at beregningsprincipperne ikke er i strid med EU-retten.
Højesterets dom omhandler fortolkningen af registreringslovens § 4, stk. 7, og dommen fastslår i den forbindelse, at beregningsmetoden, som SKAT anvender, er i overensstemmelse med både loven og EU-retten. Det bemærkes, at det er samme beregningsmetode og samme hjemmelsgrundlag, der anvendes i omberegningstilfælde (som i Højesteretssagen) og i tilfælde af førstegangsregistrering i Danmark af et brugt køretøj (som i nærværende sag). H1 har ikke henvist til en eneste relevant forskel mellem nærværende sag og de af Højesteret afgjorte sager.
SKATs opgørelse af registreringsafgiften på importerede brugte køretøjer som H1's tager udgangspunkt i køretøjets oprindelige nyvognspris inklusiv den (højere) registreringsafgift, som fulgte af reglerne i registreringsafgiftsloven, der var gældende, da køretøjet blev indregistreret som ny den 15. maj 2001 i udlandet. Herefter beregnes det konkrete værdifald på bilen ud fra den brugte bils markedspris inklusive afgift på afgiftsberigtigelsestidspunktet (dvs. i 2011). Der foretages på denne måde en konkret vurdering af værditabet for selve det i sagen omhandlede køretøj.
Der foretages dernæst en teknisk teoretisk beregning af, hvad afgiftsindholdet i bilen ville have været efter de på afgiftsberigtigelsestidspunktet gældende regler for opgørelsen af registreringsafgiften - herunder indførte nye fradrag - på nye biler. Herved fremkommer der også en beregnet afgiftspligtig værdi for køretøjet, som den ville have været, hvis de nugældende afgiftsregler med de nugældende satser og fradrag havde eksisteret - men denne værdi er alene opgjort som en residual af de øvrige elementer i beregningen, og har således ikke nogen selvstændig funktion i opgørelsen af, hvilken registreringsafgift der skal betales af den brugte importerede bil.
Da dette beregningstekniske residualbeløb er fremkommet ved at "regne baglæns" fra handelsprisen, betyder det, at en nedsættelse i afgiftssatserne eller indførelsen af yderligere fradrag i registreringsafgiften, således at den samlede registreringsafgift bliver mindre, automatisk vil føre til, at residualbeløbet - den afgiftspligtige værdi - bliver større.
Den beregnede værdifaldsprocent anvendes derefter ens på alle elementerne i afgiftsberegningen, herunder alle de fradrag, der gælder på afgiftsberigtigelsestidspunktet - dog med undtagelse af radiofradraget, der som følge af den manglende henvisning til registreringsafgiftslovens § 8, stk. 3, i registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, 2. pkt., skal gives som et endelig fradrag på kr. 1.000 og ikke nedskrives med den beregnede værdifaldsprocent. Herved fremkommer den samlede registreringsafgift, der skal betales i forbindelse med importen af den brugte bil. Da værdifaldsprocenten er anvendt på alle de beregningskomponenter, som er gældende på afgiftsberigtigelsestidspunktet, har den importerede brugte bil fået del i de afgiftslempelser, der er indført efter bilen er blevet indregistreret i udlandet første gang som forudsat i lovforarbejderne til lov nr. 265/2008. Også i dette tilfælde vil residualbeløbet af handelsværdien af den brugte bil på afgiftsberigtigelsestidspunktet med fradrag af den beregnede afgift terminologisk udgøre bilens afgiftspligtige værdi.
Det er denne beregningsmetode, som Højesteret har godkendt i dommen fra 12. juni 2014.
Særligt vedrørende det ændrede radiofradrag har Skatteministeriet gjort gældende, at beregningen af radiofradraget efter tilføjelsen af 2. led af Skatteministeriets påstand, jf. bilag C, er korrekt. H1 har i øvrigt selv anmodet om en nedsættelse af registreringsafgiften som følge af fejlen vedrørende radiofradraget.
Skatteministeriet har protesteret over for den af H1 under hovedforhandlingen ændrede påstand om hjemvisning.
Den af H1 ved hovedforhandlingens begyndelse nedlagte påstand om hjemvisning indebærer stillingtagen til en helt ny påstand, som ikke tidligere har været gjort gældende under sagen, der er anlagt ved stævning modtaget den 18. juli 2012, og som ikke fremgår af H1's påstandsdokument af 5. oktober 2015. Spørgsmålet om bl.a. beregningen af radiofradrag har været behandlet i en række processkrifter mellem parterne. På denne baggrund, og da der ikke foreligger oplysninger om, at påstanden ikke kunne have været fremsat på et tidligere tidspunkt, finder retten, at betingelserne i retsplejelovens § 358, stk. 6, ikke er opfyldt, og retten tillader derfor ikke fremsættelse af den ny påstand.
Det fremgår af registreringsafgiftslovens § 4, stk. 7, der blev indført ved lov nr. 265 af 23. april 2008, at afgiften for brugte køretøjer beregnes på samme måde som for nye køretøjer, og at de beløb, der indgår i beregningen, nedsættes med samme procentdel, som køretøjets værdi inklusive afgift er ændret, sammenholdt med et tilsvarende køretøj, der er afgiftsberigtiget som nyt.
Højesteret har i sin afgørelse af 12. juni 2014 (SKM2014.427.HR) tiltrådt, at køretøjets handelsværdi som nyt skal fastsættes med udgangspunkt i den handelspris, der ville have været gældende her i landet for tilsvarende nye køretøjer på det tidspunkt, da det pågældende køretøj blev indregistreret eller ibrugtaget som nyt i udlandet, inklusive den registreringsafgift, der i givet fald skulle have været betalt efter de dagældende danske afgiftsregler, og Højesteret tiltræder således, at den beregningsmåde, som SKAT har anvendt i de foreliggende sager, er i overensstemmelse med ændringen af registreringsafgiftsloven i 2008.
Sagerne for Højesteret vedrørte den særlige overgangsregel i 2008-lovens § 4, stk. 2, hvorefter der for visse brugte køretøjer, der var afgiftsberigtiget efter de hidtil gældende regler, efter ansøgning kunne foretages omberegning af registreringsafgiften efter registreringsafgiftsloven som affattet efter den nye lov. Denne omberegning skulle således i givet fald ske efter bestemmelsen i lovens § 4, stk. 7.
Da Højesteret således har tiltrådt den anvendte beregningsmåde for beregning af registreringsafgift for brugte biler, som også er anvendt i denne sag, tager retten Skatteministeriets påstand til følge.
Efter sagens udfald skal H1 betale sagsomkostninger til Skatteministeriet som nedenfor bestemt. Ved fastsættelsen af beløbet, der er til dækning af udgifter til advokatbistand inklusive moms, er der lagt vægt på sagsgenstandens størrelse og sagens forløb og udfald.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1 ApS har krav på at få tilbagebetalt 485 kr. i registreringsafgift af køretøjet MCC Smart, stelnummer ... .
H1 ApS skal i sagsomkostninger inden 14 dage betale 15.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
To nye domme fra Højesteret om 120 sygedagesreglen
Højesteret har den 22. november 2017 afsagt to nye domme vedrørende optælling og beregning af sygedage iht. 120 sygedagesreglen i funktionærloven.
120 sygedagesreglen
120 dages reglen fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, og indebærer helt overordnet, at hvis en funktionær eller funktionærlignende medarbejder har været syg i 120 dage inden for 12 måneder, kan virksomheden opsige medarbejderen med en måneds varsel til udgangen af en måned, uanset det varsel medarbejderen ellers ville have krav på iht. funktionærlovens § 2. Medarbejderen skal altså fratræde ved udgangen af en måned, uanset på hvilket tidspunkt medarbejderen er blevet opsagt. Hvis eksempelvis medarbejderen bliver opsagt den 5. april på grund af 120-dagesreglen, skal vedkommende fratræde den 31. maj.
Virksomheden kan kun anvende 120-dagesreglen, hvis det fremgår direkte af medarbejderens kontrakt.
Bird & Bird har tidligere skrevet en temanyhed om 120 sygedagsreglen som kan læses her.
Sagernes faktum kort
I den første sag blev B i 2013 ansat hos A med en ugentlig arbejdstid på 32 timer. I to perioder i løbet af 2013 var hun deltidssygemeldt i forskelligt omfang, og i november 2013 blev hun opsagt med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
Spørgsmålet for Højesteret var, hvorledes de to perioder, hvor B var deltidssygemeldt, skulle medregnes ved opgørelsen af de 120 dages sygefravær efter funktionærlovens § 5, stk. 2, herunder navnlig, om søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage skulle indgå i opgørelsen.
I den anden sag var D, ansat hos C på fuld tid, og blev sygemeldt i november 2013. I december 2013 meddelte D, at hun kunne vende tilbage på arbejde 20 timer om ugen, hvilket C afslog med henvisning til klinikkens drift. I marts 2014 blev D opsagt med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
Spørgsmålet for Højesteret var bl.a., om den periode, hvor D havde stået til rådighed for at vende tilbage på arbejde på deltid, fuldt ud eller kun forholdsmæssigt skulle medregnes ved opgørelsen af de 120 dages sygefravær efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
Højesterets domme
I den første sag mente A, at der ved beregningen af antallet af sygedage, for så vidt angår de perioder hvor B var deltidssygemeldt, skal anvendes en såkaldt "gennemsnitsmetode". Efter denne metode opgøres antallet af sygedage som sygefraværstimernes andel af den ugentlige arbejdstid multipliceret med 7 ugedage, således at fridage og dage i weekender indgår i beregningen.
Højesteret fandt, bl.a., henvist til, at der hverken efter ordlyden af eller formålet med funktionærlovens § 5, stk. 2, var fornødent grundlag for at fastslå, at der ved en deltidssygemelding kan medregnes en skønnet "faktisk fraværstid" for søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage. Ved en deltidssygemelding kan derfor alene det faktiske fravær medregnes i de 120 dage, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage.
Højesteret finder på den baggrund, at i de uger, hvor B var delvist sygemeldt, kan alene de dage, hvor hun var fraværende på grund af sygdom – først en dag og senere to dage om ugen – medregnes ved opgørelsen af hendes sygedage efter 120-dages-reglen.
Højesteret stadfæstede således Østre Landsrets dom U2016.3182Ø, som er beskrevet nærmere i ovennævnte tidligere nyhed.
I den anden sag fandt Højesteret, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en funktionær, som er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Det var altså alene arbejdsgiverens vurdering om man kunne klare sig med en medarbejder, der kun arbejdede på deltid – uanset om medarbejderen tilbyder sin arbejdskraft.
Højesteret finder således, at en arbejdsgivers afslag på et tilbud om, at funktionæren kan arbejde på nedsat tid i en sygeperiode, ikke kan medføre, at den periode, hvor funktionæren herefter modtager løn under sit sygefravær, ikke fuldt ud kan medregnes i de 120 dage med løn under sygdom, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2.
Højesteret fandt herefter, at betingelserne for at opsige B med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2, var opfyldt, i det man ikke skulle fraregne den periode medarbejderen reelt havde tilbudt sin arbejdskraft.
Endvidere bemærkede Højesteret – med henvisning til U2015.3301H - at en opsigelse efter 120-dages-reglen i almindelighed anses for rimeligt begrundet, således at der kun under ganske særlige omstændigheder kan blive tale om at tilkende godtgørelse for usaglig afskedigelse efter funktionærlovens § 2 b.
Bird & Bird bemærker, at Højesteret på sin vis blot stadfæster, hvad vi allerede ved, og der er således ikke reelt "noget nyt under solen".
Højesteret understreger dog med dom nr. 2 omfanget arbejdsgiverens ledelsesret forstået på den måde, at selvom en sygemeldt medarbejder tilbyder sin arbejdskraft delvist er arbejdsgiveren ikke forpligtet til at tage imod denne, hvis dette kan begrundes i virksomhedens drift.
Endvidere understøtter dom nr. 2, at en sådan afvisning ikke påvirker optællingen af de 120 sygedage.
Endvidere kan det på baggrund af dom nr. 1 udledes, at kun reelt faktisk fravær kan medregnes i de 120 sygedage i relation til deltidssygdom.
For begge domme er det også relevant, at bemærke, at en opsigelse efter 120 sygedagesreglen som udgangspunkt per definition ikke vil være usaglig iht. funktionærlovens § 2b.
1 dage siden 13/12/2018
2 dage siden 12/12/2018

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Opsigelse af handicappet medarbejder var ikke i strid med forskelsbehandlingsloven - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Arbejdsskade medførte smertelidelse
Sagen omhandlede en byplanlægger, som 1. april 2009 blev ansat ved Ikast-Brande Kommune. Efter kort tids ansættelse var medarbejderen involveret i en arbejdsrelateret trafikulykke, og hun fik som følge heraf nogle måneder senere stillet diagnosen refleksdystrofi.
Refleksdystrofi er en kronisk smertetilstand i et afgrænset område. Lidelsen kan ikke umiddelbart kureres, men ofte kommer skadelidte sig helt eller delvist i løbet af en årrække.
På tidspunktet for opsigelsen af medarbejderen havde hun været delvist sygemeldt i 1 år og 3 måneder. Lægernes prognose var stadig, at lidelsens varighed var usikker, men at der kunne ske en forbedring af tilstanden i op til 2 år efter ulykken. Forbedring kunne også indtræde senere eller slet ikke.
Inden opsigelsen af medarbejderen i november 2010 blev det drøftet, om det ville være muligt at overføre medarbejderen til en deltidsstilling på 20 timer om ugen. Kommunen fandt dog ikke, at dette var muligt, da arbejdspresset på de resterende byplanlæggere ville blive for stort, og det blev ikke vurderet realistisk at ansætte en anden byplanlægger til at arbejde 17 timer om ugen, da stillingens indhold krævede en fuldtidsansat og ikke to på deltid.
Medarbejderen anlagde herefter sag mod kommunen, da hun mente, at opsigelsen var sket i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap.
Medførte sygdommen begrænsninger af lang varighed?
Både Sø- og Handelsretten og Højesteret henviste til EU-Domstolens definition af handicapbegrebet fra den såkaldte Ring og Werge sag, og parterne var enige om, at der var tale om en lægelig diagnosticeret lidelse, der forhindrede medarbejderen i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre. Uenigheden bestod i, om denne lidelse kunne anses for at være langvarig eller ej.
Både Sø- og Handelsretten og Højesteret henviste til lidelsens foreløbige varighed og til, at der ikke var udsigt til, at medarbejderen snart ville komme til at arbejde fuld tid, idet prognoserne på opsigelsestidspunktet var usikre.
Omfanget af afhjælpningsforanstaltninger
Selvom både Sø- og Handelsretten og Højesteret var meget enige og kortfattede i præmisserne vedrørende varigheden af lidelsen, var der bestemt ikke enighed med hensyn til, hvilke afhjælpningsforanstaltninger kommunen skulle iværksætte. Sø- og Handelsretten fandt, at en deltidsansættelse på 20 timer om ugen var en hensigtsmæssig foranstaltning, og at der ikke var foretaget en konkret gennemgang af planafdelingens opgaver og medarbejderens mulighed for at varetage disse på en deltidsstilling, ligesom man ikke havde forsøgt at besætte en supplerende stilling, men alene generelt besluttet, at dette ikke var en mulighed. På den baggrund havde kommunen ikke bevist, at det ville være en uforholdsmæssig stor byrde at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling på 20 timer. Medarbejderen blev tilkendt en godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
Højesteret lagde, modsat Sø- og Handelsretten, afgørende vægt på, at de yderligere to byplanlæggere i teamet i perioden for medarbejderens deltidssygemelding havde været underlagt et urimeligt stort arbejdspres. Efter kommunens forklaring lagde Højesteret endvidere til grund, at to deltidsmedarbejdere på henholdsvis 20 og 17 timer ugentligt ikke ville kunne have løst samme opgaver lige så effektivt som en fuldtidsmedarbejder. Det lå desuden uden for kommunens tilpasningsforpligtelse at opnormere bemandingen ved at ansætte en yderligere fuldtidsansat medarbejder i teamet.
Højesteret fandt på denne baggrund, at kommunens vurdering af, at man ikke kunne tilbyde medarbejderen en deltidsstilling på 20 timer ugentligt var saglig. Kommunen blev derfor frifundet for overtrædelse af forskelsbehandlingsloven.
Det er tidligere slået fast, at fx refleksdystrofi kan være et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand. Det afgørende for, om dette er tilfældet, er ikke selve diagnosen, men de funktionsnedsættelser som lidelsen medfører, og hvordan de tidsmæssige udsigter for bedring er.
I forhold til en lidelse som refleksdystrofi, hvor udsigterne til helbredelse er meget usikre, er det lidelsens forløb op til opsigelsen og de lægelige oplysninger om fremtidsprognosen, der må danne grundlag for vurderingen af, om lidelsen er af langvarig karakter.
Med hensyn til tilpasningsforpligtelsen viser Højesterets afgørelse, at der skal foretages en yderst konkret vurdering af de driftsmæssige forhold på den enkelte arbejdsplads. Højesteret fastslår med denne dom, at arbejdsgiveren ikke er forpligtet til at opnormere bemandingen med en ekstra fuldtidsansat og heller ikke til at opdele stillingen i to, hvis dette vil medføre lavere effektivitet og serviceniveau.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retssystemer - Letland
Dette afsnit giver et overblik over domstolssystemet i Letland.
Letland har - ud over en lovgivende og en udøvende magt - en uafhængig dømmende magt, der er opbygget i en trelagsstruktur. I overensstemmelse med forfatningen består retssystemet af distriktsdomstole og byretter, regionale domstole, højesteret og forfatningsdomstolen, og i krigs- eller undtagelsestilstand benyttes der også militærdomstole.
Efter loven om den dømmende magt (likumu "Par tiesu varu") er justitsministeriet den øverste statslige myndighed for domstolenes forvaltning.
udsteder interne forskrifter om tilrettelæggelse af det administrative arbejde ved distriktsdomstolene og byretterne, de regionale domstole og matrikelkontorerne
kan indhente de oplysninger fra distriktsdomstolene og byretterne, de regionale domstole og matrikelkontorerne, som det har brug for til at udføre sine lovfæstede opgaver
har ansvar for den organisatoriske ledelse af distriktsdomstolene og byretterne, de regionale domstole og matrikelkontorerne
fører tilsyn med distriktsdomstolene og byretterne, de regionale domstole og matrikelkontorerne.
Domstolsstyrelsen (Tiesu administrācija) tilrettelægger og sikrer udførelsen af det administrative arbejde ved distriktsdomstolene og byretterne, de regionale domstole og matrikelkontorerne. Den er ansvarlig over for justitsministeren, der handler på vegne af justitsministeriet.
Højesteret (Augstākā tiesa) er ikke administrativt forbundet med distriktsdomstolene, byretterne eller de regionale domstole. Højesterets præsident tilrettelægger højesterets arbejde. Højesteret har et særligt kontor, højesteretsforvaltningen, til administrative opgaver (Augstākās tiesas Administrācija).
Retsrådet (Tieslietu padome) er et kollegialt organ, der deltager i udviklingen af retssystemets politik og strategi og tilrettelæggelsen af dets arbejde.
Domstolstyper: kort beskrivelse og domstolshierarki
Almindelige domstole: førsteinstansdomstole og appeldomstole
Distriktsdomstolene og byretterne (rajonu (pilsētu) tiesas) er førsteinstansdomstole i civile sager, straffesager og forvaltningssager. En distriktsdomstol eller byret kan have strukturelle enheder, dvs. retssale, forskellige steder inden for den pågældende distriktsdomstols eller byrets stedlige kompetence. Distriktsdomstole og byretter kan have et matrikelkontor. Et matrikelkontor forvalter matrikelregistrene (hvor fast ejendom og rettigheder i forbindelse med sådan ejendom registreres) og behandler sager om ubestridt fuldbyrdelse, kendelser om gældsinddrivelse og godkendelse af auktionsopgørelser.
Regionale domstole (apgabaltiesas) behandler i sin egenskab af appeldomstol civile sager, straffesager og forvaltningssager i en afdeling med tre regionale dommere. En regional domstol kan være opdelt i strukturelle enheder, dvs. retsbygninger, der er beliggende forskellige steder inden for den regionale domstols retskreds.
I overensstemmelse med loven om den dømmende magt træder militærdomstolene sammen i krigs- eller undtagelsestilstand. I overensstemmelse med loven om militærdomstole, træder militærdomstolene sammen efter ordre fra justitsministeren. I så fald nedsættes der en eller flere militærdomstole i første instans og én militær appeldomstol.
Højesteret (Augstākā tiesa) omfatter et senat, som består af tre afdelinger (departamenti) (civile sager, straffesager og forvaltningssager) og to kamre (palātas) (civile sager og straffesager). Højesteret er appeldomstol i retlige spørgsmål (kasācijas instans) med mindre andet er fastsat ved lov. Højesteret havde to kamre (civile sager og straffesager) indtil den 31. december 2014, men fra den 1. januar 2015 til den 31. december 2016 har den kun et kammer til behandling af civile sager.
Plenum (plēnums) er et kollegium bestående af alle højesterets dommere. Det drøfter aktuelle spørgsmål om fortolkningen af lovbestemmelser. Kollegiet udnævner også medlemmer af disciplinærdomstolen (Disciplinārtiesa), Disciplinærdomstolen er sammensat af seks dommere fra højesterets afdelinger. Disciplinærdomstolen prøver lovligheden af den retlige disciplinærkomités (Tiesnešu disciplinārkolēģija) afgørelser. Aktuelle spørgsmål om fortolkning af lovbestemmelser kan, for at sikre ensartet anvendelse af lovgivningen, ikke kun behandles af højesteret i plenum, men også af dommerkollegiet i det relevante kammer eller den relevante senatsafdeling.
Forfatningsdomstolen (Satversmes tiesa) er en uafhængig retslig enhed, som behandler sager om lovenes og andre retsakters overensstemmelse med forfatningen inden for den kompetence, som den er tillagt i forfatningen og i loven om højesteret. Den behandler også andre sager, som henvises til den i overensstemmelse med loven om forfatningsdomstolen.
Følgende juridiske databaser er tilgængelige i Letland:
Webstedet for Letlands justitsministerium, indeholder oplysninger om domstolssystemet, de personer, der arbejder i systemet (edsvorne notarer og edsvorne fogeder) og links til andre websteder, hvor der findes oplysninger om domstolssystemet.
Letlands nationale Portal Latvija.lv
Portalen "Latvija.lv" giver adgang til de centrale og lokale statslige organers internetressourcer. Oplysningerne på portalen er inddelt efter emne.
Afsnittet "E-services" (E-pakalpojumi) på portalen giver adgang til e-tjenester generelt, der er baseret på en centraliseret infrastruktur. Denne del af portalen omfatter et virtuelt arbejdsområde, hvor brugerne kan anmode om og modtage e-tjenester fra centrale og lokale statslige organer, følge gennemførelsesprocessen og modtage oplysninger om resultatet af e-tjenesten.
Afsnittet med et katalog over tjenester (Pakalpojumu katalogs) er et centralt adgangspunkt til centrale og lokale myndigheders ydelser. Kataloget over tjenester kan anvendes til at indhente vigtige oplysninger om centrale og lokale myndigheders ydelser, betingelser for at anmode om og få disse ydelser, hvad de koster og en beskrivelse af dem. Beskrivelserne af onlinetjenester indeholder et link til den relevante ressource (information, websted, direkte link eller e-tjeneste). Brugerne kan enten få adgang til oplysningerne gennem kataloget, der er inddelt i afsnit svarende til livssituationer, eller ved at anvende søgefunktionerne på portalen. Det centrale katalogs indhold vedligeholdes af de statslige instanser, der leverer tjenesterne.
Letlands nationale portal Latvija.lv har som formål at give lettiske og udenlandske borgere adgang til lettiske statslige organers internetressourcer og fungerer som et centralt adgangspunkt til de e-tjenester, som en række institutioner tilbyder.
Nationale domstole i Letland, højesteret, Letlands forfatningsdomstol, domstolsstyrelsen, justitsministeriet

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret


text:
10 Jun 2013 08:52
SKM2013.379.HR
2. afdeling, 204/2012
Produktion, el, varme, afgiftsfritagelse, kul, opgørelse, afgiftstilsvaret, afgiftsberegning, kulvægt, referenceværk
Sagen angik, om skattemyndighederne med rette havde afvist den afgiftsberegning, som H1 A/S havde anvendt til beregning af selskabets afgiftstilsvar i perioden fra oktober 1996 til august 1998, og om H1 A/S i samme periode havde betalt en for høj afgift som følge af fejlvisning på selskabets kulvægt.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at skattemyndighederne havde givet H1 A/S tilladelse til at anvende den opgørelsesmodel, som selskabet havde anvendt ved afgiftsberegningen i perioden fra oktober 1996 til august 1998. Skattemyndighederne havde derfor været berettiget til at opgøre selskabets afgiftstilsvar for perioden efter den tidligere godkendte G2-model.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der havde været sådanne fejl forbundet med vejningen af kul, at der var grundlag for H1 A/Ss tilbagebetalingskrav.
Kulafgiftsloven § 7, stk. 1 1 og 2 pkt. (dagældende)
Den juridiske vejledning 2013-1 E.A.4.2.9
Den juridiske vejledning 2013-1 E.A.4.5.8
Den juridiske vejledning 2013-1 E.A.7.11.2
Den juridiske vejledning 2013-1 A.B.3.5.2
(advokat Lotte Eskesen)
Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Hanne Schmidt og Kurt Rasmussen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 2. afdeling den 18. juni 2012.
H1 A/S har for Højesteret yderligere gjort gældende, at afgørelsen af 29. oktober 2001 fra ToldSkat om efterbetaling af afgift hviler på et forkert grundlag, da der er anvendt en elvirkningsgrad på 37,38 %, hvilket er urealistisk højt. Dette er bl.a. bekræftet ved det syn og skøn, der blev iværksat i forbindelse med en tidligere sag mellem parterne, hvor Vestre Landsret afsagde dom den 22. september 2006 (SKM2006.735.VLR) vedrørende beregning af afgift i perioden fra 1. september 1998 til 28. februar 1999. På baggrund af skønsrapporten i denne sag, var parterne enige om, at afgiftsberegningen skulle ske på grundlag af et stipuleret referenceværk med en elvirkningsgrad på 31 % og en varmevirkningsgrad på 236 % ved kombineret produktion. Afgiftsforhøjelsen må som følge heraf under alle omstændigheder anses for at være sket med urette.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at der intet grundlag er for, at afgiften skal opgøres som hævdet af H1 A/S, hvorefter den såkaldte G2-model skal anvendes med en modificeret elvirkningsgrad på 31 %. H1 A/S ønsker herved at anvende den elvirkningsgrad, der blev lagt til grund i landsretssagen fra 2006, men H1 A/S ønsker ikke at anvende de øvrige elementer, der er indeholdt i dommen. Den "begunstigende lovudfyldende formålsfortolkning" af bestemmelserne om afgiftsfritagelse, som myndighederne har accepteret, kan ikke udstrækkes længere end tilladt. G2-modellen er herved tilladt anvendt med de forudsætninger, der var indlagt heri.
I afgørelsen af 29. oktober 2001 fra ToldSkat hedder det i sagsfremstillingen bl.a.:
1.2.4 Produktion og varmevirkningsgrader efter "Den anvendte G1-metode".
På vedlagte bilag 2 har ToldSkat for perioden 1. januar 1996 - 31. december 1998 foretaget en beregning af såvel forholdet mellem den fysiske el- og varmeproduktion samt de el- og varmevirkningsgrader som fremkommer efter H1x A/S' oprindelige afgiftsbetalinger.
Udover de rent fysiske forhold imellem el- og varmeproduktion har ToldSkat på bilag 2 beregnet de virkningsgrader for el- og varmeproduktion, som fremkommer ud fra det energiforbrug i kullene, der i henhold til afgiftsberegningen er henført til henholdsvis el- og varmeproduktion.
Resultatet heraf er, at der fremkommer endog meget store svingninger i de virkningsgrader der konstateres hen over året, jf. nedenstående skema, der viser elvirkningsgraden og varmevirkningsgraden for januar, juli og november for årene 1996, 1997 og 1998:
Specielt er der i vintermånederne nogle urealistisk høje varmevirkningsgrader, mens der i sommerhalvåret er nogle meget lave varmevirkningsgrader.
Modsat forholder det sig med elvirkningsgraderne, hvor der i januar måned for de udvalgte år er virkningsgrader mellem 28,28% og 31,12%, mens der for sommermånederne er virkningsgrader imellem 35,12% og 38,03%.
Herudover skal en del af forklaringen søges i, at den af værket anvendte "G1-metode" indebærer en slags "multiplikatoreffekt".
I vintermånederne er elproduktion relativ høj i forhold til varmeproduktion. De brændsler, der henføres til elfremstilling, ganges med en faktor 2,3, og herefter henføres der yderligere brændsler til elfremstilling, beregnet som den virkningsgrad hvormed den kombinerede produktion overstiger 100% jf. tabellen i afsnit 2.2.3.
Når elproduktion er høj i forhold til varmeproduktionen vil der blive henført forholdsmæssigt mere brændsel til elproduktion. Den anvendte metode forstærker denne effekt yderligere gennem de multiplikationer der finder sted i beregningerne.
Effekten er således jf. bilag 2, at der f.eks. i januar 1997 henføres 2.237 tons kul til varmesiden ud af i alt 18.481 tons indfyret kul, svarende til at 12,1% af kullene afgiftsberigtiges, selvom det fysiske output af energi fordeler sig med 68,33% til varmesiden og 31,67% til elsiden.
For juni måned 1997 er der tilsvarende henført 1.808 tons kul til varmesiden ud af i alt 3.853 tons indfyret kul, svarende til at 46,9% af kullene afgiftsberigtiges, og det fysiske output af energi fordeler sig med 77,49% til varmesiden og 22,51% til elsiden.
Samlet set finder ToldSkat, at den "anvendte G1metode" i perioder resulterer i nogle helt urealistiske el- og varmevirkningsgrader. Endvidere er forholdet imellem den fysiske produktion af el- og varme og den kulmængde, der beregningsmæssigt henføres til henholdsvis el- og varmefremstilling, meget varierende og uden indre sammenhæng.
1.2.5 Den faktiske G1-metode.
ToldSkat kan ikke se, at der er nogen sammenhæng mellem den opgørelsesmetode, som faktisk er anvendt af G1-værket på daværende tidspunkt, og den opgørelsesmetode, som H1x A/S faktisk har anvendt i perioden 1. januar 1996 - 31. august 1998.
For Højesteret har H1 A/S udarbejdet opgørelser over afgiftstilsvaret for perioden fra 1. oktober 1996 til 31. august 1998 under anvendelse af den beregningsmodel, der var gældende frem til 31. december 1995 (G2-modellen), dog med en elvirkningsgrad på 31 % i stedet for 37,38 %. Opgjort på denne måde udgør de beregnede afgifter et beløb, der er ca. 2,6 mio. kr. mindre end de afgiftsbeløb, som H1 A/S med sin beregningsmodel rent faktisk har betalt i den nævnte periode.
Højesteret tiltræder, at H1 A/S ikke har godtgjort, at ToldSkat under møder eller ved korrespondance mellem parterne i efteråret 1995 har givet H1 A/S tilladelse til at overgå fra G2-modellen til den opgørelses- og afregningsmodel, som H1 A/S har anvendt ved afgiftsberegningen i perioden fra 1. januar 1996 til 31. august 1998. H1 A/Ss henvendelse til Elprisudvalget i december 1995 og januar 1996 og udvalgets svar kan endvidere ikke anses som en godkendelse af en ny kalkulation af elprisen som nævnt i ToldSkat' brev af 6. december 1995.
Skattemyndighederne har herefter været berettiget til at opkræve afgiftstilsvaret for perioden fra 1. oktober 1996 til 31. august 1998 i overensstemmelse med den godkendte G2-model. Der er således ikke grundlag for H1 A/Ss anbringende om, at opgørelsen af afgiftstilsvaret skal ske efter en modificeret G2-model, og Højesteret tiltræder derfor, at efterbetalingskravet er fastsat til 34.191.154,12 kr.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at det ikke er godtgjort, at der har været sådanne fejl forbundet med vejningen af kul, at der er grundlag for H1 A/Ss tilbagebetalingskrav.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Medarbejderaktier omfattet af Funktionærlovens §17 A - Moalem Weitemeyer Bendtsen
Medarbejderaktier omfattet af Funktionærlovens §17 A
Dato 25 okt. 2010
Højesteret har den 15. oktober 2010 afsagt dom i en række sager, der alle vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en række medarbejdere (herefter ”Medarbejderne”) ansat i en række pengeinstitutter (herefter ”Pengeinstitutterne”), men opsagt eller fratrådt før tidspunktet for tildeling af favør- og gratisaktier, havde krav på forholdsmæssig tildeling af aktier i medfør af funktionærlovens § 17 a.
Pengeinstitutterne havde betinget erhvervelsen af, at Medarbejderne på tildelingstidspunktet var i uopsagt stilling. Højesteret fandt, at både favør- og gratisaktier er omfattet af § 17 a, og at Medarbejderne derfor havde krav på en forholdsmæssig tildeling af favør- og gratisaktier for de pågældende optjeningsår.
Pengeinstitutterne havde alle, på baggrund af nogle år med god indtjening, besluttet at indføre medarbejderaktieordninger, hvorved Medarbejderne blev tildelt aktier i Pengeinstitutterne. Nogle pengeinstitutter tildelte gratisaktier, mens andre gav mulighed for at købe aktier til favørkurs.
Ordningerne blev meddelt Medarbejderne ved cirkulæreskrivelser, på intranettet eller på lignende måde. Det var fælles for ordningerne, at de indeholdte en række forskellige kriterier for, under hvilke omstændigheder aktierne ville blive tildelt, herunder krav til anciennitet eller antal arbejdstimer. Fælles for alle ordningerne var derudover, at aktierne blev tilbudt til alle Medarbejderne, ligesom de blev uddelt efter objektive, almene kriterier. Der var således tale om generelle ordninger. Endelig var det fælles for alle ordningerne, at tildelingen var betinget af, at den enkelte medarbejder var i uopsagt stilling på tidspunktet for tildelingen.
Funktionærloven (lovbekendtgørelse nr. 81 af 3. februar 2009 om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer) bestemmer i § 17 a, at:
"En funktionær, der ifølge aftale eller sædvane delvis vederlægges med tantieme, gratiale eller lignende ydelser, fratræder sin stilling i et løbende regnskabsår, tilkommer der ham en i forhold til hans ansættelsestid i regnskabsåret afpasset andel af den ydelse, han ville have fået udbetalt, dersom han havde været ansat i virksomheden ved regnskabsårets afslutning eller på det tidspunkt, ydelserne i øvrigt udbetales."
Funktionærlovens § 17 a finder anvendelse på ydelser, der i henhold til aftale eller sædvane udgør en fast påregnelig del af lønnen. Bestemmelsen finder tillige anvendelse, hvis en medarbejder har fået en forventning om at få tildelt den pågældende ydelse. Dette kan eksempelvis være, fordi der foreligger en (stiltiende) aftale herom. Medarbejdernes forventninger tillægges betydning, hvilket betyder, at medarbejderen kan opnå et retskrav på ydelsen, som ikke har været tiltænkt fra arbejdsgiverens side.
Funktionærlovens § 21 angiver, at aftaler efter Funktionærlovens § 17 a ikke ved aftale kan fraviges til ugunst for medarbejderen. Det følger heraf, at såfremt en ydelse anses som værende omfattet af Funktionærlovens § 17 a, kan tildelingen heraf ikke gøres betinget eller på anden måde senere fratages medarbejderen.
Af Ligningsloven (lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009 om påligningen af indkomstskat til staten) § 7a, stk. 1, nr. 1 og stk. 2 følger, at værdien af en ret til at tegne aktier i det selskab, hvor en given medarbejder er ansat, ikke regnes med i den skattepligtige indkomst. Det er en betingelse for reglens anvendelse, at medarbejderen sidder i en uopsagt stilling på erhvervelsestidspunktet, ligesom aktierne skal tildeles som led i en generel medarbejderordning, idet dog objektive og generelle fordelingskriterier kan anerkendes.
Sø- og Handelsretten fandt, at favøraktierne skulle betragtes som et køb med et favørelement og ikke en pligtig ydelse i arbejdsforholdet. Henset til, at Medarbejderne skulle betale et ikke uvæsentligt beløb for at deltage i ordningen og påtog sig en kursrisiko, fandt Sø- og Handelsretten, at ordningerne med favøraktier faldt uden for anvendelsesområdet for Funktionærlovens § 17 a, hvorfor en betingelse om, at Medarbejderne skal være i uopsagt stilling på tildelingstidspunktet kunne opretholdes af arbejdsgiveren.
For så vidt angår gratisaktierne fandt Sø- og Handelsretten derimod, at Funktionærlovens § 17 a fandt anvendelse. Tildelingen af gratisaktier skulle derfor opfattes som en ydelse, der skulle tilfalde alle, der var ansat i tildelingsåret - og forholdsmæssigt til de ansatte, der alene var ansat i en del af tildelingsåret. Da udlodningen til de fratrådte medarbejdere skete på baggrund af Funktionærlovens præceptive regler og ikke efter ligningslovens bestemmelser, fandt Sø- og Handelsretten tillige, at vilkårene om båndlæggelse skulle bortfalde.
Højesteret fastslog indledningsvist, at Ligningslovens § 7a, stk. 2, alene angår det skatteretlige spørgsmål om, hvorvidt en ordning er skattefri for medarbejderen, og at den skatteretlige vurdering af forholdet ikke er afgørende for, hvorledes retsforholdet mellem en arbejdsgiver og en medarbejder i henhold til Funktionærlovens § 17 a skal bedømmes.
I relation til Funktionærlovens § 17 a fandt Højesteret, modsat Sø- og Handelsretten, at køb af medarbejderaktier til favørkurs indebar en overførsel af en økonomisk værdi som led i ansættelsesforholdet, og at denne overførsel af økonomisk værdi kunne sidestilles med tantieme eller gratiale. Det faktum, at medarbejderen for at oppebære værdien skulle betale en vis købesum, og påtog sig en risiko for at miste investeringen som følge af kurstab, kunne ikke føre til et ændret resultat. Følgelig anså Højesteret både favøraktier og gratisaktier for værende omfattet af Funktionærlovens § 17 a.
Højesteret bemærkede endvidere, at bekendtgørelse af en generel ordning ved cirkulæreskrivelse blandt medarbejderne, over intranettet eller lignende, indebar et løfte fra arbejdsgiveren, der var bindende i forhold til den enkelte medarbejder. Det faktum, at en medarbejder var fratrådt ved bekendtgørelsestidspunktet betyder ikke, at løftet ikke omfatter den pågældende medarbejder, såfremt denne i øvrigt har været ansat i en del af den periode, som er omfattet af den generelle ordning.
På baggrund af disse vurderinger fandt Højesteret, at både favør- og gratisaktierne var omfattet af de ufravigelige regler i Funktionærlovens § 17 a, med den følge at Medarbejderne havde krav på en forholdsmæssig andel af aktietildelingen, uanset at disse var fratrådt eller i opsagt stilling på tildelingstidspunktet.
For så vidt angår spørgsmålet om båndlæggelse fandt Højesteret, at de fratrådte medarbejdere skulle behandles på samme måde som de øvrige modtagere, og at vilkåret om båndlæggelse derfor måtte fastholdes. Det faktum, at de fratrådte medarbejdere ikke ville opnå skattefrihed for tildelingen, kunne ikke i sig selv føre til, at vilkåret om båndlæggelse skulle bortfalde for så vidt angår disse medarbejdere.
Vurdering og konsekvenser
Funktionærlovens § 17 a omfatter ydelser, der kan karakteriseres som lønandele. De danske domstole har generelt anlagt en vid fortolkning af lønbegrebet, og det har således længe været kendt, at ikke alene kontante vederlag omfattes af bestemmelsen, men også vederlag, der betales ved andre former end penge.
Med afgørelsen har Højesteret fastslået at både favør- og gratisaktier omfattes af bestemmelsen. For så vidt angår favøraktierne gælder dette, uanset at ordningen indeholdte elementer af egenbetaling og risiko for kursfald. Konsekvensen heraf er, at en opsagt medarbejder har ret til en forholdsmæssig tildeling af aktierne.
Højesteret fastholder vilkåret om båndlæggelse også over for fratrådte medarbejdere, således at disse medarbejdere ikke opnår en mere fordelagtig tildeling end virksomhedens øvrige medarbejdere. Man bør dog som modtager af favør- eller gratisaktier i dette tilfælde være opmærksom på, at tildelingen kan få ufordelagtige skattemæssige konsekvenser, da der skal betales skat af aktiernes værdi, desuagtet at man ikke har mulighed for at råde over aktierne før efter udløbet af båndlægningsperioden.
Fra arbejdsgiverens side vil tildelingen af ekstraordinære ydelser i form af eksempelvis favør- eller gratisaktier, ofte ske ud fra et ønske om at belønne og fastholde medarbejderne. Konsekvensen af afgørelsen er imidlertid, at også opsagte og fratrådte medarbejdere vil kunne fremsætte krav om en forholdsmæssig andel af de tildelte favør- eller gratisaktier, hvilket set fra arbejdsgiverens side kan være svært foreneligt med hensigten om at knytte medarbejderne tættere til virksomheden og belønne gode og langsigtede resultater. Arbejdsgiveren bør derfor have denne konsekvens for øje, inden der udarbejdes en generel medarbejderaktieordning.
Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om afgørelserne eller ansættelsesret i øvrigt, er du velkommen til at kontakte advokat Pernille Nørkær (pno@mwblaw.dk) eller advokatfuldmægtig Pinar Gökcen (pgo@mwblaw.dk).


text:
Robert T Abney & Associates bankruptcy law, commercial law: Arvelige IRAS mister konkurs beskyttelse
I en skelsættende afgørelse torsdag fastslog Højesteret enstemmigt, 9-0, Det nedarvede IRAS ikke er beskyttet i henhold til føderale lovgivning i konkurs.
Beslutningen har vidtrækkende konsekvenser, og afhængigt af dine arvinger 'særlige omstændigheder kan give dig pause, hvem - eller hvad - er den bedste modtageren til dine pensionskonti.
En smule i baggrunden
I 2005 underskrev præsident Bush til lov konkursloven Misbrug Forebyggelse og Consumer Protection Act (BAPCPA). Mens det hele blev loven designet til at gøre at indgive konkursbegæring mindre tiltrækkende, det havde en silver lining for pensionering konto ejere. BAPCPA gav en stor konkurs beskyttelse til "pensionskasse", leverer IRAS og Roth IRAS med million en kumulativ $ 1 inflationskorrigerede (i øjeblikket $ 1245475) og arbejdsgiver-sponsorerede fritagelse planer med en ubegrænset dispensation.
Selv om det tilsyneladende forholdsvis ligetil, der kan, tilsyneladende uskadelige brug af udtrykket "pensionskasser" i statutten konkurs forplumret vandene. Konkurs trustees sidst Begyndte at udfordre den fritagne status af arvelige IRAS, citerer at de ikke var "pensionskasser" og Malthus, ikke beskyttet i konkurs under den føderale konkurslovgivning. I de sidste par år, har forskellige domstole vejet ind på spørgsmålet, der leverer noget, men konsekvente beslutninger. Selv den meget sagen bragt frem til Højesteret og besluttede torsdag Clark v. Rameker, havde sin egen rutschebane af en tur før de nåede landsretten.
Det startede i 2010, hvor Heidi Heffron-Clark indgivet til kapitel 7 konkurs beskyttelse, men opført hende arvede IRA, acerca værd $ 300,000 på det tidspunkt, da en afgiftsfri aktiv (utilgængelige for kreditorer). Den kurator og Clarks Kreditorer indsigelse mod denne fritagelse og Wisconsin skifteretten først hørte sagen som var enige, Clark afgørelse arvet IRA, der ikke var beskyttet i konkurs og var en tilgængelig aktiv, der kunne anvendes til at opfylde sine kreditorer. Clark appelleret til en føderal byretten, que vendt skifteretten oprindelige beslutning. Senere det dog, at kurator anket byretten afgørelse til 7th Circuit Court of Appeals, que vendt byretten afgørelse - at sætte tingene tilbage til hvor de oplevede i gang - igen holde Clarks arvet IRA, der ikke var beskyttet.
I sidste ende, med få andre indstillinger, Clark, der appellerede til højesterets afgørelse, que bringer os hele vejen til gårsdagens stor beslutning.
Højesterets gåde
I afgørelsen af Clark tilfælde det primære emne for Højesteret var, om ikke en arvelig IRA er en pensionering konto. Ved første øjekast kan synes vanvittigt. Efter alt, en arvelig IRA er en arvelig individuel pensionering konto. Der står i navnet pensionering. Når det er sagt, var der, i virkeligheden, at nogle meget rimelige argumenter gøres på begge sider af mønten.
På den ene side, hvis nogen ejer et hus, og at huset er overladt til deres barn, vil nogen hævde det ikke er, at et hus længere? Hvorfor skulle en IRA være anderledes?
Hvis det var en pensionering konto til den oprindelige ejer - som ingen vil bestride - Hvorfor skal derefter ændre dens karakter, blot fordi ejeren dør?
På den anden side er der en række grunde til, en nedarvet IRA bør ikke betragtes som en "pensionering" konto og i sidste ende fra Højesteret følte Disse faktorer opvejes deres modparter. Konkret følte Højesteret følgende egenskaber for nedarvede IRAS ikke var Karakteristik af en "pensionering" konto:
Modtagerne kan ikke tilføje penge til nedarvede IRAS IRA ejere kan lide at deres egne konti.
Modtagere af nedarvede IRAS skal begynde at tage rmds Generelt i året efter de arver den konto, uanset hvor langt væk de er fra pensionering. For eksempel, et barnebarn arver en IRA der på et-årige skal begynde at tage rmds med den tid, de er to. Det er svært at se, hvordan det kan være for deres pensionering.
Samlet Modtagerne kan tage distributioner af deres nedarvede konti når som helst og bruge midlerne til noget formål uden en sanktion. Generelt IRA ejere må vente til 59 ½, før de kan tage straf-fri distributioner.
I vid udstrækning bygger på disse elementer, Højesteret besluttede, at nedarvede IRAS ikke indeholder "pensionskasser", og som et resultat, bør beskyttelsen af konkurs pro Disse fonde under den føderale konkurs kode ikke udvides til dem.
Er denne beslutning gælder for alle nedarvede IRAS?
Selv om højesterets afgørelse udtrykkeligt fremgår, en eller anden måde, sin kendelse Synes at være begrænset til IRAS arvet af en anden end en ægtefælle. Der er en række særlige regler for ægtefællebidrag modtagerne under skattelovgivningen, herunder den efterlevende ægtefælle abitur for en rollover til en afdødes IRA i deres egne IRA. I virkeligheden, i løbet af oral argumenter, kurator advokat selv gjort et punkt at skelne Clarks arvet IRA fra en efterlevende ægtefælle af det.


text:
Advokaten 3 - Højesteret skaber klarhed om kære af sagsomkostninger
Hvornår skal du have tilladelse fra Procesbevillingsnævnet til at kære en byrets afgørelse om sagsomkostninger?
Af Peter Juul Agergaard, fuldmægtig, Procesbevillingsnævnet
Denne artikel vedrører, hvornår det er nødvendigt at indhente kæretilladelse fra Procesbevillingsnævnet (PBN) i forbindelse med kære af byrettens sagsomkostningsafgørelser i henhold til retsplejelovens § 389, stk. 2, og hvornår der kan kæres direkte til landsretten.
Der gennemgås tidligere landsretspraksis og to nye kendelser fra Højesteret.
Artiklen konkluderer, at det er “bundlinjebeløbet” i byrettens sagsomkostningsafgørelse, der er afgørende for, hvornår kæretilladelse fra PBN kræves. Det angives sluttelig, hvordan man som advokat kan forholde sig, hvis man er i tvivl om, hvorvidt kæretilladelse fra PBN er nødvendig.
Hvilke sagsomkostninger er omfattet?
Problemstillingen forelå i en sag, hvor de sagsøgte under sagen havde udlagt 10.936,99 kroner til syns- og skønsmanden. Byretten bestemte, at de sagsøgte skulle betale 8.000 kroner i sagsomkostninger til sagsøgeren, og at de sagsøgte endeligt skulle betale omkostninger til syn og skøn med 10.936,99 kroner.
De sagsøgte kærede byrettens omkostningsafgørelse til Østre Landsret. Østre Landsrets flertal bemærkede ved kendelse af 10. oktober 2008, at enhver part foreløbigt skal betale de omkostninger, der er forbundet med processuelle skridt som f.eks. syn og skøn, som parten har foretaget eller anmodet om, jf. retsplejelovens § 311, dog med forbehold af at få dem erstattet af modparten. Fastsættelsen af sagsomkostninger i henhold til retsplejelovens kap. 30 er udtryk for det hovedprincip, at den tabende part skal erstatte modparten de udgifter, som retssagen har påført ham. Den tabende part må selv betale sine omkostninger i forbindelse med retssagen, herunder udgifter til syn og skøn medmindre retten bestemmer andet. Den tabende parts sagsomkostninger indgår således ikke i byrettens fastsættelse af sagsomkostninger.
På den baggrund fandt landsrettens flertal, at de sagsomkostninger, der skal indgå i 10.000 kroner-grænsen i retsplejelovens § 389, stk. 2, er de sagsomkostninger, som den ene part er blevet dømt til at erstatte den anden part. Da sagsomkostningsafgørelsen lød på 8.000 kroner, og da der ikke forelå en tilladelse fra PBN, skulle kæremålet afvises (dissens). Østre Landsrets kendelse blev, efter at PBN havde meddelt kæretilladelse, stadfæstet af Højesteret 20. april 2009 i sag 429/2008 i henhold til de af landsrettens flertal anførte grunde.
Det må derfor kunne konkluderes, at det kun er de sagsomkostninger, som den ene part er blevet dømt til at erstatte den anden part, der skal indgå i vurderingen af 10.000 kroner-grænsen i retsplejeloven § 389, stk. 2.
Indtil Højesterets nedennævnte kendelse af 21. januar 2011 har der særligt hersket tvivl om, hvorvidt tilladelse fra PBN var fornøden i de to nedennævnte sagstyper:
Sagstype 1
Sager, hvor sagens omkostninger – særligt udgift til advokatbistand – ophæves, men hvor der træffes afgørelse om, hvem der f.eks. skal betale retsafgiften.
Det følger af fast praksis i overensstemmelse med forarbejderne til bestemmelsen, at der ikke kræves kæretilladelse fra PBN i tilfælde, hvor byretten helt har ophævet sagens omkostninger. Spørgsmålet er, hvorledes det forholder sig, når omkostningerne kun er blevet delvis ophævet.
Østre Landsret kom i U 2006.2766/1 Ø frem til, at der krævedes kæretilladelse fra PBN i et tilfælde, hvor sagens omkostninger var blevet ophævet, og parterne var blevet pålagt at dele retsafgiften, og sagsøgte herudover pålagt at betale et inkassogebyr på 100 kroner Det fremgår ikke af kendelsen, hvilken del af omkostningsafgørelsen, der var påkæret.
Advokat Asger Bagge-Jørgensen nævner i “En dum lille fælde” i Advokaten nr. 7/2009, at han havde en sag, hvor byretten havde bestemt, at hver af parterne skulle bære egne sagsomkostninger og dele udgiften til retsafgift. Han ønskede alene at kære spørgsmålet om de ophævede advokatudgifter til Østre Landsret, hvilket han angav i kæreskriftet. Østre Landsret realitetsbehandlede kæremålet uden tilladelse fra PBN og tog stilling til sagsomkostningerne ved kendelse af 30. oktober 2008.
Det skal hertil bemærkes, at Østre Landsret efterfølgende i en kendelse af 3. juni 2009 kom frem til det modsatte resultat i en situation, hvor sagens omkostninger var blevet ophævet med undtagelse af retsafgiften på 500 kroner, og hvor der var nedlagt påstand om, at de kærende blev tillagt sagsomkostninger i henhold til proceduretaksterne. Her afviste Østre Landsret at realitetsbehandle kæremålet under henvisning til, at der ikke forelå en tilladelse fra PBN.
Den nye praksis fra Østre Landsret, som Asger Bagge-Jørgensen beskrev i sin artikel, blev således efterfølgende ændret igen.
Vestre Landsret kom i en kendelse af 22. december 2010 frem til det samme resultat som Østre Landsrets kendelse af 3. juni 2009 i en sag, hvor byretten havde bestemt, at sagens omkostninger skulle ophæves, men at sagsøgte skulle erstatte sagsøgeren 1.600 kroner svarende til retsafgiften af det vundne beløb. Sagsøgeren kærede denne afgørelse til Vestre Landsret med påstand om, at der skulle tillægges sagsøgeren sagsomkostninger til dækning af udgiften til advokatbistand. Vestre Landsret afviste kæremålet med henvisning til, at byretten havde fastsat sagens omkostninger til et beløb, der ikke overstiger 10.000 kroner. Afgørelsen kunne derfor kun kæres med tilladelse fra PBN.
Der har således efter seneste ovennævnte kendelser været enighed mellem landsretterne om, at der i sådanne sager kræves kæretilladelse fra PBN uanset, at den kærende alene ønsker at kære bestemmelsen om ophævelse af sagens omkostninger.
Sagstype 2
Sager, hvor omkostningsafgørelsen samlet vedrører betaling af mere end 10.000 kroner, men hvor kæremålet alene angår en eller flere udgiftsposter, som ikke overstiger dette beløb.
Der kan her henvises til U 2008.1537 V, hvor byretten havde tilkendt 14.500 kroner i sagsomkostninger, hvoraf de 6.000 kroner vedrørte advokatbistand. Her bemærkede Vestre Landsret, at kæremålet alene angik udgifterne til advokatbistand på 6.000 kroner. Vestre Landsret afviste herefter at behandle kæremålet med henvisning til forarbejderne til bestemmelsen, hvoraf det fremgår: …“Angår kæren alene en del af omkostningsafgørelsen, er der kun fri appeladgang, såfremt det påkærede beløb er over 10.000 kroner”…
Østre Landsret afsagde 26. april 2010 kendelse i en lignende sag. Byretten havde her besluttet, at sagsøgte skulle betale 13.260 kroner i sagsomkostninger til sagsøgeren, hvoraf de 8.000 kroner udgjorde delvis dækning af udgifter til advokatbistand, og de 5.260 kroner udgjorde dækning af retsafgift af det vundne beløb. Østre Landsret bemærkede her, at det fremgår af forarbejderne til retsplejelovens § 389, stk. 2, at hvis kæren kun angår en del af omkostningsafgørelsen, er der kun fri appeladgang, såfremt det påkærede beløb er over 10.000 kroner. Landsretten bemærkede herefter videre, at både sagsøgers og sagsøgtes kære måtte anses for at vedrøre byrettens fastsættelse af et beløb til dækning af advokatudgifterne og ikke byrettens bestemmelse om erstatning om retsafgiften. Da det beløb, som kæren vedrørte, ikke var fastsat til mere end 10.000 kroner, kunne byrettens afgørelse kun kæres med tilladelse fra PBN.
Østre Landsrets kendelse var således i overensstemmelse med praksis fra Vestre Landsret som nævnt i U 2008.1537 V. Der var således enighed mellem landsretterne om, at tilladelse fra PBN var påkrævet, hvis den del af omkostningsafgørelsen, der blev påkæret, vedrørte et beløb på 10.000 kroner eller derunder.
Højesterets nye kendelse
Begge parter kærede med tilladelse fra PBN Østre Landsrets ovennævnte kendelse af 26. april 2010 til Højesteret.
Højesteret udtalte ved kendelse af 21. januar 2011 i sag 216/2010 følgende:
…“I retsplejelovens § 389, stk. 2, 1. pkt., hedder det: ’Kendelser og beslutninger om sagsomkostninger, der er fastsat til højst 10.000 kroner, kan ikke kæres’. For så vidt angår tilfælde, hvor afgørelsen fastsætter et samlet sagsomkostningsbeløb, må bestemmelsen i overensstemmelse med ordlyden forstås på den måde, at der er fri adgang til kære, hvis det samlede omkostningsbeløb overstiger 10.000 kroner, således at det er uden betydning, om kæremålet er begrundet i forhold, der kun angår en eller flere udgiftsposter, som ikke overstiger dette beløb. De af landsretten citerede lovbemærkninger, hvis rækkevidde er usikker, kan ikke føre til et andet resultat”...
Højesteret bemærkede herefter, at byretten havde bestemt, at sagsøgte i den konkrete sag skulle betale 13.260 kroner i sagsomkostninger til sagsøgeren. Da det fastsatte samlede omkostningsbeløb således oversteg 10.000 kroner, kunne begge parter efter retsplejelovens § 389, stk. 2, frit kære til landsretten. Sagen blev herefter hjemvist til realitetsbehandling i landsretten.
“Bundlinjebeløbet” er afgørende
Højesterets kendelse tilsidesætter den ovenfor refererede landsretspraksis i afgørelser under sagstype 2, herunder bl.a. U 2008.1537 V, der ikke længere kan anses for at være gældende ret. På baggrund af Højesterets kendelse må det nu konkluderes, at det alene er “bundlinjebeløbet” i byrettens sagsomkostningsafgørelse, der er afgørende for, hvornår kæretilladelse fra PBN kræves. Hvis “bundlinjebeløbet” er på over 10.000 kroner, kræves der ikke tilladelse fra PBN. Dette gælder uanset hvilken del af omkostningsafgørelsen der kæres. Hvis man således kun ønsker at kære en del af omkostningsafgørelsen, der ikke er på over 10.000 kroner, kræves tilladelse fra PBN ikke, hvis den samlede omkostningsafgørelse dvs. “bundlinjebeløbet” er på et beløb, der er højere end 10.000 kroner. Hvis “bundlinjebeløbet” er på 10.000 kroner eller derunder, kræves tilladelse fra PBN derimod.
I sager, hvor sagens omkostninger – særligt udgift til advokatbistand – ophæves, men hvor der træffes afgørelse om, hvem der f.eks. skal betale retsafgiften, og retsafgiften er på under 10.000 kroner, (sagstype 1), kræves der fortsat kæretilladelse fra PBN, selv om man kun ønsker at kære bestemmelsen om ophævelsen af advokatudgifterne, idet “bundlinjebeløbet” ikke er over 10.000 kroner. Højesterets kendelse synes således ikke at ændre landsretternes praksis i sagstype 1.
Det må herudover fortsat lægges til grund, at der ikke kræves kæretilladelse i tilfælde, hvor byretten helt har ophævet sagens omkostninger, og der således slet ikke er noget “bundlinjebeløb”. Det er fortsat sådan, at det er byrettens fastsættelse af omkostningsbeløbet, der er afgørende for kæreadgangen, og ikke påstanden for landsretten.
Kendelserne skaber klarhed
Højesteret har med de ovennævnte kendelser skabt klarhed om, hvornår kæretilladelse fra PBN er nødvendig i forhold til byrettens sagsomkostningsafgørelser. Selv om kendelserne alene vedrører retsplejelovens § 389, stk. 2, må det antages, at rækkevidden af disse kendelser endvidere vil kunne udstrækkes til forståelsen af de næsten enslydende kærebegrænsningsregler i retsplejelovens § 391, stk. 2, der vedrører adgangen til kære af bestemmelser om sagsomkostninger i byretsdomme og retsplejelovens § 584 a, stk. 2, der vedrører adgangen til kære af fogedrettens afgørelser om sagsomkostninger.
Højesteret har skabt en praksis, der synes noget nemmere at administrere og handle efter for alle parter. Selv efter kendelserne fra Højesteret kan der dog fortsat i forskellige andre situationer være tvivl om, hvorvidt kære af en byrets afgørelse om sagsomkostninger kan ske uden tilladelse fra PBN. Hvis man som advokat i en konkret sag er i tvivl om, hvorvidt kæretilladelse fra PBN er nødvendig, kan man sikre sig ved både at kære direkte til landsretten og samtidig indgive ansøgning til PBN. I ansøgningen til PBN bør man angive, at der tillige er kæret direkte til landsretten. PBN vil herefter normalt henlægge sagen med bemærkning om, at ansøgeren skal rette henvendelse til PBN umiddelbart efter landsrettens eventuelle afgørelse om afvisning af kæremålet, hvis man ønsker at fastholde ansøgningen om kæretilladelse. På den måde kan man undgå at blive fanget på det forkerte ben både i forhold til kærefristen til landsretten og ansøgningsfristen til PBN.
Det siger retsplejeloven
Retsplejelovens § 389, stk. 2, har følgende ordlyd:
“Kendelser og beslutninger om sagsomkostninger, der er fastsat til højst 10.000 kroner, kan ikke kæres. Procesbevillingsnævnet kan dog give tilladelse til kære, hvis særlige grunde taler derfor.”
Det fremgår bl.a. af bemærkningerne til bestemmelsen i Folketingstidende 1989/90, tillæg A, sp. 785:
…“Angår kæren alene en del af omkostningsafgørelsen, er der kun fri appeladgang, såfremt det påkærede beløb er over 10.000 kroner Har retten truffet bestemmelse om, at hver part bærer sine omkostninger (sagsomkostningerne ophæves), og sagsomkostningerne således ikke er fastsat til noget bestemt beløb, vil denne afgørelse, der kan angå meget betydelige beløb, fortsat frit kunne appelleres”…


text:
SKAT: Straffesag - overtrædelse af toldloven - valutasag - deklarering af kontantbeløb
Straffesag - overtrædelse af toldloven - valutasag - deklarering af kontantbeløb
Dokumentets dato01 apr 2011
Dato for udgivelse26 apr 2011 12:05
SKM-nummerSKM2011.269.HR
Sagsnummer349/2010
EmneordValuta, kontantbeløb, erhvervsdrivende, guldkøb
ResuméT havde i forbindelse med udrejse fra lufthavn den 6. juni 2008 undladt at angive over for SKAT, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD.
Reference(r)Toldloven § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4
Henvisning Parter
Rigsadvokaten mod T (advokat Thorkild Høyer, beskikket) Afsagt af dommerne Poul Søgaard, Niels Grubbe, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs. ----------
Denne sag er behandlet med domsmænd. Anklageskrift er modtaget den 13. juli 2009. T er tiltalt for overtrædelse af toldlovens § 79. nr. 3, jf. § 23. stk. 4
ved i forbindelse med indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde at have medtaget likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover uden at angive samtlige medtagne likvide midler over for told- og skatteforvaltningen, idet han den 6. juni 2008 i forbindelse med udrejse fra lufthavnen undlod at angive over for told- og skatteforvaltningen, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD. Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om bødestraf på 1.199.000 kr. Tiltalte har erkendt sig skyldig og har nedlagt påstand om rettens mildeste dom. Forklaringer
"Tiltalte forklarede, at han skulle til Dubai, dels for at købe nye smykker til sin guldsmedeforretning ...1, dels for at betale en gæld. De penge, som han skulle have med, var dels hans egne penge, dels penge tilhørende hans brødre, som også har guldsmedeforretninger i Danmark. De havde for flere år siden lånt penge i Dubai. Når de rejser til Dubai, betaler de afdrag på gælden. Den pågældende dag havde han danske kroner med, fordi kreditoren i Dubai ikke kunne vente på, at pengene blev vekslet. Han blev presset hårdt til at betale gælden hurtigt. Han bestilte flybillet samme dag, som han fik opringningen fra Dubai. Det var en lørdag. Han rejste om søndagen. Når de betaler af på gælden, sker det enten via en bankoverførsel eller ved at rejse til Dubai med pengene. De havde samlet lidt penge ad gangen, og det var disse penge, som skulle med. Anklageren gjorde opmærksom på, at den 6. juni 2008 var en fredag. Tiltalte forklarede, at hvis man skal overføre penge fra banken, tager det 4-5 dage, og det koster penge. Pengene, de skyldte, var til privatpersoner. De tager til Dubai for at kigge på varer til guldsmedeforretningeme. De bestiller varerne i Dubai. Der går op til 3-4 måneder med leveringen. De betaler gammel gæld og låner penge af bekendte til at betale varerne med. Nogle gange betaler de også selv for nogle af varerne. Han husker ikke, om de penge, han medbragte den 6. juni 2008, også skulle bruges til køb af varer. Med på rejsen havde han kvitteringer fra sine brødre vedrørende de beløb, som han medtog for dem. NM er hans bror, som har en guldsmedeforretning i ...2 og en vekselforretning. Han medtog 60.000 USD for sin bror. DM er også hans bror, som han medtog 40.000 USD for. Broren har en guldsmedeforretning i ...1. LM er hans brors søn, som har en guldsmedeforretning i ...1. Han medtog 150.000 kr. for pågældende. KM er hans bror, som har en guldsmedeforretning på ...1. Han medtog 20.000 USD for pågældende. SM er hans bror, som han medtog 350.000 kr. for. Han medtog selv 150.000 kr. Af disse penge tilhørte 130.000 kr. ham selv. De øvrige 20.000 kr. var nogle, som han havde med for nogle bekendte. Han mener, at der skete en fejloptælling i lufthavnen, idet de kun talte bundter af penge. Han lagde ikke mærke til skiltningen i lufthavnen. Han kendte heller ikke til reglen i toldloven. Han blev først oplyst om reglen, da han blev standset i lufthavnen. Han rejser til Dubai 1-2 gange om året. Når han rejser, har han altid kvitteringer med fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark. Han vil så bedre kunne redegøre for beløbet. Hvis han blev stoppet i Dubai af politiet, ville det være nemmere at forklare, fordi de taler samme sprog. Den 8. juni 2008 købte han kun guldvarer til sig selv. Leveringen af varerne skete i november eller december. Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans familie har i alt 6-7 guldsmedeforretninger i Danmark. Kunderne er både danskere og udlændinge. Han køber kun varer i Dubai, fordi han kun forhandler smykker med orientalsk design. Han køber altid færdige smykker. Varerne bliver sendt pr. post. I Dubai har man weekend torsdag og fredag. Han mener, at han blev ringet op af kreditoren i Dubai en torsdag eller fredag. Han bestilte flybillet samme dag eller næste dag. Det var en dag før afrejsen. Han husker ikke, hvad de samlet skylder i Dubai. Den pågældende dag havde han pengene i håndbagagen. Foreholdt af anklageren, at han den 15. april 2009 til politiet skulle have forklaret, at han tjener 15-18.000 kr. pr. måned, forklarede tiltalte, at det er sådan han har forklaret til politiet. De penge, han selv havde med til Dubai, kom dels fra forretningen, og var dels nogle, han havde lånt personligt. Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans årlige omsætning er på cirka 600.000 kr. Han hæver cirka 15-18.000 kr. om måneden til sig selv. Han husker ikke, hvad det koster at overføre penge via banken, men han har en liste over det.
..." Personlige oplysninger
Tiltalte er efter det oplyste ikke tidligere straffet. Rettens begrundelse og afgørelse
Ved tiltaltes erkendelse og de i øvrigt foreliggende oplysninger er det bevist, at tiltalte er skyldig i overensstemmelse med tiltalen. Straffen fastsættes til en bøde på 899.000 kr., jf. toldlovens § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage. Retten har følgende bemærkninger vedrørende bødefastsættelsen
"Personer, der ved indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde medtager likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover, skal uopfordret standse op for kontrol og har pligt til over for told- og skatteforvaltningen at angive samtlige medtagne likvide midler." Deklarationspligten blev indført i toldloven i 2002 (L 2002 307) som et led i terrorpakken (på dette tidspunkt var deklarationspligten de penge, som oversteg modværdien af 15.000 EUR). I bemærkningerne til lovforslaget (nr. 30 af 13. december 2001) fremgår bI.a. følgende: "...
..." Efter toldlovens § 79, nr. 3, straffes den, der forsætligt eller groft uagtsomt overtræder reglen i toldlovens § 23, stk. 4. Bødeniveauet er ikke berørt i lovforslaget. For så vidt angår de EU-eksterne grænser blev der indført EU-regler med virkning fra den 15. juni 2007, således at EU nu generelt er et område med deklarationspligt ved disse grænser. Følgende fremgår af artikel 3 og artikel 9 i forordning (EF) nr. 1889/2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet: "...
Artikel 3 Angivelsespligt Alle fysiske personer, som rejser ind i eller forlader Fællesskabet med likvide midler af en værdi på 10 000 EUR eller derover, skal angive dette beløb til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, gennem hvilken den pågældende person rejser ind i eller forlader Fællesskabet, i overensstemmelse med denne forordning. Angivelsespligten er ikke opfyldt, hvis oplysningerne er ukorrekte eller ufuldstændige. ... ...
Hver medlemsstat skal indføre sanktioner, der skal anvendes i tilfælde af, at den i artikel 3 fastsatte angivelsespligt ikke opfyldes. Sådanne sanktioner skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning. Medlemsstaterne underretter senest den 15. juni 2007 Kommissionen om de sanktioner, der finder anvendelse, såfremt den i artikel 3 fastsatte anmeldelsespligt ikke overholdes." Toldlovens § 23, stk. 4, fik sin nuværende ordlyd ved L 2006 1573 med ikrafttræden den 15. juni 2007. Danmark valgte at bibeholde deklarationspligten også for de interne grænser i EU. Reglen i toldlovens § 23, stk. 4, skal sikre, at pengene afsætter transaktionsspor i form af en deklaration til SKAT. Reglen er alene en formel regel, som skal give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning. Det er derfor uden betydning for bødens fastsættelse, hvad tiltalte har forklaret om pengenes oprindelse og formål. For at sikre en effektiv og afskrækkende virkning kræver en lovovertrædelse af den foreliggende art, hvor baggrunden for bestemmelsen er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme, at der idømmes meget følelige bøder afpasset efter størrelsen af det ikke-deklareret beløb, som overstiger 10.000 EUR, der lovligt kan udføres af landet. Retten har i nærværende sag anset overtrædelsen for særlig grov, idet der er tale om et meget betydeligt kontantbeløb, og idet tiltalte havde forberedt udførslen af pengene ved at sikre sig kvitteringer fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark, hvilket viser, at handlingen blev begået med et fattet forsæt. På grund af forholdets grovhed sammenholdt med, at forholdet er begået i erhvervsforhold, bør bøden fastsættes til 75 % af det beløb, som overstiger 10.000 EUR, hvilket efter afrunding af beløbet svarer til 899.000 kr. Der er intet grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
T h i k e n d e s f o r r e t Tiltalte T straffes med en bøde på 899.000 kr. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage. Tiltalte skal betale sagens omkostninger, herunder 9.500 kr. + moms i salær til den beskikkede forsvarer, advokat Thorkild Høyer.
Byrettens dom af 13. januar 2010 (SS 2-16596/2009) er anket af T med påstand om formildelse. Anklagemyndigheden har påstået skærpelse. Forklaringer
Tiltalte har i landsretten givet supplerende forklaring og har forklaret i det væsentlige som i byretten. Landsrettens begrundelse og resultat Der er i byrettens dom gjort rede for det regelgrundlag, som har betydning for strafudmålingen. Af en oversigtsrapport fra EU af 22. september 2008, som er fremlagt af anklagemyndigheden, fremgår, at strafniveauet for tilsvarende lovovertrædelser medio 2008 varierer noget inden for EU. Bødeniveauet er i flere lande fastsat med udgangspunkt i niveauet 20-25 % af det ikke deklarerede beløb. Som anført i byrettens dom er formålet med bestemmelsen i toldlovens § 23, stk. 4, at give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning. Landsretten finder, at der ved straffastsættelsen generelt må lægges vægt på, at den adfærd, som kriminaliseres, er undladelse af at deklarere også fuldt legale beløb. Samtidig tiltræder landsretten, at der ved strafudmålingen tillige skal lægges betydelig vægt på, at formålet med bestemmelsen som nævnt er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme. Under hensyn til bestemmelsens karakter og baggrunden for deklarationsreglen er også bødeniveauet i andre EU-lande vedrørende tilsvarende overtrædelser indgået i landsrettens overvejelser om straffastsættelsen for overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Endelig har landsretten også henset til bødeniveauet i sager om overtrædelse af hvidvaskloven. Den omstændighed, at tiltalte i forbindelse med udførelsen af pengene medbragte kvitteringer fra sine brødre findes ikke at have betydning for straffastsættelsen. Tiltalte har forklaret, at han løbende indkøber varer til sin guldsmedeforretning i Dubai, og at han har optaget lån i Dubai. Tiltalte har endvidere forklaret, at formålet med den omhandlede rejse til Dubai var indkøb af varer og betaling af afdrag på gæld. Henset til, at pengene blev søgt udført af landet i erhvervsmæssig sammenhæng, og henset til beløbets størrelse, findes der at foreligge en særlig grov overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Landsretten tiltræder, at der ikke er grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
På den anførte baggrund findes bøden passende at kunne fastsættes til 25 % af det ikkedeklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro, med en forhøjelse på 50 % af det herved fremkomne beløb, hvilket efter afrunding svarende til en bøde på 449.000 kr. I øvrigt stadfæstes dommen. T h i k e n d e s f o r r e t Byrettens dom i sagen mod T ændres, således at T straffes med en bøde på 449.000 kr. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage. Statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten. ----------
Højesterets dom af 1. april 2011, 1. afdeling, 349/2010 Påstande Tiltalte, T, har anket dommen med påstand om formildelse. Anklagemyndigheden har påstået skærpelse. Anbringender T har til støtte for sin påstand om formildelse gjort gældende, at toldlovens § 23, stk. 4, er en ordensforskrift, der alene fastsætter en pligt til uopfordret at standse op for kontrol, og den bøde på 449.000 kr., som landsretten har udmålt, indebærer et strafniveau, der er eksorbitant højere end det strafniveau, der gælder for overtrædelser af andre ordensbestemmelser. Bøden bør endvidere nedsættes i medfør af straffelovens § 82, nr. 4, idet T har handlet i undskyldelig uvidenhed eller undskyldelig misforståelse af de pågældende bestemmelser i toldloven. Det er en årelang tradition for indvandrere i Danmark at medtage kontante pengebeløb, og desuden er de omhandlede bestemmelser i toldloven meget dårligt kendt, og der oplyses kun diskret om dem i lufthavnen, side om side med bla. oplysninger om fugleinfluenza og rettigheder ved aflysning af fly. Det er også en grund til formildelse, at der er tale om en førstegangsovertrædelse. Anklagemyndigheden har anført, at bøden i denne sag bør fastsættes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, svarende til 1.199.000 kr. Subsidiært bør bøden fastsættes til mellem 25 % og 100 %. Der bør ikke fastsættes en bøde på under 25 %. Overtrædelser af toldlovens § 23, stk. 4, bør straffes med følelige bøder, som bidrager til en effektiv håndhævelse af reglerne, idet formålet med deklarationspligten er at bekæmpe hvidvask af udbytte fra kriminalitet og bekæmpe finansiering af terrorisme. Reglen er ifølge forarbejderne en konsekvens af, at det på grund af de pligter til indberetning, der følger af hvidvasklovgivningen, er blevet mere almindeligt ved indrejse og især ved udrejse at medtage større pengesummer, der kan stamme fra kriminalitet, og hvor der kan være risiko for, at pengene vil blive brugt til finansiering af terrorisme. Pligten til at deklarere likvide midler er derfor ikke alene en ordensforskrift. Det fremgår også af de internationale regelsæt, der ligger til grund for den danske regel, at sanktioner for overtrædelse af bestemmelsen skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning. Bødens størrelse bør i sager om overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4, fastsættes i forhold til det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro og således, at udgangspunktet for bødefastsættelsen er 25 %. Antallet af overtrædelser af denne bestemmelse taler for et fast udgangspunkt for bødefastsættelsen, der gør det muligt at afgøre bødesager på dette område administrativt. I den foreliggende sag er der imidlertid sådanne skærpende omstændigheder, at bøden bør forhøjes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, eller i hvert fald forhøjes væsentligt i forhold til landsrettens bødeudmåling, der svarer til 37,5 %. Overtrædelsen er særlig grov, fordi den er begået som led i tiltaltes erhverv, fordi der er tale om et meget stort beløb, som til dels er medbragt for andre erhvervsdrivende, og fordi smuglingen af beløbet var planlagt og blev begået med et fattet forsæt. Der er ikke grundlag for at anvende straffelovens § 82, nr. 4. Deklarationspligten er tydeligt skiltet adskillige steder i lufthavnen. Supplerende sagsfremstilling Oplysninger om andre EU-medlemslande - herunder rapporter udarbejdet af Financial Action Task Force (FATF), som Danmark er medlem af - viser, at strafudmålingspraksis varierer betydeligt fra land til land. I mange lande, herunder flere af de største EU-medlemslande, fastsættes bøder som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, i flere tilfælde med et udgangspunkt på 25 %. I mange andre lande anvendes der minimums- og maksimumstakster. I Sverige udmåles bøder på mellem 1.500 og 150.000 SEK, afhængig af de nærmere omstændigheder og gerningsmandens indtægtsforhold. Det er oplyst, at det norske toldvæsen efter praksis kan pålægge et gebyr på 20 % af hele det ikke-deklarerede beløb. Højesterets begrundelse og resultat Pligten efter toldlovens § 23, stk. 4, til ved indrejse i og udrejse af Danmark uopfordret over for told- og skatteforvaltningen at angive medtagne kontantbeløb og andre likvide midler gælder alene i tilfælde, hvor der medtages midler svarende til 10.000 euro eller derover. Efter bestemmelsens forarbejder og tilblivelseshistorie er den et led i internationale bestræbelser på at imødegå alvorlig kriminalitet, navnlig terrorisme og hvidvaskning af penge. Overholdelse af bestemmelsen har betydning for toldmyndighedernes og politiets muligheder for - også via samarbejde med udenlandske myndigheder - at forebygge og efterforske de nævnte former for kriminalitet. Højesteret finder på denne baggrund, at der under hensyn til lovovertrædelsens karakter og for at sikre overholdelse af deklareringspligten efter toldlovens § 23, stk. 4, må idømmes følelige bøder, samt at bøderne efter formålet med bestemmelsen bør være afpasset efter størrelsen af det ikke-deklarerede beløb. Højesteret tiltræder, at bøden som udgangspunkt bør fastsættes til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro med et nedrundet beløb til hele tusinde kroner og med en passende minimumstakst. Højesteret finder, at der i det foreliggende tilfælde ikke er grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt i skærpende retning. Højesteret lægger herved vægt på, at der er tale om et førstegangstilfælde. Højesteret finder, at beløbets betydelige størrelse ikke i sig selv bør føre til en forhøjelse afbøden ud over, hvad der følger af, at bøden fastsættes som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb. Efter bestemmelsens formål findes det endvidere ikke at burde tillægges betydning i skærpende retning, at kontantbeløbene blev medtaget med henblik på betalinger som led i erhvervsvirksomhed. Der er heller ikke i øvrigt oplyst omstændigheder, der kan føre til en skærpelse afbødestraffen. Højesteret tiltræder, at der ikke foreligger formildende omstændigheder, herunder som nævnt i straffelovens § 82, nr. 4. Bøden nedsættes herefter til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, nedrundet til 299.000 kr. T h i k e n d e s f o r r e t
T straffes med en bøde på 299.000 kr. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage. Statskassen skal betale sagens omkostninger for Højesteret. Om os