text:
Klummen blev hans skæbne: 2017
Borgerkrigsmonumenter
I USA udkæmpes i disse dage en strid om en rytterstatue af sydstatsgeneralen Robert E. Lee i byen Charlottesville i Virginia. Lee er almindeligt anerkendt som en af de dygtigste amerikanske officerer nogensinde. Han var imidlertid også general i sydstatshæren under Den amerikanske Borgerkrig (1861-1865), og det er i sig selv bemærkelsesværdigt, at der kan rejses et mindesmærke for den tabende part i en krig i det land, hvor krigen blev udkæmpet. Men statuestriden handler ikke kun om selve krigen og mindet om de soldater, der udkæmpede den. Statuen blev sat op i 1924 på samme tid som mange andre mindesmærker blev rejst for dem, der kæmpede for sydstaternes løsrivelse.
Intet mindesmærke handler kun om fortiden. Når man bringer fortiden til stede i nutiden f.eks. i sydstatsgeneralens bronzestøbte skikkelse er det en tilkendegivelse af et synspunkt. Derfor er mindesmærker sjælendt uskyldige. Nogle mener, at det skal være tilladt at mindes en dygtig general. Men de har vanskeligt ved at have deres synspunkt i fred.
Statuens modstandere mener, at statuen i virkeligheden er et monument over den raceadskillelses- og racediskriminationspolitik, der blev ført i det 20. århundredes første halvdel i de amerikanske sydstater. Denne fortolkning bekræftes af det forhold, at repræsentanter for white supremacy-bevægelsen ofte fører det gamle sydstatsflag som symbol.
Man kan sammenligne med mindesmærket over en anden borgerkrig, nemlig den danske, H.W. Bissens statue af en løve til minde om de faldne i Slaget ved Isted i 1850, det blodigste slag under Den første slesvigske Krig. Istedløven blev opsat på Flensborg gamle kirkegård på årsdagen for slaget 25. juli 1862. Den tysksindede del af byen var ikke begejstret, for den blev opfattet som et monument over den danske sejr.
Knap to år efter under Den anden slesvigske Krig blev Flensborg besat af preussiske og østrigske tropper, og byen blev vidne til scener, som man siden har set så mange steder: en vred folkemængde, der angriber det forhadte symbol på fjendens arrogance. Og så blev danskerne naturligvis vrede. ”I red Fastelavn ad Kirkegaards Port/og slog en Løve af Tønden – hvor stort”, som digteren Carl Ploug spottende skrev om begivenheden.
I dette tilfælde forblev Bissens robuste løve dog nogenlunde uskadt af pøbelens angreb. Til gengæld blev den af de preussiske myndigheder transporteret til Berlin, hvor den blev opstillet først ved byens tøjhus og siden i en kasernegård i Lichterfelde. Yderligere lod en privatmand foretage en afstøbning af løven og opstillede den i 1874 i Wannsee til minde om den tyske sejr over Danmark i 1864. Og der står den endnu.
Efter det tyske nederlag i 1945 blev den originale løve med amerikansk hjælp transporteret til København, hvor den blev opstillet ved byens tøjhus. Christian X holdt i den anledning en tale, i hvilken han holdt muligheden åben for, at den kunne vende tilbage til sin oprindelige plads. Skønt der var principiel velvilje fra dansk side trak det ud med at opfylde dette løfte, ikke mindst fordi det var vanskeligt at skaffe tilslutning i Flensborgs bystyre. Først efter lange forhandlinger kunne den nu restaurerede løve vende tilbage til sin oprindelige plads i Flensborg i 2011. For at det kunne lade sig gøre måtte de oprindelige triumferende indskrifter på statuens sokkel redigeres, så de nu giver udtryk for ønsket om fredelig sameksistens mellem danske og tyske. Den hjemvendte løve rummer imidlertid også sine gamle betydningslag og forbliver et vidnesbyrd om, at fortiden er levende iblandt os.
(Kristeligt Dagblad 19. august 2017. Avisen rubrik var en anden.)
Etiketter: 1864, 2. Verdenskrig, Bissen, borgerkrig, Flensborg, Robert E. Lee
Symmetriske begravelser
Kongehusets offentliggørelse af prins Henriks ønske om ikke at blive begravet sammen med sin hustru har vakt en del opsigt, ikke mindst fordi det er et brud med en stærk tradition for kongelige begravelser i Roskilde Domkirke.
Lige præcis den første dronning Margrethe (1353-1412), hvis sarkofag indtager en central plads i kirken, ligger dog også uden sin ægtefælle, den norske kong Håkon VI, der blev begravet i sit hjemland. Dronningen blev oprindeligt begravet i Sorø, men da hendes efterfølger, Erik af Pommern, lod hende overføre til Roskilde, skabte han også baggrunden for at kirken lige siden har været kongernes foretrukne begravelseskapel.
Den første af de oldenborgske konger, Christian I (1426-1481), ligger begravet her sammen med sin dronning Dorothea. og fra og med Christian III, der døde i 1559, er samtlige konger stedt til hvile i Roskilde sammen med deres dronning. Der er et par undtagelser fra denne regel, mest fremtrædende Christian VII´s dronning Caroline Mathilde, der faldt i unåde, da hun stod i et forhold til kongens livlæge og rigets kortvarige diktator Frederik Struensee Dronningen blev forvist til sit hjemland Braunschweig-Lüneburg, hvor hun døde og ligger begravet.
Frederik VII er den anden undtagelse, idet han aldrig havde en dronning. Han har stadig rekorden som det mest fraskilte medlem af det danske kongehus, idet han havde hele to forliste fyrstelige ægteskaber bag sig, før han blev konge. Hans tredje kone og enke var borgerlig af fødsel, ophævet til grevinde af kongen og begravet i Jægerspris. Men dronning blev hun altså aldrig.
Blandt de konger, der nåede at indgå flere ægteskaber, kan også nævnes Frederik VII’s far, Christian VIII. Han ligger i overensstemmelse med traditionen begravet i Roskilde sammen med sin dronning, Caroline Amalie, der overlevede ham med mere end 30 år. Han lod sig skille fra sin første kone, Frederik VII’s mor, Charlotte Frederikke, på grund af utroskab fra hendes side. Hun ligger begravet i Rom.
Fra og med Christian I har det været hovedreglen, at der udvises konger og dronninger den samme ære i udformningen af gravmælerne. Nogle kongepar har fælles gravmæle, mens andre har gravmæler, der er ensartet i størrelse og udsmykning. Det, der indtil for nylig var udset til at være det nuværende regentpars gravmæle i Skt. Birgittas Kapel i Roskilde Domkirke, er også skabt efter dette lighedsprincip.
Der er flere måder at fortolke denne symmetri mellem kongers og dronningers begravelse. Det er på den ene side udtryk for, at dronningernes rolle var en funktion af deres ægteskab. De blev definerede af, hvem de var gift med, og stod derfor også i et afhængighedsforhold til deres mænd. På den anden side indebar denne position også en betydelig status. Igen er der undtagelser. Det er f.eks. meget betegnende, at netop Frederik V’s anden dronning, Juliane Maries kiste er væsentlig mere beskeden end hendes mands pragtsarkofag. Hun var den sidste dronning, der omsatte sin status i egentlig politisk indflydelse, da hun kuppede Struensee fra magten i 1772 og satte sig selv i spidsen for regeringen. Så en beskeden begravelse er ikke nødvendigvis udtryk for, at den afdøde var ubetydelig. Og så er det jo til syvende og sidst de efterlevende, der begraver de døde.
(Kristeligt Dagblad 5. august 2017. Avisens rubrik var lidt længere)
Etiketter: dronning, Margrethe I, Margrethe II, prins Henrik, Roskilde Domkirke
En moderne kirke
Den 15. august i år kan den katolske Skt. Knud Lavards Kirke i Lyngby fejre sin 60 års fødselsdag. Den udmærker sig ved at være en af de første og samtidigt meget få gennemført modernistiske kirker i Danmark. Der er opført mange kirker i det 20. århundrede, men påfaldende få i denne stilart, der har været dominerende i erhvervsbyggerier og etageejendomme i store dele af det 20. århundrede.
De kirker, der er bygget i århundredets første halvdel, trækker på arkitekturhistorien på en måde, der gør dem meget genkendelige som kirker, opført i traditionelle materialer, typisk tegl. Et hovedværk i denne epokes kirkebyggeri er P.V. Jensen-Klints Grundtvigskirke i København, indviet 1940.
Modernismen var et opgør med denne tradition. Modernisterne ønskede, at arkitektur skulle være i pagt med samtiden og ikke fortiden. Modernisterne tog det på sig at skabe et helt nyt æstetisk udtryk ved at fremhæve en ny tids materialer, først og fremmest jernarmeret beton, der siden det for alvor blev bragt i anvendelse som bærende element i etagebyggeri i århundredets begyndelse, havde skabt helt nye konstruktive muligheder. Det var meget provokerende, fordi mange betragtede – og betragter – beton som et grimt materiale, der er bedst tjent med at blive skjult bag facader af andre og kønnere materialer. Modernisterne ville derimod af med det, som de betragtede som unødvendig pynt og forlorne forsiringer, til fordel for en ærlig arkitektur, hvor der var overensstemmelse mellem en bygnings indre og ydre.
Arkitekten Carl R. Frederiksen (1915-1974), gav det modernistiske program fuld skrue, da han tegnede det endelige forlæg for Skt. Knud Lavard i Lyngby. Den giver mest indtryk af at være en rektangulær betonkasse i en stil, som undertiden også kaldes brutalisme. I foromtalen inden åbningen beskrev Kristeligt Dagblad med tydeligt forbehold kirken som ”yderst moderne”. Den fremtrædende arkitekturhistoriker Harald Langberg mente med mere udelt begejstring, at kirken ”er et smukt eksempel på den katolske kirkes fordomsfri indstilling til ny arkitektur.”
Tegning i Lyngby-Tårbæk Kommunes byggesagsarkiv
Man siger vist ikke for meget, hvis man betegner Skt. Knud Lavards Kirke som et fremtrædende eksempel på den betydelige afstand, der i det 20. århundredes anden halvdel udvikledes mellem arkitekters opfattelse af god arkitektur på den ene side og den almindelige danskers smag på den anden.
Hovedlinjen i dansk kirkearkitektur fulgte da også et andet spor. En af forklaringerne er antagelig, at bygherre som oftest var repræsentant for netop den almindelige dansker smag: menighedsrådsmedlemmer. I samarbejde med tidens dygtigste arkitekter skabte de løsninger, der på en anden måde end den rene modernisme brød afgørende med tidligere tiders kirkebyggerier. Kirkerne lignede nu meget mere almindeligt institutionsbyggeri, blot i en væsentlig højere kvalitet. Ofte er det kun et klokketårn, der gør dem genkendelige som kirker set udefra. Anvendelsen af beton blev ikke opgivet, men stærkt nedtonet til fordel for tegl. Islev Kirke, tegnet af ægteparret Exner, er f.eks. et hovedværk i moderne teglstensarkitektur. Kirkerne blev forsynet med foyer, garderobe, mødelokaler, kontorer til kordegnen og meget mere, så de blev beboelige for et moderne menigheds-, sogne- og kirkeliv.
(Kristeligt Dagblad 31. juli 2017. Rubrik og enkelte ord er ændret.)
Etiketter: arkitektur, Knud Lavard, Lyngby
Politiske meldinger om, at præster i den danske folkekirke skal tvinges til at vie homoseksuelle, er af teologer fra begge fløje blevet skarpt kritiseret som et brud med den særlige danske frihedsforståelse.
Samvittighedsfrihed er den frihed, som samfundet tilstår den enkelte til at handle efter sin samvittighed. Samvittigheden defineres traditionelt som den enkeltes ’samviden’ med en etisk/moralsk instans – f.eks. Gud – og som sådan er samvittigheden et kollektivt fænomen, men den er også en privat og for andre usynlig instans, der kan vejlede den enkelte i trods mod omgivelserne. Udtrykket samvittighedsfrihed optræder på dansk første gang hos Holberg i betydningen religionsfrihed, og som oftest anvendes udtrykket i forbindelse med religiøse forskrifters konflikt med samfundsordenen som sådan.
Hvis man handler efter sin samvittighed mod loven, er der per definition tale om civil ulydighed. Historisk er samvittighedsfriheden typisk blevet tilvejebragt ved lov efter at et problem er blevet bragt til offentlighedens kendskab ved civil ulydighed. Mest kendt er antagelig spørgsmålet om militærnægtere, der netop ofte afviser at opfylde deres lovbefalede – i Danmark sågar grundlovsbefalede - værnepligt med henvisning til samvittigheden. Hvad der oprindeligt var civil ulydighed og strafbart er nu i mange lande gjort lovligt, i Tyskland endda defineret som en borgerlig rettighed.
Et af de kendte hjemlige eksempler på den civile ulydighed som grundlag for samvittighedsfrihed er baptisternes mission i Danmark fra slutningen af 1830erne. Den enevældige lovgivning betragtede dåb og konfirmation som en nødvendig forudsætning for at kunne blive betragtet som fuldgyldig undersåt og retssubjekt, og der var dåbstvang med en kort tidsfrist efter barnets fødsel. De første danske baptister var derfor i sagens natur barnedøbt, mens deres børn igen i overensstemmelse med baptisternes dåbssyn skulle vente til de selv blev voksne. I dette tilfælde greb baptisterne altså til civil ulydighed. På den anden side var der uenighed blandt myndighederne om, hvordan man skulle gribe sagen an, og især grundtvigianerne var imod håndhævelsen af tvangsdåben, som i yderste konsekvens skulle finde sted som en fogedsag.
Enden på historien blev som bekendt, at Grundloven i 1849 indførte religionsfrihed, og at baptisterne derfor fik frihed til at følge deres samvittighed. Den borgerlige retsvirkning af dåb og konfirmation blev dog først ophævet gradvist i de følgende årtier, og kirkelig vielse var stadig den eneste mulighed for medlemmer af Folkekirken, der ønskede at indgå ægteskab. Den borgerlige vielse blev indført i 1851 som en nødforanstaltning for så vidt en af parterne stod uden for Folkekirken.
Det indebar foruden en manglende valgfrihed for brudeparrene også, at præsterne var tvunget til at vie dem, der kom til dem. I et indlæg i Kristeligt Dagblad 17. juni 1898 skrev ”H.J.”, at præsterne var tvunget til at indrette sig efter, ”hvad de tilfældige Ægtefolk bestemte sig for, og havde ikke selv nogen Valgfrihed efter deres egen Samvittighed, d.v.s. eftersom de fandt deres egen Samvittighed bundet af Gud Ord eller ikke.” Da borgerlig vielse blev indført som en mulighed for alle i 1923, var det altså ikke kun et hensyn til borgernes valgfrihed, men også til præsternes samvittighedsfrihed.
Da nogle præster i 1990erne begynte at foretage, hvad der blev kaldt gudstjenestlige markeringer af registrerede partnerskaber, var der tale om en slags civil - eller tjenstlig - ulydighed, fordi de blev foretaget uden tilladelse, indtil kredsen af biskopper i 1997 åbnede for muligheden med den begrundelsen, at man i folkekirken bør indrømme hinanden samvittighedsfrihed i dette spørgsmål.
(Kristeligt Dagblad den 30. juni 2017. Redaktionens ændrede i enkelte formuleringer og rubrik.)
Etiketter: civil ulydighed, homoseksuelle vielser, registreret partnerskab, samvittighedsfrihed
Grevindens penge
Den 23. juni meddelte grevinde Alexandra af Frederiksborg gennem sin advokat, at hun ikke længere ønsker at oppebære en særlig ydelse fra staten, når hendes yngste søn, prins Felix, fylder 18 år i 2020. Lars Løkke Rasmussen har taget meddelelsen til efterretning og tilføjer, at ”det er en beslutning, som jeg har stor respekt for.”. Statsministeren stiller desuden en tjenestemandslignende pension i udsigt for grevinden, når hun ophører med at være ”erhvervsaktiv”.
Sin nuværende ydelse modtager grevinden i henhold til ”Lov om årpenge for prinsesse Alexandra”, som Folketinget vedtog i november 2004 efter hendes skilsmisse fra Prins Joachim. Loven tog det forbehold, at ”såfremt prinsesse Alexandra indgår nyt ægteskab, erstattes årpengebeløbet af en særlig ydelse med samme grundbeløb”. Prinsessen indgik faktisk nyt ægteskab, og derfor blev hendes årpenge konverteret til ”en særlig ydelse” samtidig med, at hun blev ophøjet i adelsstanden med en til lejligheden opfunden titel.
Loven blev vedtaget med hjemmel i Grundlovens § 11, ifølge hvilken der ved lov kan bestemmes årpenge for medlemmer af det kongelige hus. Den følger lige efter en anden paragraf, der bestemmer, at statsoverhovedets budget og de statslige ejendomme, der overlades til monarkens brug, vedtages ved lov. Det gøres ved tronskiftet og loven kaldes også Civillisten. Den udgør en del af statens budget og optræder som sådan på Finansloven, men Civillisten er altså en lov for sig.
Til at finansiere ikke alene sin embedsførelse, men også sit private forbrug har monarken siden 1849 været helt afhængig af Rigsdagen, i dag Folketinget. Denne klare magtrelation mellem parlament og statsoverhoved, der altså også kan gælde for andre medlemmer af kongehuset, er camoufleret ganske godt i præsentationen af den aktuelle sag om grevindens penge. Kompetencen ligger entydigt hos Folketinget, men beslutningen, som Statsministeren ”har stor respekt for”, præsenteres som grevindens egen.
Ændringen ligger i logisk forlængelse af en melding, der udgik fra Hofmarskallatets pressesekretariat i maj måned sidste år. Heri hedder det, at kongehuset ikke forventer, at Dronningens børnebørn vil modtage årpenge, når de bliver myndige, med undtagelse af tronfølgeren prins Christian. Når dronningens ældste barnebarn, prins Nikolaj, i august i år fylder 18, skal vi altså ikke forvente, at Folketinget vedtager en lov til hans underhold.
Der er ikke tale om en grundlæggende reform svarende til omlægningen af det norske kongehus’ økonomi i 2002, men dog et markant kursskifte. Var den samme politik blevet anlagt for en generation siden, ville prins Joachim i dag ikke modtage årpenge, hvad han har gjort siden 1995. Årsagen til denne ændring skal antagelig findes i den kritik, der har været rettet mod kongehusets økonomi i de seneste år. Det er blevet stadig vanskeligere at forsvare udgifter til kongehuset, der ikke direkte kan forbindes med varetagelsen af hvervet som statsoverhoved. Kritikere af kongehuset har da også kvitteret med anerkendelse af den aktuelle beslutning.
(Kristeligt Dagblad 26. juni 2017)
Etiketter: grevinde Alexandra, Grundloven, Prins Joachim, årpenge
I begyndelsen af juni måned i år tog nyhedsredaktionen på TV2 et emne op, som næppe kan karakteriseres som en nyhed, men som ikke desto mindre er en god historie, nemlig fredning og beskyttelse af mindesmærker fra det 20. århundredes historie.
Den aktuelle anledning er, at en flyhangar fra 1. Verdenskrig i Tønder nu er så brøstfældig, at den anbefales nedrevet. Den var del af Luftschiffplatz Tondern i det dengang tyske Sønderjylland. Det var en base for en del af det tyske kejserriges flåde af zeppelinere, der blandt andet blev brugt til luftbombardementer af England. Størstedelen af basen blev ødelagt ved verdenshistoriens første, vellykkede angreb fra et hangarskib i sommeren 1918.
Problemet er, at fredningsmyndighederne ofte går ud fra bygningernes arkitektoniske kvaliteter i deres vurdering. Den pågældende hangar er ikke smukkere end en gennemsnitlig carport, men den er til gengæld et håndgribeligt vidnesbyrd om en helt central begivenhed i europæisk historie. Som en integreret del Europa har vi i Danmark i dag en forpligtelse til at bevare i erindring, hvad der er af betydning for andre end os selv.
Den franske historiker Pierre Nora mener, at det moderne samfund er kendetegnet ved glemsel. Det udgør ikke længere et miljø af erindring, milieu de mémoire, men må ty til mere isolerede erindringssteder, lieu de mémoire, eller mindesmærker for at blive mindet om fortiden. Disse mindesmærker har betydning for, hvad vi husker, og derfor også for, hvilket samfund vi ønsker at være og blive. Denne bevidste eller ubevidste udvælgelse af, hvad der glemmes og huskes, kalder vi erindringspolitik.
Nedrivningen af en hangar fra 1. Verdenskrig er et eksempel på erindringspolitik. Et andet er forsømmelsen af et langt mere beskedent mindesmærke, som findes på Bådsmandsstræde Kaserne, for tiden en del af fristaden Christiania i København. Det er resterne af det skur, der blev brugt til at henrette landssvigere efter 2. Verdenskrig. Selve skuret er for længst væk, men det lille støbte fundament på ca. 1x2 meter er bevaret. Det kan findes i en idyllisk afkrog af Københavns historiske befæstning, Christianshavns Volds 2. redan. Nærmeste adresse er Norddyssen 63.
Anledningen er alt andet end idyllisk. Efter befrielsen 1945 vedtog Rigsdagen et tillæg til straffeloven, der i realiteten gjorde det muligt at straffe med tilbagevirkende kraft, og det endda med døden. 29 blev henrettet på denne plads, den sidste i 1950. Ingen i dag påstår, at disse mænd ikke fortjente at blive straffet hårdt, men hele retsopgøret efter krigen har dog også en sådan karakter, at det netop forstyrrer idyllen. Det er en brutal og uskøn historie, som man tydeligvis gerne ville glemme. Alle spor af den plads i Viborg, hvor de dømte vest for Storebælt blev henrettet, er væk. I Norge forholder det sig tilsvarende.
Passerer man tilfældigt forbi stedet i dag, er det nemt at overse. Fundamentet forvitrer. Risten i midten beregnet på at aflede de væsker, der nu flyder, når man skyder folk, ruster og er helt tilgroet. Som del af hovedstadens historiske voldanlæg er stedet teoretisk set fredet, men i praksis helt ubeskyttet mod vejrlig og trafik, og der er ingen markering af dets betydning. En repræsentant for Slot- og Kulturstyrelsen siger til TV2, at man savner midlerne til at beskytte stedet som et selvstændigt anlæg.
Svaret er, at så må disse midler tilvejebringes. Det er måske ubehageligt at bringe retsopgøret efter 2. Verdenskrig i erindring, men nødvendigt er det, og dyrt kan det næppe være at beskytte sådan en smule fundament mod yderligere ødelæggelse.
(Kristeligt Dagblad 20. juni 2017)
Etiketter: 1. Verdenskrig, 2. Verdenskrig, Christiania, Nora, retsopgøret
Der er ved at danne sig et politisk flertal for afskaffelsen af straffelovens § 140, den såkaldte blasfemiparagraf, ifølge hvilken den straffes, ”der offentlig driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse”. Begrundelsen for at afskaffe den er i al væsentlighed hensynet til ytringsfriheden.
Paragraffen har kun været i brug tre gange, siden den nuværende straffelov trådte i kraft i 1933, og ingen er blevet straffet siden 1946. Indtil karikaturkrisen for 10 år siden ville de færreste vel have troet, at gudsbespottelse skulle gå hen og blive et af tidens mest aktuelle emner. Mens de fleste kristne har vænnet sig til, at der kan drives gæk med, hvad der opfattes som helligt, har det imidlertid vist sig, at færre muslimer har oparbejdet en tilsvarende immunitet mod de streger, som viddet kan slå.
Statsadvokaten i Viborg har tidligere i år rejst tiltale mod en mand, der har lagt en videooptagelse på nettet af afbrændingen af et eksemplar af koranen. Det er altså kun fjerde gang, at der er rejst tiltale efter § 140. Sagen har principiel karakter, så Højesteret vil formodentlig i sidste ende skulle afgøre, i hvilken udstrækning paragraffen overhovedet kan bringes i anvendelse i dag.
Gudsbespottelse har fra gammel tid været regnet for en alvorlig forbrydelse, og det ændrede sig ikke ved Reformationen. Paragraf 1 i Kongeloven af 1665 tilsiger kongen den opgave at skærme indbyggerne mod ”kættere, sværmere og gudsbespottere”, som i anden lovgivning udtrykkeligt blev forment adgang til riget.
Den såkaldte trykkefrihedsforordning af 1799 forbød naturligvis også at ”laste og forhaane” den luthersk-evangeliske tro, men med den væsentlige tilføjelse, at også andre religionssamfund, der var tålte i kongens riger, skulle ”nyde Beskærmelse i deres Gudsdyrkelse” ved at straffe dem, der drev ”Spot med deres Trosbekjendelse”. Det er et af de første tilfælde, hvor andre trossamfund end kongens eget blev tildelt en almindelig og generel rettighed i lovgivningen – 50 år før religionsfriheden formelt blev indført.
Dette princip fra 1799-forordningen vandrede via presseloven af 1851 og straffeloven af 1866 videre til den nugældende straffelov. Udviklingen har imidlertid gjort det friheds- eller lighedsprincip, som også er indeholdt i blasfemiparagraffen, usynligt. Paragraffen står tilbage som en indskrænkning af ytringsfriheden. Det strider ikke mod Grundloven, hvis § 77 tildeler ytringsfrihed ”dog under ansvar for domstolene”. Det vil sige, at lovgiverne har vide beføjelser til at sætte grænser for ytringsfriheden. Den udøvende magt kan derimod ikke gribe ind i ytringsfriheden – og dog.
Religionsfriheden har sin egen paragraf (§ 67), der giver borgerne ret til at forene sig og dyrke deres gud i overensstemmelse med deres overbevisning, dog med det forbehold, at det ikke ”strider mod sædeligheden og den offentlige orden”. Grundlovens § 67 siger i modsætning til § 77 intet om, hvem der skal anlægge denne vurdering. I 2016 blev udlændingeloven f.eks. ændret, så den specifikt giver regeringen mulighed for at formene navngivne (udenlandske) såkaldte hadprædikanter indrejse. Siden de første seks navne (fem muslimer og en kristen) blev offentliggjort i begyndelsen af maj måned i år, har der været rejst kritik af, at der er tale om en knægtelse af ytringsfriheden. Selvom forholdet mellem religionsfriheden og ytringsfriheden stadig er principielt uklart, er tendensen i relationen tydelig: Religionskritikken gives friere tøjler, mens forkyndelsesfriheden indskrænkes.
(Kristeligt Dagblad 26. maj 2017. Redaktionen havde valgt en anden rubrik.)
Etiketter: blasfemi, gudsbespottelse, Martin Luther, religionsfrihed, trykkefrihed
Betragtninger om af- og påklædthed i badesæsonen
”En ung Dame bør vogte sig for ved et Badested at tumle sig i de salte Bølger i Selskab med en Tilbeder.” Dette råd gav Emma Gad i sin håndbog om takt og tone fra 1918. De fleste vil antagelig formode, at hendes anbefaling skyldtes hensynet til ærbarheden og sømmeligheden. Men Gad var ikke snerpet. Hensynet gjaldt den unge dames værdi på ægteskabsmarkedet: ”Det er nemlig grumme Faa, der tager sig ud til deres Fordel, mens de er i Bad. Man bør hellere gaa i Vandet med Veninder. Disses Følelser bliver ikke køligere, fordi de ser En mindre smuk. Tværtimod.”
Synet på nøgenhed for 100 år siden var præget af både restriktioner og liberalitet. Den 21. marts 1910 fældede Højesteret dom i en sag om uterlighed mod en medarbejder på et børnehjem på Bornholm. Manden fik 40 dages fængsel for blandt andet at have ”ladet en 10-aarig Pige se, at nogle Drenge løb nøgne om paa Marken i en Tordenbyge.” Efter domfældelsen kunne sagens parter – hvis de ville – spadsere de få hundrede meter over til Charlottenborg, hvor de kunne se de første glimt af J.F. Willumsens berømte billede af badende, nøgne drenge. (Selve billedet blev først udstillet offentligt to år efter, men Charlottenborg viste dette forår N.V. Dorphs portræt af Willumsen, mens han arbejdede på det i sit atelier.)
Man skal ikke tage det som udtryk for hykleri, altså at der ikke var lighed for loven, men at sammenhængen mellem nøgenhed og uterlighed langt fra var ligefrem. Det kom an på konteksten. I kunsten var nøgenhed accepteret. Da Kristeligt Dagblad anmeldte Charlottenborgs udstilling med Willumsens billede i foråret 1912, bemærkede anmelderen slet ikke, at de badende drenge var nøgne. For drengene selv, der havde stået model for Willumsen, var det vel et praktisk spørgsmål om ikke at få våde bukser. I børnehjemmet derimod handlede det om at leve op til de normer om f.eks. kønsadskillelse, som gjaldt for opdragelsen af børn.
Johan Galster, Roar og Helge, 1939.
Stændertorvet, Roskilde
I løbet af 1960erne blev nøgenheden og kroppen politiseret. Den nøgne krop blev symbol på frigørelsen fra borgerlige bindinger og nedarvede normer, og kvinder klædte sig nøgne for at demonstrere, at de nu havde overtaget kontrollen over deres egen krop og seksualitet. Den demonstrative nøgenhed blev et ideal i sig selv.
Hippiernes scrapbøger er fyldt med nøgenbilleder. Ser man efter, er det imidlertid næsten udelukkende en bestemt slags krop, der er repræsenteret: den atletiske, slanke, velproportionerede, unge mand og kvinde. Under den politisk idealiserede nøgenhed herskede der et æstetisk ideal, der ikke var meget forskelligt fra det, som Willumsen dyrkede.
Synet på nøgenhed har ændret sig siden 1970erne. Man ser f.eks. næsten ingen kvinder bade topløse ved stranden længere. Nogle ser det som en tilbagevenden til en tilstand, hvor det betragtes som normalt at være påklædt. Andre tager det som udtryk for nypuritanisme og tab af frihed. Spørgsmålet er, om det er nøgenheden selv eller retten til selv at bestemme, hvor af- eller påklædt man vil være, der er friheden? For nøgenhed er også ekskluderende. Den er vinderstrategien for de velskabte. Men det er jo ikke alle – for at parafrasere Emma Gad – der tager sig ud til deres fordel uden tøj på. Vi er nogle, der er lettede over, at bademoden igen tillader en grad af tildækkethed.
(Kristeligt Dagblad 2. maj 2017. Rubrikken er fra avisens netudgave)
Etiketter: 1968, Emma Gad, Højesteret, J.F. Willumsen
SEAS-NVE meddeler kunderne, at de overgår til elektronisk kommunikation. Det kan ikke overraske. Men hvordan vil de "kommunikere"? Det vil de gøre via et ”selvbetjeningsunivers” kaldet mit-seas-nve.
Selskabet opretter en hjemmeside med eget login og forventer, at forbrugerne selv følger med i hvad selskabet nu tager for at forsyne os med strøm. Og læg mærke til betegnelsen "selvbetjeningsunivers". Hvis det er et univers, er en dankortterminal et "betalingsunivers".
Ved I hvad "mit-seas-nve" er, SEAS-NVE? Det er "jeres-seas-nve". Det er tegn på, at I lever i et parallel-univers, hvor elforsyning fylder bevidstheden alle døgnets ledige stunder, og alle jeres kunder kaster sig med tabletten på uldtæppet foran pejsen sammen med børnene og længselsfuldt logger ind for at se, om der skulle være nyt fra Svinninge.
Det er sikkert vældig rationelt for jer. Men det er ikke service. Det er besværligt med besværligt på. Jeg har lige så meget behov for flere logins som jeg har brug for at min cykel punkterer. Det er en elregning, for syv søren, ikke svar på livets store spørgsmål. Send den til e-boks, så kan det være, at kunderne faktisk opdager – og betaler – den.
(Læserbrev, Dagbladet 27 april 2017)
Skæmdump fra SEAS-NVE's hjemmeside
Etiketter: NVE, SEAS
Da Ærø blev en del af kongeriget
Om tre år skal vi fejre 100-året for Genforeningen eller Slesvigs deling. Der er al mulig grund til at højtideligholde dette jubilæum. Det var bestemt ikke første gang en grænse blev flyttet, og den forudgående folkeafstemning var ikke enestående. Grænsedragningen i 1920 forblev i 20 år anfægtet af Tyskland. Paradoksalt nok var den tyske erklæring den 9. april 1940 i forbindelse med Værnemagtens overskridelse af samme grænse også en forsikring om samme grænses ukrænkelighed.
Tvivl om grænsen udtrykkes i dag næsten udelukkende fra dansk side. Det gælder f.eks. formanden for Folketingets udenrigspolitiske udvalg, Søren Espersen (DF), der for nylig udtalte: ”Vi vil da gerne have Danmark til Ejderen, hvorfor skulle vi ikke ville det. Det er da et håb og en drøm.” (KD 24. feb. 2017)
Udtalelsen vakte berettiget opsigt i Tyskland, for her har man forholdt sig til, at forholdene i Grænselandet har været reguleret af de aftaler, der blev indgået i 1955 mellem København og den daværende forbundstyske hovedstad Bonn om den gensidige anerkendelse af mindretalsrettigheder på hver side af Kruså-grænsen. Den væsentligste grund til stolthed over Genforeningen er, at historien om det dansk-tyske grænseland er et forbillede for mange tilsvarende regioner i Europa, fordi det er lykkedes at skabe en platform for fredelig sameksistens, hvor der tidligere har været væbnet konflikt.
En af disse konflikter var krigen i 1864, der indebar at hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg gik tabt for den danske krone. Det er i hvert fald den korte version af historien. Den nye grænsedragning, der var et resultat af det danske nederlag i 1864 blev fastlagt ved en fredskonference i Wien i oktober 1864.
Ikke hele Slesvig blev afstået. Som kompensation for de såkaldte kongerigske enklaver vest for Tønder i Slesvig blev otte sogne syd for Kolding og hele Ærø tillagt kongeriget Danmark. I verdslige spørgsmål tilhørte Ærø Slesvig. Det vil sige, at ærøboerne delte valuta, lovgivning, skatter og afgifter, domstole og meget mere med det slesvigske fastland. I kirkelige spørgsmål tilhørte Ærø Fyens Stift, om end Ærø og Als en kort overgang efter 1815 til sammen udgjorde et eget stift.
Ærø var en af rigets tættest befolkede øer og var centrum for handel og skibsfart i hele det 19. århundrede. Fuldbyrdelsen af freden i Wien tog nogle år. I 1864 var forvaltningen af Slesvig og Holsten delt mellem sejrherrerne Preussen og Østrig. Østrigs deltagelse i krigen var betinget af, at Østrig ikke havde nogen interesse i en ensidig preussisk ekspansion på den jyske halvø. Østrig havde ikke noget udestående med Danmark i sig selv.
Modsætningsforholdet mellem Østrig og Preussen udviklede sig til en kort krig i 1866, som Preussen vandt. Derefter rømmede Østrig hertugdømmerne, som blev annekteret af Preussen – med undtagelse altså af de dele, der i henhold til Wienerfreden tilfaldt kongeriget Danmark.
I disse dage for 150 år siden, den 1. april 1867, var indlemmelsen fuldbyrdet idet kongerigets lovgivning fra den dato gjaldt i de otte indlemmede sogne og på Ærø – med overgangsordninger.
(Kristeligt Dagblad den 12. april 2017)
Etiketter: 1864, 9. april, Genforeningen, Slesvig
Sandhed og politik
Indtil for nylig spillede den åbenlyse løgn en fast rolle i vestlig, demokratisk politik.Hvis en politiker blev taget i at lyve, var det ødelæggende for karrieren. Løgnen har imidlertid skiftet status. Nogle politikere har held med at fremstå troværdige over for deres vælgere, på trods af at de er usandfærdige.
Vælgerne belønner tilsyneladende det udsagn, der forekommer oprigtigt, altså at der er overensstemmelse mellem hvad politikeren føler, og hvad han siger, snarere end det sande udsagn, der er kendetegnet ved overensstemmelse mellem det sagte og det, der i en bredere kreds anerkendes som virkeligt.
At mennesker lyver, er ikke noget nyt. Det er sågar menneskets privilegium at gøre det. Mange dyr kommunikerer og kan endda forstille sig. Men kun mennesket lyver. Vores sproglighed gør os i stand til at abstrahere fra det konkrete og det oplevede med en sådan afstand, at vi med vilje kan vildlede andre. Krydset med menneskets velkendte vilje til magt har denne evne ofte gjort politik til en giftig affære.
Moderne dansk politik bygger på en usandhed. I marts 1848 foranledigede en gruppe borgere med Orla Lehmann i spidsen et systemskifte i København. De ønskede en forening af kongeriget og Slesvig under en fri forfatning. Problemet var, at en tilsvarende bevægelse i hertugdømmerne ønskede et forenet Slesvig-Holsten ligeledes under en fri forfatning.
Ved et hasteindkaldt møde i Casinoteatret den 20. marts lykkedes det Lehmann at overbevise sine tilhørere om, at der var udbrudt oprør i hertugdømmerne, og at et modtræk var tvingende nødvendigt. Næste dag gik tusindvis af borgere i et demonstrationstog til Christiansborg under trusler om " fortvivlelsens selvhjælp". Aktionen lykkedes. Kongen skiftede kurs og indsatte en regering, der ville gennemføre et Danmark til Ejderen.
Hvad der indtil da ikke havde været tilfældet, blev derefter sandt: Hertugdømmerne gjorde oprør over, at københavnerne ville skille Slesvig fra Holsten. Den krig, der brød ud to uger senere, varede i tre år og kostede tusindvis livet. En sidegevinst ved denne proces var, at Danmark fik en grundlov. Det gjorde hertugdømmerne faktisk også, men den blev annulleret, da de tabte krigen.
Lehmann og hans samtidige D. G. Monrad var blandt de første, der til fulde forstod det moderne, politiske håndværk. Monrad huskes som den, der havde ansvaret for nederlaget i 1864, og han skrev udkastet til Grundloven. Han deltog aktivt i politik gennem mange år og var dertil en begavet iagttager af den politiske kultur. Politikere, mente han, idet han omhyggeligt inkluderede sig selv, er " nogle stivsindede, stivnakkede, hårdhudede, hårdmundede og umedgørlige mennesker".
Monrad formulerede den grundregel, som stort set alle ministre siden har måttet sande, nemlig at "det, der i og for sig er rigtigt, bliver i politisk henseende urigtigt, når det ej lader sig gennemføre." Det er et vilkår - ikke mindst i et demokrati -at ingen politiker har den fuldstændige magt. En politiker kan være nok så sandfærdig og oprigtig, men alle gode viljer og alle gode argumenter kommer til kort, hvis der ikke kan skaffes et flertal. På den måde må alle moderne politikere leve i usandhed, fordi det er et vilkår, at der er en uoverensstemmelse mellem det, de vil, og det, der kan lade sige gøre. Det er en omstændighed, man skal tage i betragtning, når man vurderer en politikers sandfærdighed og oprigtighed.
(Kristeligt Dagblad 28. marts 2017. Redaktionens rubrik var en lidt anden.)
Etiketter: D.G. Monrad, Frederik VII, Junigrundloven, løgn, Orla Lehmann, sandhed, Slesvig
Ministeren siger selv om begrundelsen for sit forslag i Berlingske: »Jeg taler om filosofi, moral og etik, men også kulturel bevidsthed. Hvad udspringer vi af? Hvem er vi? Det handler om dannelse, som der mere end nogensinde er brug for. At skabe en fælles forståelse af, hvad vi er for en størrelse […] Det handler om at binde uddannelserne sammen og skabe en fælles bund i et samfund, der for nærværende er fragmenteret og under angreb fra populistisk hold og folk med andre styreformer, der vil os det ondt.«
De fleste vil anerkende, at ministeren har identificeret et reelt problem. Filosofikum er bare ikke løsningen. Alle der begynder på en videregående uddannelse har mindst ni års undervisning i enhedsskolen bag sig samt en studentereksamen. Folkeskolen skal blandt andet forberede eleverne til deltagelse, medansvar, rettigheder og pligter i et samfund med frihed og folkestyre, og i gymnasieskolen står den almene dannelse stadig som et centralt formål.
Hvordan havde ministeren helt præcist forestillet sig, at et kursus på måske 5 eller 10 ECTS-point skulle kunne klare, hvad tolv års skolegang ikke har magtet? Hvis ministeren bekymrer sig om sammenhængskraften i samfundet, var det måske en idé at give folkeskolen og de gymnasiale uddannelser de rammer og ressourcer, som de skal bruge for at løfte den opgave, som er deres, og så lade de videregående uddannelser om det, som vi er gode til: specialiseringen.
(Universitetsavisen 3. feb. 201
Etiketter: Berlingske, filosofikum, Grundtvig, Søren Pind
Fire misforståelser om digitalisering af den skriftlige kulturarv
Kulturminister Mette Bock skrev i avisen i torsdags om digitaliseringen af de i Rigsarkivet i København beroende vestindiske arkivalier, og ministeren anvendte derefter dette projekt som forklaringen på, at Rigsarkivets læsesalskapacitet over hele landet skæres ned.
Der er ingen tvivl om, at digitaliseringen af den skriftlige kulturarv er kommet for at blive og har ført meget godt med sig. Imidlertid knytter der sig en række – som regel implicitte – misforståelser til digitaliseringen, hvoraf den ansvarlige minister gør sig skyldig i mindst en.
Misforståelse nr. 1: ”Digitaliseringen overflødiggør arkivernes læsesale.” Med det nuværende tempo vil det tage årtier, før alt materiale i arkiverne er digitaliseret. Det har været en stor hjælp for arkivernes største brugergruppe, slægtsforskerne, at f.eks. kirkebøgerne nu ligger på nettet, men det er ikke gyldig grund til at indskrænke åbningstider og adgang til arkiverne for f.eks. forskerne.
Misforståelse nr. 2: ”Digitalisering erstatter papirversionen af arkivalierne.” Selv digitaliseringer i den bedst mulige kvalitet indebærer et informationstab, fordi papirversionens fysiske kvaliteter i sig selv indeholder informationer. Noget andet er, at mange eksisterende digitaliseringsprojekter, f.eks. af de danske aviser eller de kommunale byggesagsarkiver, er langt fra at være i en bare tilfredsstillende kvalitet.
Misforståelse nr. 3: ”Digitalisering er det samme som formidling.” Det svarer til at tro, at man har formidlet dansk politisk historie ved at fotokopiere Folketingstidende. Også brugerne af digitale arkivalier har brug for rådgivning om den sammenhæng og kontekst, som dokumenterne indgår i. Denne rådgivning koster stadig penge, og så er vi ved
Misforståelse nr. 4: ”Digitalisering indebærer en besparelse på længere sigt.” Alle ved, at det koster at omsætte større mængder papirarkivalier til en digital form. Færre er klar over, at vedligeholdelsen af den digitale information indebærer betydelige og løbende driftsomkostninger. Ingen digital databærer har en kendt levetid på over ti år. Det er allerede vanskeligt nu at finde computere, der kan læse en CD-rom. Hvem har i dag udstyret til at aflæse en floppy-disc? Enhver digitalt lagret information skal omsættes til et nyt format med få års mellemrum. Til sammenligning har selv den dårligst kendte papirkvalitet en levetid, der er ti gange længere, for nu slet ikke at tale om syrefrit kvalitetspapir, der selv under ugunstige forhold snildt overlever århundreder.
Sammenlagt kan man sige, at digitalisering har medført en demokratisering af arkivadgangen, fordi mange flere mennesker nu bruger de materialer, som findes på statens arkiver og biblioteker. Men det har ikke overflødiggjort arkivernes og bibliotekernes forpligtelse til at bevare papirversionerne og sikre publikums og forskernes adgang til dem.
(Kristeligt Dagblad 14. marts 2017)
Etiketter: digitalisering, kulturministeriet, Rigsarkivet
Ret og magt flytter sig
Den nylige udvikling i USA, hvor en dommer har bremset præsident Donald Trumps indrejseforbud, understreger i hvor høj grad dette land forstår sig selv som en retsstat i den forstand, at der udgår en meget stærk myndighed fra landets domstole. Og som vi netop har været vidne til kan en domstol underkende en regeringsbeslutning på ganske få dage.
I Danmark har domstolene ikke samme tradition for at hævde sig på linje med de to øvrige statsmagter, men har levet en mere tilbagetrukket tilværelse. Magtens tredeling er ikke særlig klart formuleret i Grundloven. Politik og dermed magt udøves efter det såkaldte hørupske princip: Ingen over og ingen ved siden af Folketinget. Det blev i sin tid formuleret af Viggo Hørup under forfatningskampen som et ønske om at skabe andet forhold mellem den lovgivende og udøvende magt. Det fik vi, da parlamentarismen blev udviklet i årene efter 1901, således at ingen regering kan blive siddende, hvis et flertal i Folketinget udtaler sin mistillid til den ved en afstemning i salen.
Højesteret er en institution, der er væsentlig ældre end den styreform, under hvilken den fungerer i dag. Den blev skabt under enevælden og har repræsenteret en bemærkelsesværdig kontinuitet i det danske statsstyre lige siden. Retsvæsenet var temmelig upåvirket af statsomvæltningen 1848-1849. Da det nuværende Christiansborg blev opført efter det forrige slots brand i 1884, valgte arkitekten at genbruge enkelte dele af ruinen til den del, der i dag huser Højesteret. Tydeligere kan det ikke illustreres, at Højesteret har rod i enevælden.
Arbejdsgangen i Højesteret er konservativ, og nogle procedurer går helt tilbage til stiftelsen i 1661. Der hersker i retten en højtidelighed, der afspejler institutionens ælde. Hvordan det er at møde for Højesteret har advokat René Offersen skildret levende i bogen, Kold Krig i Højesteret, der udkom for nylig på Forlaget Vandkunsten.
Der er den interessante parallel mellem USA og Danmark, at udviklingen af retsstatstanken skete samtidig i de to lande i slutningen af 1700-tallet. Det lyder paradoksalt at kalde den sene enevælde en retsstat, men noget er der om snakken. Selv om kongen formelt havde forsædet i Højesteret indtil 1848 var der allerede 100 år tidligere i praksis indtrådt et skel mellem den udøvende og lovgivende magt på den ene side – det vil sige kongen – og den dømmende på den anden. I sager mellem staten og enkelte borgere dømtes der ikke sjældent til ugunst for staten.
Først ved udgangen af det 20. århundrede trådte Højesteret i funktion som en ligeværdig magt ved siden af den lovgivende ved at håndhæve prøvelsesretten, altså domstolenes ret til prøve lovgivningens lovmedholdelighed. Det skete da flere paragraffer af en lov rettet mod Tvindskolerne blev underkendt.
I december sidste år er Højesteret trådt et skridt videre ad denne vej ved for første gang at underkende en afgørelse fra EU-domstolen. Det skete i et spørgsmål om arbejdsret i den såkaldte Ajos-sag. Selv om der stadig er en meget stor forskel på den danske og den amerikanske forståelse af domstolenes rolle, nærmer den danske Højesteret med langsomme og små skridt sig en mere aktivistisk og dermed også sandsynligvis en politiserende linje.
(Kristeligt Dagblad den 7. februar 2017)
Etiketter: Højesteret, prøvelsesretten, USA
I 150 år har Japan været en del af dansk hverdag
Der findes næppe den danske husholdning, der ikke betjener sig af et japansk produkt. Sandsynligheden for, at f.eks. enten bilen, mobiltelefonen eller begge dele er japansk, er ganske stor. Japan er trods flere års stagnation og den store tsunami i marts 2011 stadig verdens tredjestørste økonomi. Danmark er i sammenligning en ubetydelighed, men ikke desto mindre en ikke uvæsentlig handelspartner for Japan. Derfor lægger den japanske ambassade i København også stor vægt på fejringen af 150-året for dansk-japansk samhandel.
Denne relation begyndte den 12. januar 1867, da der blev undertegnet en omfattende traktat mellem Danmark og Japan. Den er oprindeligt udformet på nederlandsk, fordi den blev forhandlet igennem på Danmarks vegne af den nederlandske gesandt i Japan. Japan havde indtil midten af 1800-tallet været et lukket land, der kun tillod få udlændinge adgang, herunder nederlænderne. Landet indgik derfor indtil da heller ikke i den stærkt stigende globale handel. Det ændrede sig i 1853, da en amerikansk eskadre af orlogsfartøjer tiltvang sig adgang til havnebyen Edo med kravet om at åbne landet for udenrigshandel. Japanerne havde ingen våbenteknologi, der svarede til den amerikanske og måtte bøje sig.
Inden for ganske få årtier blev Japan forvandlet fra et førmoderne – populært sagt middelalderligt – samfund til et moderne industrisamfund. Denne proces er mytologiseret, men også ganske godt illustreret i den smukke Hollywood-film fra 2003 Den sidste samurai med Tom Cruise i hovedrollen. Overgangen lykkedes blandt andet fordi japanerne omtolkede gamle institutioner uden at afskaffe dem. Denne løsning har sikret kontinuitet og stabilitet, men den stærke bekendelse til historien og traditionen er naturligvis ikke uden udfordringer i det, der i dag er et af verdens mest udviklede informationssamfund.
Den dansk-japanske aftale blev indgået mellem den danske konge og hans japanske modpart shogunen eller ”Hans Majestæt Taikunen af Japan”, som det hedder i den datidige danske oversættelse af traktaten. Japan havde dengang i århundreder været styret af et dynasti af shoguner kaldet Tokugawa-shogunatet. Japan blev imidlertid fra slutningen af 1860erne ved reformer og kup omskabt til et konstitutionelt monarki efter europæisk forbillede med kejseren i spidsen som statsoverhoved. Han havde under shogunatet mest haft en funktion som religiøst overhoved for shintoismen. Hele denne proces gjorde Japan modstandsdygtig mod europæisk og amerikansk kolonisering.
I 1905 vandt Japan overraskende en krig mod Rusland takket være en flådeoprustning, der var tilvejebragt i kraft af rådgivning fra blandt andre en forhenværende dansk søofficer ved navn Balthasar Münter. I de følgende årtier udviklede Japan sig til en særdeles brutal kolonimagt på det asiatiske fastland. Erindringen om og striden om fortolkningen af den japanske kolonialisme spiller stadig en afgørende rolle i forholdet til især Kina og Korea.
Kulturelt blev Japan stærkt påvirket af Vesten. Et af Japans største universiteter, Tokai, er f.eks. inspireret af Grundtvig. Men påvirkningen gik også i den anden retning. Masseproduceret japansk grafik fik indflydelse på blandt andet impressionismen, og der opstod en egentlig Japan-mani. Den 19. januar åbner en særudstilling på Statens Museum for Kunst om de nordiske kunstnere, der lod sig påvirke af japansk kultur og billedkunst: Munch, Albert Edelfelt, Hammershøi, L.A. Ring m.fl.
(Kristeligt Dagblad 12. januar 2017)
Etiketter: Grundtvig, Hammershøj, Japan, L.A. Ring, Rusland
Tvind (13)
Amdi Petersen (4)
Højesteret (4)
folkehøjskoler (2)
Fire misforståelser om digitalisering af den skrif...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Delegationsforbuddet efter Grundlovens § 43 - satsprocentsreguleringen
11 Jan 2007 12:29
15 Dec 2006 15:54
SKM2007.28.HR
1. afdeling, 348/2004
Grundloven, delegationsforbud, satsprocentreguleringen, statistik, lønudvikling, reguleringstallet, skatteberegning, overførselsindkomster
Satsreguleringsloven blev anset for omfattet af grundlovens § 43, men lovens bemyndigelsesbestemmelse om ministerens fastsættelse af nærmere regler om beregningen af tilpasningsprocenten m.v. var ikke i strid med delegationsforbudet i grundlovens § 43. Der var ikke grundlag for genoptagelse af skatteansættelsen eller regulering af folkepensionen, da Finansministeriet ikke havde overtrådt satsreguleringsloven ved fastsættelsen af tilpasningsprocenten, der lå til grund for reguleringstallet i henhold til personskattelovens § 20, eller ved fastsættelsen af satsreguleringsprocenten.
(Stadfæstelse af SKM2004.269.ØLR)
Satsreguleringprocentlovens § 5, stk.2, 2. pkt.
Satsreguleringsprocentloven § 3 (dagældende)
Beregning af personlige indkomstskatter m.v. for 2006 B.1.
Boet efter A ved B og C
(advokat Jes Anker Mikkelsen, e.o.)
Skatteministeriet og Socialministeriet
(kammeradvokaten ved advokaterne M. Gregers Larsen og Lars Apostoli for begge)
Torben Melchior, Per Sørensen, Peter Blok, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam og Jens Peter Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 4. juni 2004.
Appellanten, boet efter A ved B og C, har gentaget påstandene. Boet har dog frafaldet påstanden om afvisning af de indstævntes, Skatteministeriets og Socialministeriets, subsidiære påstand.
Skatteministeriet og Socialministeriet har påstået stadfæstelse og har gentaget deres subsidiære påstande.
Til brug for Højesteret har professor RS den 1. september 2006 afgivet sagkyndig erklæring. Det hedder heri bl.a.:
2.1 Appellantens spørgsmål
Idet der henvises til de fremlagte oplysninger om den gennemsnitlige årsløn for arbejdere og funktionærer og en angivelse af den relative fordeling mellem arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, der har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening, spørges efter, hvilke statistiske metoder en samlet årsløn for arbejdere og funktionærer under et kan opgøres.
Det kan entydigt gøres som et vægtet gennemsnit af de to faggruppers årslønninger med deres relative andel som vægte ...
Under henvisning til de fremlagte oplysninger for to på hinanden følgende år om årslønnen for alle arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, der i løbet af de nævnte to år, henholdsvis i hele perioden for de to på hinanden følgende år har indberettet oplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening, spørges hvilke statistiske metoder, der findes til at fastlægge populationen, som grundlag for beregning af ændringen i denne populations årsløn for arbejdere og funktionærer under et i forhold til den i det foregående år tilsvarende populations årsløn for arbejdere og funktionærer under et.
Der er i princippet to måder at fastlægge populationen på: Enten bruges samme virksomheder i begge år, dvs. kun virksomheder, der har rapporteret løn og beskæftigelsesdata i begge år (identiske virksomheder), eller beregnes hvert års løngennemsnit ud fra alle de virksomheder, der har rapporteret data i det pågældende år. Kun i de førstnævnte tilfælde kan man tale om en egentlig "population", da man i det andet tilfælde vil have data fra forskellige sæt af virksomheder i de to år.
Spørgsmål 2.a
Såfremt der er flere statistiske metoder til at fastlægge populationen af arbejdere og funktionærer, som grundlag for beregningen af ændringen i denne populations årsløn for arbejdere og funktionærer under et i forhold til den i det foregående år tilsvarende populations årsløn for arbejdere og funktionærer under et, bedes disse beskrevet, og skønsmanden bedes redegøre for, hvilke(n) metode (r), der ud fra en statistisk, faglig betragtning er sædvanlig at anvende.
Som nævnt kan man enten
kun benytte data fra de virksomheder, der har indrapporteret data i begge år (identiske virksomheder)
beregne hvert års gennemsnitsløn ud fra data fra samtlige virksomheder, der har indrapporteret data i det pågældende år.
Hvilken metode, det er sædvanligt at anvende, afhænger af hvilken type lønindeks, man skal beregne. Hvis man vil benytte standardberegninger, som Laspeyre- og Paasche-indeksene er udtryk for, vil metode 1 være den, man sædvanligvis vil vælge, da den sikrer, at det man måler, er stigningstakten i årslønningerne for sammenlignelige jobs. Problemet med metode 2 er, at lønstigningstakten vil påvirkes af, hvilke nye virksomheder, der kommer til og hvilke virksomheder, der falder fra mellem de to målinger. Det vil kunne give betydelige udsving i de beregnede stigninger, som ikke svarer til de stigninger, den enkelte lønmodtager oplever, såfremt han/hun forbliver i sit job mellem de to målinger.
Spørgsmål 2.b
Såfremt flere af metoderne statistisk, fagligt er ligeværdige, bedes det oplyst, under hvilke forudsætninger en metode, hvor man anvender hele populationen (oplysninger om årslønnen for alle arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, der i løbet af de to nævnte år har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening) er sædvanlig at anvende.
Som nævnt i svaret ovenfor vil det kun kunne komme på tale at benytte hele populationen, hvis man ønsker at beregne indeks af omkostningstypen (og selv her kunne man lige så godt kun bruge data fra de virksomheder, der har indrapporteret oplysninger i begge år).
Under henvisning til de fremlagte oplysninger om to på hinanden følgende år om årslønnen for alle arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, som har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening i begge de to på hinanden følgende år samt den relative fordeling af arbejdere og funktionærer i hvert af de to år, bedes skønsmanden oplyse, hvilke statistiske metoder, der findes til at sammenveje arbejdere og funktionærers årslønninger til beregning af ændringen i årslønnen i det foregående år for arbejdere og funktionærer under et.
De hyppigst anvendte metoder til beregning af stigningstakten i årslønningerne er beregning af henholdsvis Laspeyre- og Paasche-lønindeks, hvor man henholdsvis bruger initialårets og slutårets vægte til beregningerne. Man kunne også beregne et omkostningsindeks, om end det sjældent vil blive benyttet i en sammenhæng som denne.
Hvis flere statistiske metoder medfører forskellige resultater, bedes årsagen beskrevet og skønsmanden bedes angive, hvilken) metode(r), der ud fra en statistisk, faglig betragtning er sædvanlig af anvende.
Omkostningsindekset benyttes sjældent i praksis, men kan bruges, hvis det udtrykkeligt er et ønske, at indekset skal bruges til en indkomstregulering, hvor indkomstfremgange forårsaget af højere uddannelsesniveau (forudsat det ændrer lønmodtagerens status fra ufaglært til faglært) også skal medføre kompensation.
Såfremt flere af metoderne er statistisk, fagligt ligeværdige, bedes skønsmanden oplyse, under hvilke forudsætninger en metode, hvor sammenvejningen af arbejderes og funktionærers årslønninger foretages med den relative fordeling, der er i det enkelte lønår, er at foretrække?
Som nævnt ovenfor er det ikke så sædvanligt at bruge den relative fordeling på arbejdere og funktionærer i det enkelte lønår. Kun i forbindelse med beregning af omkostningsindekset finder en sådan metode sted, og omkostningsindeks bruges sjældent i forbindelse med indkomstregulering. Men, som nævnt, ønskes det rent politisk at kompensere ikke kun for den egentlige lønudvikling men også for uddannelsesniveauet i arbejdsstyrken, vil det være relevant at bruge omkostningsindekset til reguleringen.
Under henvisning til de fremlagte oplysninger om årslønnen for alle arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, som i løbet af to på hinanden følgende år har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening, henholdsvis oplysninger om årslønnen for alle arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, som har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening i begge de to på hinanden følgende år samt den relative fordeling af arbejdere og funktionærer i de to år, bedes skønsmanden oplyse, hvilke statistiske metoder, der er til beregning af ændringen i årslønnen for arbejdere og funktionærer under et i forhold til årslønnen for arbejdere og funktionærer under et i det foregående år.
Der er reelt fire mulige metoder til at beregne ændringen i årslønnen på. Enten ud fra et Laspeyre- eller Paasche-lønindeks baseret på data fra de virksomheder, der har givet lønoplysninger i begge år, eller ud fra et omkostningsindeks, hvor man enten kan vælge at bruge data fra alle virksomheder, der har oplyst løndata i mindst et af de to år eller alene baseret på data fra de virksomheder, der har givet lønoplysninger i begge år.
Spørgsmål 4.c
Såfremt flere af metoderne er statistisk fagligt ligeværdige bedes det oplyst, under hvilke forudsætninger en metode, hvor ændringen i årslønnen for arbejdere og funktionærer under et i forhold til årslønnen i det foregående år for arbejdere og funktionærer under et opgøres ud fra oplysninger om årslønningerne samt den relative fordeling af arbejdere og funktionærer i de enkelte lønår for arbejdere og funktionærer ansat i virksomheder, som i løbet af de to på hinanden følgende år har indberettet lønoplysninger til Dansk Arbejdsgiverforening er sædvanlig at anvende?
En sådan beregning er ikke sædvanlig, men vil være relevant, hvis man ønsker at give indkomstkompensationer ikke alene for udviklingen i lønningerne men også for udviklingen i uddannelsesniveauet blandt de beskæftigede. Om dette er tilfældet er ikke et statistisk, fagligt spørgsmål men mere et politisk spørgsmål.
2.2 Indstævntes spørgsmål
Ved beregningen af satsreguleringsprocenten i forhold til loven derom har Finansministeriet anvendt "faste vægte", dvs., at arbejder- og funktionærlønninger har samme indbyrdes vægt i de to år, der skal sammenlignes, idet man anvender vægtene i det første af de sammenlignelige år. Der er endvidere anvendt "identiske virksomheder ", d. v. s. at der medtages oplysninger vedrørende de virksomheder, der har eksisteret, været medlemmer af Dansk Arbejdsgiverforening og indberettet oplysninger i begge år, der sammenlignes.
Finder skønsmanden, at disse fremgangsmåder er hensigtsmæssige redskaber for at undgå udsving i beregningerne, der ikke entydigt har at gøre med lønudviklingen for arbejdere og funktionærer?
Anvendelsen af faste vægte er i overensstemmelse med beregningsprincipper i såvel Laspeyre- som Paasche-indeksene. Om man så skal benytte vægtene fra det første år (som i Laspeyre med løbende opdatering af vægtgrundlaget) eller det andet år (som i Paasche) er reelt arbitrært, så det er fuldt konsistent at bruge vægtene fra det første år. Da Laspeyre-indekset baseres på en standardberegning, hvor man finder stigningen i årsindkomsten ved en fastholdt fordeling af beskæftigelsen på arbejdere og funktionærer, virker det også mest konsistent kun at medtage de virksomheder, der er repræsenteret datamæssigt i begge lønår. På den måde vil den beregnede lønudvikling fremstå som et gennemsnit af lønudviklingen for de to stillingsgrupper, såfremt den relative fordeling på de to grupper var uforandret. Hvis man tillod brug af data fra virksomheder, der kun har leveret data i det ene af årene, vil der kunne opstå en skævhed i de beregnede stigningstakter, såfremt disse virksomheder med manglende data i det ene år adskiller sig fra de øvrige virksomheder. Disse skævheder ville ikke nødvendigvis trække resultaterne i samme retning i hvert år, hvorfor der kunne opstå tilfældige fluktuationer i resultaterne.
Finder skønsmanden, at de nævnte fremgangsmåder er udtryk for fuldt statistisk forsvarlige principper for beregning af lønudviklingen?
De nævnte metoder er sædvanlige metoder, der finder hyppig anvendelse i praksis. De er ikke de eneste metoder, men de repræsenterer en samlet, konsistent beregningsmetode, hvor den "rene" lønudvikling for en "stabil" gruppe af beskæftigede søges beregnet. Om det er relevante beregningsmetoder afhænger reelt af, hvad det er man fra politisk side ønsker at kompensere overførselsindkomstmodtagerne for.
Beregning af indeks for pris- og lønudvikling kan foretages på flere måder, og der findes ikke kun en faglig forsvarlig metode at anvende. Når den beregnede lønudvikling bruges til regulering af overførselsindkomster, er det afgørende, at man anvender en metode, der giver kompensation for det man ønsker at kompensere for. Det er derfor ønskværdigt, at lovgivningen er klar i forhold til at beskrive, hvad kompensationen skal dække. Når dette er klarlagt, vil det ofte være muligt at indsnævre de statistisk, fagligt forsvarlige metoder betydeligt."
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af BS og BF.
BS har supplerende forklaret, at han begyndte at arbejde med ændringen af satsreguleringsloven midt i foråret 1993. Baggrunden herfor var skattereformen, herunder omlægningen til arbejdsmarkedsbidrag. Den nye formulering af § 3 havde baggrund i, at DA ikke længere ville opgøre lønningerne særskilt for arbejdere og funktionærer. Beregningen af årslønsudviklingen skulle tage udgangspunkt i indberetningerne fra de af DA's medlemsvirksomheder, som havde været medlem 2 år i træk, og lønningerne for arbejdere og funktionærer blev opgjort som et hele. Der var således tale om et samlet billede. Det var de personer, som var ansat 2 år i træk, som indgik i statistikken. Han mener ikke, at der var drøftelser om betydningen af den nye statistik i foråret 1993, da de på dette tidspunkt ikke vidste, hvad den nye statistik præcis ville indebære. Han husker ikke, at der blev stillet spørgsmål fra Finansudvalget. Formuleringen "den konstaterede udvikling i arbejderes og funktionærers bruttolønninger" og bemærkningerne hertil i lovforslaget blev bl.a. skrevet i forbindelse med overvejelser om, hvorvidt stigningen i funktionærlønninger var højere end stigningen i arbejderlønninger, da det kunne betyde en højere lønudvikling. Det var ministeriets forventning, at der ikke ville være nogen betydelig forskel herpå. Han har talt med DA herom. Det var ministeriets opfattelse, at overgangen til den nye statistik ikke ville have den store betydning for lønstigningen.
Han husker ikke, at man gjorde sig overvejelser om eventuelle overgangsbestemmelser. Ministeriet var afhængig af, hvad man kunne få fra DA.
I foråret 1994 havde ministeriet i forbindelse med satsreguleringsprocenten for 1995 overvejelser om betydningen af anciennitet, idet de ansatte ville have et års mere anciennitet, hvis de samme indgik i statistikken to år i træk. Dette kunne betyde en lønstigning. Ministeriet havde diskussioner med DA herom.
Af Finansministeriets brev til DA af 20. maj 1994 om brug af strukturstatistikken til fastsættelse af satsreguleringsprocenten, fremgår: "Endvidere er det vigtigt, at den opgjorte timefortjeneste er et samlet gennemsnit for arbejdere og funktionærer, idet satsreguleringsprocenten skal opgøres på baggrund af udviklingen af arbejder- og funktionærlønninger". Baggrunden herfor var, at ministeriet fra DA fik at vide, at timefortjenesten for arbejdere og funktionærer ville blive opgjort samlet. Der var ikke ministerielle overvejelser om, hvordan det burde være.
Han blev klar over det endelige indhold af DA's statistik i slutningen af foråret 1994.
BF har supplerende forklaret, at der i gengivelsen af hans forklaring for landsretten om, at der "havde således været en stor stigning i antallet af medlemsvirksomheder ... ", burde havde stået, at der "havde således været en stor stigning i antallet af indberetninger til statistikken fra medlemsvirksomhederne i DA fra 1993 til 1994, og forskydninger i medlemspopulationen og indberetningsgrundlaget kan i væsentlig grad påvirke stigningstakten".
DA påbegyndte arbejdet med den nye statistik i starten af 1990'erne. Den nye statistik blev lanceret i 1993. Lanceringen krævede en stor forberedelse, og der var fra begyndelsen et systematisk samarbejde med Danmarks Statistiks løngruppe. Den nye lønstatistik var i vid udstrækning et samarbejdsprojekt. Han blev ansat i 1992, men arbejdede indtil 1995 med økonomisk analyse. I 1995 blev han chef for statistikken, og han fik først på det tidspunkt noget med statistikken at gøre.
Begrebet "personaleomsætning" er et begreb, som man stadig arbejder med i dag. Han ved ikke præcis, hvordan tallene for afgang og tilgang er beregnet i DA's lønstatistik for 1992, men generelt skal tallet for personaleomsætning vise, hvor stor en andel af medarbejderne der skifter arbejdsplads. I den nye statistik er der en særlig personalestatistik, som viser, hvor mange af medarbejderne, som var ansat i år 1, som ikke er ansat i år 2. Omsætningen for arbejdere er normalt større end omsætningen for funktionærer. Størrelsen af procentsatserne overrasker ham i øvrigt ikke. I den nye lønstatistik er der medtaget individoplysninger. Statistikken giver mulighed for at se, hvor enkelte medarbejdere flytter hen, så længe de skifter til en anden medlemsvirksomhed. DA laver ikke en systematisk analyse af, hvor medarbejderne flytter hen. Der er tale om en meget stor database med data for 600.000 personer.
Med hensyn til DA's frasorteringsmekanismer foretager DA først en omfattende kvalitetskontrol af tallene fra medlemsvirksomhederne. Der foretages også en logisk validering af tallene, således at man sikrer, at der er indbyrdes sammenhæng mellem de indberettede oplysninger. Endelig foretages der en efterfølgende validering af lønniveauet. Hvis der er afvigende mønstre i løndataene, undersøger man tallene nærmere. Herefter fremkommer nogle datasæt, på hvilken baggrund lønniveauet publiceres. Til brug for beregningen af stigningstakter anvendes en yderligere filtrering, som bl.a. indebærer, at man kun anvender identiske virksomheder. Hertil kommer, at man undlader at anvende data fra virksomheder, hvor der har været en meget stor forskydning i antallet af medarbejdere eller en meget stor forskydning i den gennemsnitlige lønudvikling. Der accepteres en forskydningsprocent på +/- 25 for så vidt angår antallet af medarbejdere, og en forskydningsprocent på +/- 10 for den gennemsnitlige lønudvikling. Hvis forskydningerne er større, anvendes dataene ikke i forbindelse med beregningerne. Principperne om frasortering er udviklet i samarbejde med Danmarks Statistik, som anvender de samme principper.
Med hensyn til særkørslen vedrørende lønudviklingen fra 1992 til 1993 var 1993 det første år med den nye lønstatistik. Umiddelbart efter afslutningen af arbejdet hermed besluttede hans forgænger at fremme et nyt IT-produktionssystem. Systemet, som blev anvendt i forbindelse med lønstatistikken for 1993, blev ikke anvendt i forbindelse med senere lønstatistikker, og systemet er skrottet. Slutdataene i lønstatistikken for 1993 kan stadig anvendes, men DA er ikke i besiddelse af det beregningssystem, som førte frem til slutdataene. Fra 1994 og derefter kan DA i princippet gå tilbage til de oprindelige indberetninger og foretage de samme beregninger.
Oplysningerne i Finansministeriets notat af 29. august 2002 om As beregning af yderligere tab for 1995 er trukket ud af slutdatasættet i lønstatistikken for 1993.
Det fremgår af DA's lønstatistik 1993, at virksomhederne indberettede yderligere oplysninger om funktionærers månedsløn og den ferieberettigede løn for arbejdere i 1993. I årene efter 1993 blev der kun afgivet en indberetning.
Forholdet til grundlovens § 43
Satsreguleringsloven anvendes ved beregningen af skatter og har herved direkte betydning for skatternes størrelse, jf. f.eks. personskattelovens § 20. Højesteret finder, at loven dermed er omfattet af grundlovens § 43. Satsreguleringsloven fastlægger de grundlæggende regler for beregningen af lønudviklingen på arbejdsmarkedet. Den praktiske beregning må nødvendigvis bero på en række statistisk-faglige valg, og Højesteret finder det ubetænkeligt, at disse valg ikke i detaljer er reguleret i loven. Lovens § 5, 2. pkt., hvorefter "Finansministeren kan fastsætte nærmere regler om beregningen af tilpasningsprocenten m.v.", kan på denne baggrund ikke anses for stridende mod det delegationsforbud, som følger af grundlovens § 43.
Som anført af landsretten fremgår det af ordlyden af, forarbejderne til og formålet med 1993-loven om ændring af satsreguleringsloven, at ændringsloven også skulle finde anvendelse ved beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994. Højesteret tiltræder derfor, at der ikke er grundlag for at give boet medhold på dette punkt.
Fradragsfor AUD-bidrag for 1991 i 1991-lønnen ved beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994
Det fremgår af forarbejderne til lovændringen i 1993, at formålet med ændringen var at opnå samtidighed mellem de skattelettelser, der ville følge af den gennemførte skattereform, og den nedregulering af satsreguleringsprocenten m.v., der ville følge af indførelsen af arbejdsmarkedsbidragene fra og med 1994. Hvis en sådan samtidig nedregulering af satsreguleringsprocenten m.v. ikke fandt sted, ville modtagere af skattepligtige overførselsindkomster i 1994 få en skattelettelse svarende til forhøjelsen af arbejdsmarkedsbidragene med ca. 4,7 % uden samtidig at skulle betale arbejdsmarkedsbidrag. Ved beregningen af udviklingen i årslønnen fra 1991 til 1992 med henblik på fastsættelsen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994 skulle der derfor ske fradrag i årslønnen for 1992 med arbejdsmarkedsbidraget for 1994. Hvorledes der skulle forholdes med årslønnen for 1991 fremgik ikke direkte af loven eller forarbejderne, men Højesteret tiltræder, at det var i overensstemmelse med lovændringens formål og forudsætninger, at Finansministeriet fratrak AUD-bidraget for 1991 i 1991-årslønnen. Det bemærkes herved, at dette var lagt til grund ved beregningen af den nedreguleringssats på 4,7 %, der fremgik af 1993-ændringslovens bemærkninger.
Efter ordlyden var fradraget af AUD-bidrag i 1991-lønnen en fravigelse af lovens § 3, således som denne bestemmelse var formuleret ved 1993-loven, og der burde i loven have været medtaget en overgangsbestemmelse, som indeholdt en udtrykkelig hjemmel for denne fravigelse. Denne mangel ved lovens udformning giver imidlertid ikke grundlag for at fastslå, at Finansministeriet har administreret i strid med loven.
Det statistiske grundlag for beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1994
Efter ændringen af satsreguleringsloven i 1993 skulle årslønsudviklingen beregnes på grundlag af den konstaterede udvikling i "arbejderes og funktionærers" bruttolønninger to år forud for det pågældende finansår, jf. lovens § 3. Af bemærkningerne til ændringsloven fremgår, at DA's lønstatistik skulle anvendes, og at denne ændredes fra den 1. januar 1993, således at statistikken herefter ville blive opgjort samlet for arbejder- og funktionærlønninger og ikke som tidligere alene for arbejderlønninger. Det blev i bemærkningerne anført, at denne ændring af det statistiske grundlag ikke forventedes at få konsekvenser for satsreguleringsprocenten. Det må lægges til grund, at der forud for den nævnte ændring af statistikken ikke forelå anvendelige tal for årslønnen for funktionærer. Der var således ingen praktisk mulighed for at lade funktionærlønningerne indgå ved beregningen af satsreguleringsprocenten for 1994, der som anført skulle baseres på DA's statistik for lønudviklingen fra 1991 til 1992.
Finansministeriet kan derfor ikke anses for at have administreret i strid med loven ved at anvende den foreliggende lønstatistik for 1991 og 1992, som alene omfattede arbejdere. Det kan ikke føre til en anden vurdering, at der i forhold til ordlyden af lovens § 3 var tale om en fravigelse, som burde have været reguleret udtrykkeligt i en overgangsbestemmelse.
Det statistiske grundlag for beregningen af satsreguleringsprocenten m.v. for 1995
Som anført af landsretten indebar DA's overgang til strukturstatistikken i 1993 et "databrud". 1993-løntallene efter den nye statistik var således ikke umiddelbart sammenlignelige med 1992-tallene fra den gamle statistik, og man kunne derfor ikke beregne satsreguleringen for 1995 uden at foretage en række statistisk-faglige skøn i tilknytning til de foreliggende statistiske oplysninger. Sådanne skøn kan ikke anses for udelukket ved 1993-lovens § 3, hvorefter årslønsudviklingen skal beregnes som den "konstaterede" udvikling i arbejderes og funktionærers bruttolønninger. Det er ikke godtgjort, at de foretagne skøn ikke har været fagligt forsvarlige. Højesteret tiltræder derfor, at der ikke er grundlag for at give boet medhold på dette punkt.
Faste vægte og identiske virksomheder
Det fremgår af forarbejderne til satsreguleringsloven, at lovens sigte var, at lønudviklingen og ikke som hidtil prisudviklingen - skulle danne grundlag for reguleringen af folkepension og en række andre overførselsindkomster.
Anvendelsen af faste vægte ved sammenvejningen af arbejder- og funktionærlønudviklingen og anvendelsen af princippet om identiske virksomheder er, som det fremgår af vidneforklaringerne og den sagkyndige erklæring, statistisk velbegrundet, når sigtet er at kompensere for lønudviklingen. Finansministeriets beslutning om at anvende faste vægte og identiske virksomheder havde derfor hjemmel i satsreguleringslovens § 5, 2. pkt. Dette gælder, selv om der måtte være tale om en ændring i forhold til de principper, som anvendtes i DA's tidligere statistik for arbejderlønninger. Højesteret tiltræder derfor, at der ikke er grundlag for at give boet medhold på dette punkt.
Fradrag af bidrag til arbeidsgiveradministrerede private pensioner
Af satsreguleringslovens § 3 som affattet ved 1993-loven fremgår, at bidrag til "arbejdsmarkedspensioner" skal fradrages ved beregningen af lønudviklingen. Efter ændringen af § 3 ved 1996-loven skal bidrag til "arbejdsmarkedspensioner m.v." fradrages. Højesteret tiltræder, at disse udtryk i lyset af lovens formål må forstås således, at de alene omfatter pensionsbidrag af den art, der er betegnet som type 1-4 i Finansministeriets notat af 12. april 2000. I DA's lønstatistik fradrages imidlertid alle typer af bidrag til arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger, og det er ikke muligt at udskille de enkelte typer. Samtidig må det antages, at udeholdelse også af pensionsbidrag af type 5 - private pensionsbidrag -ikke har nogen praktisk betydning ved beregningen af lønudviklingen.
På denne baggrund har Finansministeriet ikke administreret i strid med loven ved at udeholde alle typer af arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger ved beregningen af lønudviklingen og dermed af satsreguleringsprocenten m.v.
Efter det anførte stadfæster Højesteret dommen.
Ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der lagt vægt på sagens omfang og generelle betydning.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 500.000 kr. til Skatteministeriet og 500.000 kr. til Socialministeriet.


text:
Skat.dk: Realrenteafgift realisationssaldo - successionsreglen
30 Jan 2008 10:03
SKM2008.164.HR
1. afdeling, 423/2005
Realrenteafgift, livsforsikringsbestande, overdragelse, overførsel, udskillelse, realisationssaldo
En række livsforsikringsselskaber havde udskilt forsikringsbestande til datterselskaber i medfør af successionsreglen i den dagældende § 8 a i realrenteafgiftsloven (jf. § 18 i den gældende pensionsafkastbeskatningslov). Som følge af udskillelsen af forsikringsbestande skulle realisationssaldoen i henhold til realrenteafgiftslovens § 4, stk. 4, fordeles på de pågældende selskaber.
Selskaberne havde fordelt realisationssaldoen i samme forhold som de afgiftspligtige obligationer, hvilket - som følge af skævdeling af obligationerne - indebar en samlet reduktion af den afgiftsforpligtelse, som hidtil havde påhvilet moderselskaberne. En fordeling svarende til fordelingen af livsforsikringshensættelserne ville derimod være afgiftsneutral. På den baggrund og idet fordelingen af livsforsikringshensættelserne afspejlede fordelingen af forsikringsbestande mellem moder- og datterselskaber, var den af skattemyndighederne valgte fordeling efter livsforsikringshensættelserne den, der fulgte af lovens ordlyd og formål. Den almindelige kompetenceregel i RAL § 18 (jf. § 27 i den gældende pensionsafkastbeskatningslov) gav fornøden hjemmel til korrektion af selskabernes aftale om fordelingen af realisationssaldoen i forbindelse med afgiftsansættelsen.
Finanstilsynets tilladelse til overdragelse af forsikringsbestandene og den aftalte fordeling af aktiver og passiver, herunder fordelingen af realisationssaldoen, afskar ikke skattemyndighederne fra efterfølgende korrektion af den aftalte fordeling af realisationssaldoen, idet Finanstilsynet skulle iagttage andre hensyn end realrenteafgiftsmæssige.
Ligningsrådets tilladelse til anvendelse af reglerne om skattefri tilførsel af aktiver efter reglerne i fusionsskatteloven ved den af parterne aftalte fordeling af aktiver og passiver, herunder fordelingen af realisationssaldoen, kunne heller ikke tages som udtryk for en anerkendelse af, at fordelingen af realisationssaldoen i selskabernes åbningsbalance var i overensstemmelse med realrenteafgiftsloven. Derfor var Ligningsrådet heller ikke afskåret fra - efterfølgende - i egenskab af den kompetente afgiftsmyndighed at korrigere den aftalte fordeling af realisationssaldoen med henblik på at bringe afgiftsansættelsen i overensstemmelse med realrenteafgiftslovens § 8 a.
(Stadfæstelse af SKM 2005.445.ØLR)
Realrenteafgiftslovens § 4, stk. 4 (dagældende)
Realrenteafgiftsloven § 8a (dagældende)
Forsikringsvirksomhedsloven § 157
Beskatning af pensionsafkast 2007, E.1.2
Forsikringsselskabet H1 A/S,
A/S Forsikringsselskabet H2,
A/S Forsikringsselskabet G1,
A/S Forsikringsselskabet G2,
A/S Forsikringsselskabet G3 og
F1 Pensionsforsikringsselskab A/S (tidligere FX Pensionsforsikringsselskab A/S)
(advokat Hans Severin Hansen for alle)
Torben Melchior, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Jens Peter Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 29. september 2005.
Appellanterne, Forsikringsselskabet H1 A/S, A/S Forsikringsselskabet H2, A/S Forsikringsselskabet G1 A/S Forsikringsselskabet G2, A/S Forsikringsselskabet G3 og F1 Pensionsforsikringsselskab A/S, har gentaget deres påstande.
Parterne er enige om, at det ikke kan lægges til grund, at et brev, der svarer til Told- og Skattestyrelsens brev af 27. juli 1995 til Tryg, er sendt til Codan og Hafnia.
Efter realrenteafgiftslovens § 8 a succederer den fortsættende institution i den overdragende institutions realrenteafgiftsmæssige stilling. Bestemmelsen angiver ikke udtrykkeligt, hvordan realisationssaldoen skal fordeles i tilfælde, hvor en realrenteafgiftspligtig institution overdrager en del af sin livsforsikringsbestand til en anden realrenteafgiftspligtig institution. Højesteret finder af de grunde, der er anført af landsretten, at den af skattemyndighederne valgte fordeling følger af loven og dens formål. Højesteret finder endvidere, at realrenteafgiftslovens § 18 indeholder den fornødne hjemmel til, at skattemyndighederne kan korrigere en aftalt fordeling af realisationssaldoen.
Finanstilsynets tilladelse til selskabernes overdragelse af livsforsikringsbestandene efter lov om forsikringsvirksomhed § 157 afskar ikke skattemyndighederne fra efterfølgende at korrigere den aftalte fordeling af realisationssaldoen, idet tilsynet, som anført af landsretten, skulle iagttage andre hensyn end realrenteafgiftsmæssige.
Efter fusionsskattelovens § 15 c skulle Ligningsrådet give tilladelse til tilførsel af aktiver til et selskab. Ligningsrådet skulle påse opfyldelsen af det såkaldte grenkrav, hvorefter de aktiver og passiver, der blev tilført selskabet, ud fra et organisatorisk synspunkt skulle udgøre en samlet enhed, der kunne fungere ved hjælp af egne midler. Ved overførslen af aktiver og passiver til de nydannede forsikringsselskaber udgjorde den opdelte hensættelse til betaling af udskudt realrenteafgift en ubetydelig andel heraf, der var uden væsentlig betydning for Ligningsrådets vurdering af grenkravet. Det må lægges til grund, at Ligningsrådet ikke foretog en vurdering af, om fordelingen af realisationssaldoen var i overensstemmelse med realrenteafgiftsloven. Højesteret finder, at Ligningsrådet ej heller var forpligtet hertil. Det bemærkes herved, at Ligningsrådet først i 1997 skærpede praksis i relation til fusionsskattelovens § 15 c, således at der i tillæg til grenkravet ville blive lagt vægt på skatte- og afgiftsmæssige hensyn ved afgørelse om tilladelse.
På denne baggrund finder Højesteret, at Ligningsrådets tilladelse ikke kan tages som udtryk for, at fordelingen af realisationssaldoen i selskabernes åbningsbalance var opgjort i overensstemmelse med realrenteafgiftsloven. I hvert fald under de anførte omstændigheder er Ligningsrådets tilladelse ikke til hinder for, at skattemyndighederne kan korrigere den aftalte fordeling. Skattemyndighederne har derfor været berettiget til at foretage de afgiftsmæssige korrektioner, der fulgte af den ovenfor nævnte forståelse af realrenteafgiftslovens § 8 a.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Forsikringsselskabet H1 A/S og A/S Forsikringsselskabet H2 solidarisk betale 800.000 kr. til Skatteministeriet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A/S Forsikringsselskabet G1 A/S Forsikringsselskabet G2 og A/S Forsikringsselskabet G3 solidarisk betale 200.000 kr. til Skatteministeriet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal F1 Pensionsforsikringsselskab A/S betale 1 mio. kr. til Skatteministeriet.
Samtlige appellanter hæfter solidarisk for betaling af sagsomkostninger for Højesteret til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret