text:
Skat.dk: CFC-beskatning – aktieombytning/fusion/spaltning/koncernintern fordring som vederlag for koncernintern erhvervelse af aktier
26 May 2004 15:31
SKM2004.218.LR
99/03-4372-00007
CFC, CFC-beskatning, fusion, spaltning, koncernintern, fordring, vederlag, aktier, overdragelse
Ligningsrådet blev spurgt om, hvorvidt en aktieombytning, nogle fusioner og en spaltning ville generere CFC-indkomst for det danske selskab A. Det var oplyst, at de udenlandske skatteregler alene indeholdt bestemmelser om, at de modtagende selskaber indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsessummer, mens de udenlandske skatteregler ikke indeholdt bestemmelser om, at de modtagende selskaber indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsestidspunkter. Dette skyldtes, at anskaffelsestidspunkterne ikke var relevante for de udenlandske skatteregler, da den udenlandske beskatning af aktieafståelser ikke var afhængig af ejertidsperioden. Ligningsrådet fandt, at SEL § 32, stk. 3, 6. og 7. pkt., kunne finde anvendelse, da der indtrådte succession efter udenlandske regler, hvorfor der ikke ville blive genereret CFC-indkomst for A. Herudover blev Ligningsrådet spurgt, om erhvervelsen af en koncernintern fordring og anvendelsen af denne fordring som vederlag i en koncernintern erhvervelse af aktier, ville generere CFC-indkomst for A. Det var oplyst, at værdien af fordringen ville være lavere end værdien af aktierne. Ligningsrådet fandt, at forskellen mellem markedsværdien af den fordring, der udgjorde vederlaget for aktierne, og markedsværdien af aktierne udgjorde et beløb, der måtte anses for at være et vederlagsfrit kapitalindskud i det selskab, der erhvervede aktierne, hvorfor forskellen udgjorde et skattepligtigt tilskud, jf. SL § 4. Da et skattepligtig tilskud efter SL § 4 imidlertid ikke udgør en af de i SEL § 32, stk. 5, nr. 1-9, udtømmende opregnede indkomstarter, ville forholdet ikke generere CFC-indkomst for A.
Ligningsvejledningen 2004-2 S.D.5.2.
Ligningsrådet blev spurgt om, hvorvidt følgende transaktioner ville generere CFC-indkomst for det danske selskab A:
Step 1. En tilførsel af et udenlandsk datterdatterselskabs (B) aktieposter i en række af dets udenlandske datterselskaber (ejet i mindre end 3 år) til et nystiftet udenlandsk selskab (C) mod vederlag i nye aktier (aktieombytning). Det nystiftede udenlandske selskab ville blive ejet af henholdsvis det tilførende datterdatterselskab og det ultimative moderselskab.
Step 2. En delspaltning af C.
Step 3. En fusion af B og C samt C’s datterselskab med B som det fortsættende selskab.
Step 4. B’s erhvervelse af en fordring fra et koncernforbundet selskab mod udstedelse af gæld, samt erhvervelse af den resterende del af aktierne i D mod vederlag i den netop erhvervede fordring. B ejede inden erhvervelsen 27 pct. af aktierne i D, og det skulle lægges til grund, at den fra et koncernforbundent selskab erhvervede fordring havde en markedsværdi, der afveg fra værdien af den erhvervede aktiepost.
Step 5. En fusion af B og D med B som det fortsættende selskab, hvorved B’s indirekte beholdning af egne aktier via B’s 100 pct. aktiebesiddelse i D annulleres.
Det var blandt andet oplyst, at de udenlandske regler indeholdt bestemmelser om, at det modtagende selskab i forbindelse med step 1, 2, 3 og 5 indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsessummer. Derimod indeholdt de udenlandske regler ikke bestemmelser om, at det modtagende selskab indtrådte i det modtagende selskabs anskaffelsestidspunkter. Dette skyldtes, at anskaffelsestidspunkterne ikke var relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke havde forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. De udenlandske regler indeholdt dog i øvrigt bestemmelser om succession, hvor dette var relevant.
Herudover var det blandt andet oplyst, at den i step 4 omtalte fordring, som B ville erhverve fra et koncernforbundet selskab svarede til et gældsbrev, og at udstedelsen af gæld i B som vederlag for fordringen ligeledes ville ske ved udstedelsen af et gældbrev.
Ligningsrådet besvarede spørgsmålet med, at transaktionerne i step 1-5 ikke i sig selv ville generere CFC-indkomst for A med blandt andet følgende begrundelse:
I step 1 tilfører B, som det danske selskab, A, indirekte har kontrol over via E, aktieposterne i dets udenlandske datterselskaber til et nystiftet udenlandsk selskab, C, mod vederlag i aktier i C svarende til 50 pct. af kapitalen i C. A har således efter overdragelsen kontrol eller væsentlig indflydelse på det modtagende selskab, C, via E og B. Transaktionen kunne sammenlignes med en dansk aktieombytning, men de udenlandske skatteregler m.v. indeholder ikke bestemmelser svarende til den danske aktieavancebeskatningslovs § 13.
De udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, C, indtræder i B’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder derimod ikke bestemmelser om, at det modtagende selskab indtræder i B’s anskaffelsestidspunkter. Dette skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. De udenlandske regler indeholder dog i øvrigt bestemmelser om succession, hvor dette er relevant. Spørgsmålet er herefter, hvorvidt selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., kan finde anvendelse, når det fremgår direkte af bestemmelsen, at det modtagende selskab efter udenlandske regler skal succedere i såvel datterselskabets anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter.
Det er Ligningsrådets opfattelse, at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., naturligvis er formuleret med udgangspunkt i dansk skatteret, hvor anskaffelsestidspunkter kan være relevante i forhold til beskatningen, idet de danske skatteregler indeholder bestemmelser om forskellig beskatning afhængig af ejertidsperioden eksempelvis i aktieavancebeskatningsloven. I dansk skatteret er der således alene tale om skattemæssig succession, i det omfang det modtagende selskab indtræder i såvel anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter. Selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., må derfor være udtryk for, at der skal ske skattemæssig succession efter udenlandske regler, førend der kan bortses fra overdragelsen og dermed en eventuel aktieavance i relation til opgørelsen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. således også Skatteministerens kommentar i bilag 19 (L 99) til FSR’s spørgsmål om målingen af CFC-indkomst m.v.
I den konkrete sag sker der skattemæssig succession efter de udenlandske regler, idet der dog alene succederes i det efter de udenlandske regler relevante, nemlig anskaffelsessummerne. Ligningsrådet finder, at det i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., må være afgørende, om der sker skattemæssig succession eller ej efter udenlandske regler, idet reglen i selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., er udtryk for, hvorledes en dansk skattemæssig successionsregel er formuleret. I det omfang såvel anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter er relevante for anvendelsen af de udenlandske skatteregler, må det tillige kræves, at det modtagende selskab succederer i begge dele i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt. I det omfang alene anskaffelsessummerne er relevante for anvendelse af de udenlandske skatteregler, må det være tilstrækkeligt, at det modtagende selskab succederer heri, da der i dette tilfælde er tale om en skattemæssig succession svarende til den danske skattemæssige succession, der bygger på de danske regler.
Det kan derimod ikke antages at være tilstrækkeligt, at det indskydende datterselskab og det modtagende selskab ikke bliver beskattet efter udenlandske regler af en disposition som ovenstående, idet det er en forudsætning for anvendelsen af selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., at der begrebsmæssigt kan tales om skattemæssig succession.
Ligningsrådet finder følgelig, at step 1 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 7. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler, og idet A efter overdragelsen har kontrol eller væsentlig indflydelse på det modtagende selskab via E og B.
I step 2 gennemføres en spaltning af det i step 1 stiftede selskab, C, således, at B’s tidligere datterselskaber udspaltes til tre modtagende selskaber, som efter spaltningen ejes af det ultimative moderselskab, mens det ultimative moderselskabs tidligere datterselskab, F, forbliver i C, som efter spaltningen alene ejes af B.
Spørgsmålet er følgelig, hvorvidt ovenstående disposition udgør en overdragelse til et andet selskab, hvor det modtagende selskab efter udenlandske regler indtræder i datterselskabets anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, og moderselskabet efter overdragelsen kontrollerer eller har væsentlig indflydelse på det modtagende selskab, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt.
A må anses for at kontrollere eller have væsentlig indflydelse på de modtagende selskaber, da A er koncernforbundet med det ultimative moderselskab, idet samme aktionærkreds direkte eller indirekte ejer mere end 50 pct. af begge selskaber, jf. kursgevinstlovens § 4, stk. 2, og da A via dets ultimative moderselskab ejer 99,9 pct. af hvert af de tre modtagende selskaber, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 6, 2. pkt.
Som i step 1 gennemføres dispositionen med skattemæssig succession efter udenlandske regler, idet de russiske regler indeholder bestemmelser om, at de modtagende selskaber, C1, C2 og C3, indtræder i C’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 derimod ikke bestemmelser om, at B indtræder i C’s og F’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. Ligningsrådet kan derfor i det hele henvise til bemærkningerne vedrørende step 1.
Ligningsrådet finder følgelig, at step 2 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 7. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler, og idet A efter overdragelsen har kontrol eller væsentlig indflydelse på de modtagende selskaber via det ultimative moderselskab.
I Step 3 vil B, C og F fusionere med B som det fortsættende/modtagende selskab.
Da det således er det indirekte ejede datterselskab, B, der er det fortsættende/modtagende selskab i fusionen, bliver spørgsmålet, om B ved indkomstopgørelsen efter udenlandske regler er indtrådt i de indskydende selskabers, C’s og F’s, anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt.
Som i step 1 gennemføres fusionen med skattemæssig succession efter udenlandske regler, idet de udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, B, indtræder i C’s og F’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 ikke bestemmelser om, at B indtræder i C’s og F’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode.
Da Ligningsrådet som vedrørende selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., finder, at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt., er formuleret med udgangspunkt i dansk skatteret, hvor anskaffelsestidspunkter kan være relevante i forhold til beskatningen, at der i dansk skatteret alene er tale skattemæssig succession, i det omfang det modtagende selskab indtræder i såvel anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter, og at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt., derfor ligeledes må være udtryk for, at der skal ske skattemæssig succession efter udenlandske regler, førend der kan bortses fra overdragelsen og dermed en eventuel aktieavance i relation til opgørelsen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., kan der i det hele henvises til bemærkningerne vedrørende step 1.
Ligningsrådet finder følgelig, at step 3 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 6. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler.
I step 5 fusionerer B og D med B som det fortsættende selskab.
Da det således er det indirekte ejede datterselskab, B, der er det fortsættende/modtagende selskab i fusionen, bliver spørgsmålet, om B ved indkomstopgørelsen efter udenlandske regler er indtrådt i det indskydende selskabs, D’s, anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt.
Som i step 3 gennemføres fusionen med skattemæssig succession efter russiske regler, idet de udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, B, indtræder i D’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 ikke bestemmelser om, at B indtræder i D’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode.
Da der er tale om en fusion som nævnt i step 3 henvises der i det hele til bemærkningerne vedrørende step 3.
Ligningsrådet finder følgelig, at step 5 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 6. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler.
Mens step 1-3 og 5 drejer sig om visse nærmere opregnede omstruktureringer og betydningen af disse i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. og 7. pkt., drejer step 4 sig om, hvorvidt nogle nærmere opregnede dispositioner genererer CFC-indkomst, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 5, der således skal indgå i sammenligningen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt.
CFC-indkomsten til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., opgøres som summen af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomst- og udgiftsarter. Opregningen er udtømmende.
I step 4 vil B erhverve en koncernintern fordring (et gældsbrev) mod udstedelse af et andet gældsbrev. Den erhvervede fordring vil herefter blive overdraget til G som vederlag for erhvervelsen af aktierne i D. Mens erhvervelsen af den koncerninterne fordring (gældsbrevet) antages at ske til markedsværdi, antages erhvervelsen af aktierne i D at ske til en værdi under markedsværdien, idet aktierne i D kan have en højere værdi end den fordring (gældsbrevet), der udgør vederlaget for aktierne.
Transaktioner mellem koncernforbundne parter skal efter dansk ret ske på markedvilkår, jf. ligningslovens § 2. I det omfang transaktionerne ikke sker på markedsvilkår, således at den ene af parterne opnår et formuegode af pengeværdi, vil den pågældende part eventuelt blive beskattet af dette formuegode. Afgørende for denne beskatning er naturligvis, hvilken transaktion der er tale om. Som eksempel på beskatning af den part, der opnår formuegodet, kan den såkaldte tilskudsbeskatning, jf. statsskattelovens § 4, nævnes, jf. eksempelvis SKM2002.310.HR og SKM2001.407.LSR.
Dispositioner, der udløser tilskudsbeskatning efter statsskattelovens § 4, er ikke opregnet i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9. I nærværende sag bliver spørgsmålet om, hvorvidt step 4 genererer CFC-indtægter for A, således et spørgsmål om, hvorvidt dispositionerne skal anses for omfattet af selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 2, og dermed udgør en CFC-indtægt, idet dispositionerne blandt andet medfører en skattepligtig gevinst på en fordring, eller hvorvidt di-spositionerne skal anses for blandt at udgøre et tilskud til B fra et koncernforbundet selskab, i hvilket tilfælde dispositionerne ikke er omfattet af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomst- og udgiftsarter og dermed ikke kan udgøre en CFC-indtægt.
Højesteret har i to sager, TfS 1999, 346 HR og TfS 2000, 96 HR, taget stilling til forholdet mellem kursgevinstloven og ligningslovens § 16 A. Begge sager drejede sig om, hvorvidt beløb, som en eneaktionær modtog fra sit/sine selskab/-er, skulle karakteriseres som afdrag på fordringer, som de pågældende eneaktionærer havde på selskabet/selskaberne, eller som udlodning af udbytte til aktionæren (maskeret udlodning).
I TfS 1999, 346 HR tiltrådte Højesteret den af Landsretten afsagte dom, hvoraf det blandt andet følgende fremgår:
”Det lægges efter bevisførelsen til grund, at sagsøgerens erhvervelse af fordringer og aktier var gensidigt betingede, således at erhvervelsen af fordringerne var betinget af, at han samtidig blev aktionær. Det må herefter lægges til grund, at de omtvistede beløb, der som afdrag er blevet udbetalt fra Tradehaus Aalborg A/S til sagsøgeren, kun er blevet tilvejebragt og betalt, fordi sagsøgeren var aktionær i selskabet. Under disse omstændigheder må de udbetalte beløb anses som udbytte af aktier, hvorfor de skal beskattes i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1.”
I TfS 2000, 96 HR bemærkede Højesteret følgende:
”Som anført af landsretten skete Flemming Christensens erhvervelse af fordringer og aktier som led i en samlet aftale, og efter erhvervelsen udviklede Flemming Christensen overskudsgivende aktiviteter i selskaberne. De afdrag, som Chrisco Import og Chrisco Export betalte til opfyldelse af de erhvervede fordringer, blev kun tilvejebragt og betalt, fordi Flemming Christensen var aktionær i selskaberne. Højesteret tiltræder herefter, at de omtvistede beløb må anses som udbytte af aktier og derfor skal beskattes i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1.”
I de omhandlede sager fandt Højesteret således, at skatteyders erhvervelse af fordringerne og aktierne i de omhandlede selskaber havde en indbyrdes sammenhæng, og at afdragene på fordringerne følgelig kun blev tilvejebragt og betalt, fordi den pågældende skatteyder var aktionær i selskabet/selskaberne. Under disse omstændigheder var der tale om maskeret udlodning frem for afdrag på fordringer og dermed var anvendelsen af kursgevinstloven i disse tilfælde subsidiær i forhold til anvendelsen af ligningslovens § 16 A.
De omtalte sager vedrørte den situation, hvor beløb fra selskabet tilgik aktionæren. Nærværende sag vedrører så at sige den modsatte situation, nemlig den situation, hvor beløb fra aktionæren tilgår selskabet.
Det er Ligningsrådets opfattelse, at G alene vil afstå aktierne i D mod et vederlag, der er lavere end markedsværdien af aktierne, fordi G indirekte er aktionær i B. Det kan således ikke antages, at G ville acceptere et sådant vederlag, hvis aktierne skulle sælges til tredjemand. Med andre ord finder Ligningsrådet, at transaktionen ikke er i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter.
Henset til at det alene kan antages, at G er indstillet på at afstå aktierne i D til en lavere værdi end markedsværdien, fordi G er indirekte aktionær i B, samt henset til TfS 1999, 346 HR og TfS 2000, 96 HR, finder Ligningsrådet, at forskellen mellem markedsværdien af den fordring, som udgør vederlaget for aktierne i D, og markedsværdien af aktierne udgør et beløb, der må anses for at være et vederlagsfrit kapitalindskud i B, og som derfor er omfattet af statsskattelovens § 4. Ligningsrådet er således af den opfattelse, at det nævnte beløb udgør et skattepligtigt tilskud, som efter danske regler ville skulle tillægges indkomsten i B. Ligningsrådet finder således i lighed med Højesteret i førnævnte sager, at anvendelsen af kursgevinstloven i dette tilfælde er subsidiær i forhold til anvendelsen af statsskattelovens § 4.
Det må dog samtidig konstateres, at et skattepligtig tilskud efter statsskattelovens § 4 som ovenfor anført ikke udgør en af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomstarter. Følgelig finder Ligningsrådet i konsekvens af ovenstående, at step 4 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, e contrario.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
e contrario


text:
Højesterets dom: Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten var lovlig - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret afsagde den 20. februar 2013 dom i sagen om lovligheden af Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
Ved sin dom af 11. januar 2011 havde Højesteret afgjort, at 30 almindelige borgere havde retlig interesse i domstolsprøvelse af, om procedurereglerne i grundlovens § 20 skulle have været iagttaget ved Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
Højesterets begrundelse vedrørende spørgsmålet om retlig interesse var, at der var tale om et spørgsmål om lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder, og dermed forhold som var af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På grund af tvistens generelle og indgribende betydning havde appellanterne således en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet.
I sagen var der nedlagt påstand om, at Statsministeren og Udenrigsministeren skulle anerkende, at loven, hvorved Danmark tiltrådte Lissabon-traktaten, var vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelsen var sket uden at følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure, der stiller krav om kvalificeret flertal i Folketinget eller godkendelse ved folkeafstemning.
Appellanterne anførte til støtte for deres påstand, at Lissabon-traktaten havde medført så væsentlige og betydningsfulde ændringer af forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, at § 20-proceduren skulle have været anvendt allerede som følge heraf. Appellanterne gjorde desuden gældende, at det ikke var muligt at afvise, at Lissabon-traktaten medførte overladelse af nye beføjelser til EU-organer, og de pegede herved navnlig på den såkaldte fleksibilitetsbestemmelse i TEUF artikel 252, den eksplicitte tiltrædelse af princippet om EU-rettens forrang og ratihabering af EU-Domstolens praksis, traktatstadfæstelsen af charteret for grundlæggende rettigheder og bestemmelsen om, at EU kan tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention, samt tilføjelse af nye politikområder og udvidelse af EU's kompetence til at indgå traktater.
Dét, som Højesteret i sagen skulle tage stilling til, var den nedre grænse for grundlovens § 20 (i modsætning til Maastricht-sagen, der angik § 20's øvre grænse). Loven, hvorved Danmark tiltrådte Lissabon-traktaten, blev vedtaget i overensstemmelse med den almindelige procedure for traktattiltrædelse og lovgivning, og spørgsmålet var således, om Lissabon-traktaten indebar sådanne ændringer i Danmarks forhold til EU, at proceduren i § 20 i stedet skulle have været fulgt.
Højesteret udtaler
Højesteret udtalte, at tiltrædelse og gennemførelse i Danmark af en traktat eller en traktatændring, herunder om forholdet til EU, som udgangspunkt kan ske i overensstemmelse med grundlovens almindelige procedure for traktattiltrædelse og lovgivning – dvs. med almindeligt flertal i Folketinget, jf. grundlovens § 19, stk. 1. Såfremt der sker overladelse af beføjelser som nævnt i grundlovens § 20, skal dennes særlige procedure imidlertid følges. I sådanne tilfælde skal vedtagelse ske med kvalificeret flertal i Folketinget eller godkendes ved en folkeafstemning. Overladelse af beføjelser til EU eller anden international organisation i videre omfang end nævnt i grundlovens § 20 kan kun ske ved ændring af grundloven.
I Maastricht-dommen udtalte Højesteret, at anvendelse af den kvalificerede procedure efter grundlovens § 20 er nødvendig, i det omfang det overlades til en international organisation at udøve lovgivende, administrativ, eller dømmende myndighed med direkte virkning i Danmark, eller at udøve andre beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, herunder beføjelsen til at indgå traktater med andre stater. Ifølge Højesterets praksis er det afgørende efter grundlovens § 20, stk. 1, om der sker overladelse af "beføjelser" som nævnt.
Højesteret slog fast, at grundlovens § 20 tilsvarende finder anvendelse ved ændring af en traktat, hvorved Danmark har overladt beføjelser til en mellemfolkelig myndighed, hvis ændringen indebærer, at den mellemfolkelige myndighed overlades yderligere beføjelser. Det er derimod ikke nødvendigt at anvende proceduren efter § 20, hvis traktatændringen kun indeholder en præcisering vedrørende beføjelser, som allerede tidligere i medfør af lov vedtaget i overensstemmelse med proceduren i grundlovens § 20 er overladt til den mellemfolkelige myndighed.
Endvidere anførte Højesteret, at grundlovens § 20 ikke indeholder krav om, at der ved overladelsen af beføjelser skal ske en nærmere angivelse af den mellemfolkelige myndigheds interne organisering og arbejdsmåde, sammensætningen af og opgavefordelingen mellem dens institutioner, af afstemningsregler eller af regler i øvrigt om dens forvaltning af de overladte beføjelser. Ligesådan kan der heller ikke udledes noget krav om, at der skal iværksættes en ny procedure efter grundlovens § 20, når der sker ændringer heraf. Dog skal en ny procedure efter § 20 iværksættes ved traktatændringer, der medfører så fundamentale forandringer i den mellemfolkelige myndighedsorganisation mv., at myndigheden reelt skifter identitet, eller hvis der er tale om ændringer i forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, som strider mod den § 20-lov, som overladelsen er sket i henhold til.
Ingen ændring af EU's identitet
Ved afgørelsen af om der ved Lissabon-traktaten var sket så fundamentale forandringer i de institutionelle forhold, at der reelt var tale om et skifte af identitet for den mellemfolkelige organisation, der tidligere var overladt beføjelser til, måtte der sammenlignes med de forud for Lissabon-traktaten eksisterende institutionelle forhold. Højesteret fandt ikke, at ændringerne i EU's organisering, arbejdsmåde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt var af så fundamental karakter, at der var tale om, at EU havde skiftet identitet.
Højesteret fandt desuden, at det, som appellanterne havde anført om forrang, fortolkning, charteret om grundlæggende rettigheder og fleksibilitetsbestemmelsen, ikke i sig selv gav grundlag for at tilsidesætte regeringens og folketingets forfatningsretlige vurdering, hvorefter der ikke var sket overladelse af beføjelser, som krævede anvendelse af en § 20-procedure. Lissabon-traktaten havde således ikke medført, at der indirekte blev overladt nye beføjelser til EU-organer.
Højesteret bemærkede i den forbindelse, at såfremt der i forbindelse med en retsakt eller retsafgørelse skulle opstå tvivl om, hvorvidt denne var baseret på en anvendelse af traktatgrundlaget, som lå uden for suverænitetsafgivelsen, ville spørgsmålet kunne undergives den domstolsprøvelse, der blev fastslået i "Maastricht-dommen" (i "Maastricht-dommen" blev det fastslået, at domstolene ikke kunne fratages adgangen til at prøve spørgsmål om, hvorvidt en EU-retsakt overskrider grænserne for den foretagne suverænitetsafgivelse).
På samme måde fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at der med loven om Lissabon-traktaten var overladt yderligere beføjelser til at udstede retsakter med direkte virkning for borgerne, således at proceduren i § 20 skulle have været fulgt. Heller ikke den ved Lissabon-traktaten indførte kompetence for EU til at tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention fandtes at nødvendiggøre en sådan procedure.
Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom, hvorefter Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten måtte anses for lovlig.
Skal unormalt lave tilbud altid afvises?
Mange ordregivere har modtaget tilbud under et udbud, der prismæssigt forekommer meget lave sammenlignet med de øvrige tilbud. Men hvordan håndteres en sådan situation?
Udbud: Skal – skal ikke?
Klagenævnet for Udbud har den 30. marts 2016 afsagt en delkendelse, som føjer sig til rækken af kendelser vedrørende betingelsen om, at en aftale skal være "gensidigt bebyrdende" for at være udbudspligtig.
Ny bog om Udbudsloven
Hortens eksperter i udbudsret bidrager til bogen "Udbudsloven", som er målrettet både praktikere og teoretikere på området. Læs de to kapitler her.
Nye udbudsguides
Læs de nye guides til hhv. almindelige offentlige indkøb og til indkøb til brug for forsyningsaktiviteter.
Video: Den nye udbudslov
I en video opridser Hortens eksperter i udbudsret de vigtigste nyskabelser i udbudsloven samt ændringer i forhold til det nuværende udbudsdirektiv, der har betydning for dig som tilbudsgiver.
Udbudsloven vedtaget med ikrafttrædelse den 1. januar 2016
Udbudsloven er i dag den 19. november 2015 blevet vedtaget i Folketinget. Loven træder i kraft 1. januar 2016.
Forslag til ny udbudslov genfremsat i Folketinget
Erhvervs- og Vækstministeren har netop genfremsat forslag til ny udbudslov.
Nedre grænse for anvendelse af EU-principper på offentlige udbud
Ny dom fra Retten i Kolding belyser, hvilke regler offentlige ordregivere skal følge, når en kontrakt hverken er omfattet af EU's udbudsregler eller har "klar grænseoverskridende interesse".
Den nye danske udbudslov sendt i høring
Klagenævnet fastholder pragmatisk praksis vedrørende rådgiverhabilitet
Klagenævnet ændrer sin fortolkning af stand-still periodens beregning
Lovændring til udbudshåndhævelsesloven vedtaget
Ejerforhold i OPP-kontrakter – udtalelse fra Skatterådet
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen underkender rammeaftaler med frit valg mellem direkte tildeling og miniudbud

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse - Højesteret
afsagt tirsdag den 17. april 2018
Sag 303/2016 (2. afdeling) Akademikerne som mandatar for A, B, C og D (advokat Steen Leonhardt Frederiksen for alle)
Roskilde Universitet (advokat Niels Banke)
Biintervenienter til støtte for Roskilde Universitet: Styrelsen for Institutioner og Uddannelsesstøtte og Moderniseringsstyrelsen (advokat Niels Banke for begge)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 14. november 2016.
I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Lene Pagter Kristensen, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Hanne Schmidt, Jan Schans Christensen, Lars Apostoli og Kristian Korfits Nielsen.
Det er oplyst, at Roskilde Universitet har opfyldt landsrettens dom.
Akademikerne som mandatar for A, B, C og D har anført navnlig, at de har ret til pensionsbidrag af deres løn som undervisningsassistenter i perioden fra den 1. september 2012, jf. deltidslovens § 4, stk. 3, subsidiært lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2. De manglende pensionsbidrag i denne periode har indebåret forskelsbehandling i strid med rammeaftalerne om deltidsansættelse og tidsbegrænset ansættelse. Appellanterne er således sammenlignelige med fuldtidsansat videnskabeligt personale (F-VIP'ere), der var tilknyttet den samfundsvidenskabelige basisuddannelse (sam.bas), og som på lige fod med dem indgik i fordelingen af de samlede opgaver. De er i hvert fald sammenlignelige med videnskabelige assistenter, der ligeledes indgik i fordelingen af opgaver, og som alle i henhold til overenskomsten havde ret til pensionsbidrag af deres løn. Alle undervisere har uanset stillingsbetegnelse varetaget samme arbejdsopgaver, mens de har undervist på basisuddannelsen. De har opfyldt de kvalifikationsmæssige betingelser for ansættelse som FVIP'ere, da de har videnskabelige kvalifikationer på ph.d.-niveau. Der er allerede derfor ikke grundlag for at anse deres kvalifikationsniveau efter mange års uafbrudt ansættelse på Roskilde Universitet for lavere end referencegruppens. F-VIP’ere og videnskabelige assistenter optjener ret til pension i den del af deres arbejdstid, hvor de er knyttet til basisuddannelsen. Ved fordelingen af opgaver uden hensyn til stillingsbetegnelse og under samme rammevilkår har universitetet reelt anerkendt, at de i hvert fald i forhold til de undervisningsopgaver, der samlet blev fordelt på basisuddannelsen, befandt sig på samme kvalifikationsniveau som F-VIP’ere. At de befandt sig på samme kvalifikationsniveau som øvrige tilknyttede videnskabelige assistenter er oplagt, da de selv fungerede som videnskabelige assistenter fra 2009-2012.
Ved bedømmelsen af, om der foreligger forskelsbehandling, gælder, hvor det er hensigtsmæssigt, et princip om forholdsmæssig aflønning og forholdsmæssige rettigheder. Ansættelsesvilkårene, herunder adgangen til pensionsbidrag, må derfor som udgangspunkt bedømmes enkeltvis. Krav på pensionsbidrag er særligt beskyttet, og det er uden betydning for både bedømmelsen af, om der foreligger forskelsbehandling, og for opgørelsen af efterbetalingskravet efter deltidslovens § 4, stk. 3, om undervisningsassistenters timeløn har været større end sammenlignelige gruppers. Det bestrides, at den tabel med timelønninger for videnskabelige assistenter, undervisningsassistenter og eksterne lektorer, som er fremlagt af Roskilde Universitet, giver et retvisende billede af lønrelationerne.
Efter ikrafttrædelsen af lov om tidsbegrænset ansættelse den 1. juni 2003 har appellanterne i strid med lovens § 5, stk. 2, fået fornyet deres ansættelse mere end to gange. Uanset at deres ansættelsesforhold er undergået løbende og talrige skift med hensyn til stillingsbetegnelse og hertil knyttede løn- og ansættelsesvilkår, skal de enkelte forlængelser i relation til § 5, stk. 2, anses for samme ansættelsesforhold. Det afgørende er, at appellanterne kontinuerligt har varetaget i det væsentlige samme opgaver. Godtgørelsen bør fastsættes til 100.000 kr. Det er ikke udtryk for en korrekt forståelse af beskyttelsen efter § 5, stk. 2, når landsretten har anført, at deres alternativ til fortsat tidsbegrænset ansættelse var ingen ansættelse. Roskilde Universitet fandt dem fortsat egnede, da ansættelsesforholdene blev bragt til ophør, og universitetet havde som følge af de gentagne krænkelser af § 5, stk. 2, over en mangeårig periode pligt til at videreføre ansættelsen af dem. Der var i foråret 2012 skabt grundlag for at ansætte eksterne lektorer tidsubegrænset. Den begrænsning i adgangen til at ansætte dem i en fast stilling, som fulgte af cirkulæret om stillingsstrukturen, kan ikke i en situation, hvor der foreligger et mangeårigt misbrug af gentagne forlængelser, føre til et lavere godtgørelsesniveau efter lovens § 8, stk. 1. Det vil stride mod formålet med de EU-retlige regler og samtidig medføre, at personer, der har været udsat for misbrug i form af gentagne forlængelser, vil undlade at påberåbe sig deres rettigheder i håb om at kunne fortsætte ansættelsen. Godtgørelsesniveauet bør afspejle, at der foreligger et ganske alvorligt misbrug.
Roskilde Universitets afvisning af at videreføre appellanternes ansættelsesforhold i begyndelsen af efterårssemestret 2014 havde en sådan sammenhæng med, at de havde rejst krav over for universitetet i henhold til deltidsloven og lov om tidsbegrænset ansættelse, at afvisningen indebar en overtrædelse af lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 3, og deltidslovens § 4, stk. 4, om viktimisering. Der skal derfor tillige udmåles en godtgørelse efter disse bestemmelser. Afvisning af fortsat ansættelse udgør i det mindste en selvstændig krænkelse af deres rettigheder i strid med diskriminationsforbuddet i lov om tidsbegrænset ansættelse § 4, stk. 1. Der bør derfor også udmåles en godtgørelse efter de nævnte bestemmelser.
Roskilde Universitet har heroverfor anført navnlig, at appellanterne ikke har været udsat for forskelsbehandling i strid med deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse. På Roskilde Universitet findes ikke fuldtidsstillinger eller tidsubegrænsede stillinger, der er sammenlignelige med appellanternes stillinger som deltidsansat videnskabeligt personale (D-VIP’ere), og der er ved fastsættelsen af timelønnen for D-VIP’ere faktisk taget behørigt højde for, at der ikke indbetales pensionsbidrag, som tilfældet er for F-VIP’ere. D-VIP’ere (undervisningsassistenter og eksterne lektorer) kan ikke sammenlignes med F-VIP’ere (adjunkt, lektor og professor). Det skyldes navnlig, at F-VIP’eres stillinger er hovedstillinger, der omfatter andre opgaver af især forskningsmæssig karakter, og at ansættelse som F-VIP’er forudsætter dokumenterede faglige kvalifikationer på et væsentligt højere niveau end påkrævet for ansættelse som D-VIP’er. Det kan ikke føre til et andet resultat, at der kan være et vist overlap mellem de opgaver, der varetages af F-VIP’ere og D-VIP’ere. At F-VIP’ere ved siden af deres forskningsmæssige og administrative opgaver i et vist omfang varetager nogle af de samme undervisningsopgaver som D-VIP’ere medfører ikke, at stillingerne er sammenlignelige. Appellanterne opfyldte ikke betingelserne for ansættelse som F-VIP’ere og søgte heller ikke sådanne stillinger. At appellanterne i deres ansættelse som undervisningsassistenter ikke modtog pensionsbidrag kan følgelig ikke udgøre forskelsbehandling efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse. Selv hvis der måtte være tale om sammenlignelige stillinger, er dette ikke nok til at konstatere, at appellanterne har været udsat for ulovlig forskelsbehandling, idet det afgørende er, at deres samlede vederlæggelse ikke er mindre fordelagtig end vederlæggelsen i de F-VIP-stillinger, som D-VIP-stillingen som undervisningsassistent i givet fald er sammenlignelig med.
Roskilde Universitet har gentagne gange ansat appellanterne i forskellige stillinger og stillingskategorier, og der er derfor ikke tale om fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelser i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2. Hvis Højesteret måtte komme til, at appellanternes ansættelsesforløb har været i strid med § 5, stk. 2, har appellanterne ikke været berettiget til at kræve deres ansættelse videreført på sædvanlige opsigelsesvilkår. Appellanterne har, henset til de konkrete omstændigheder ved deres ansættelse, ikke været udsat for en krænkelse, der berettiger til godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1. Genansættelserne har været i appellanternes interesse, da de ellers havde mistet deres tilknytning til Roskilde Universitet på et tidligere tidspunkt. De har ikke kunnet forvente en fastansættelse, idet en sådan ansættelse ville kræve, at deres faglige kvalifikationer svarede til dem, der krævedes for ansættelse som F-VIP’er.
Appellanterne er ikke berettiget til godtgørelse efter § 8, stk. 3, i lov om tidsbegrænset ansættelse, allerede fordi de ikke har været udsat for ulovlig forskelsbehandling. Den manglende forlængelse af deres ansættelsesforhold havde desuden ikke sammenhæng med de krav, de havde rejst over for Roskilde Universitet. Universitetet ønskede at eliminere den tvivl om overholdelse af lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, som en forlængelse af deres ansættelse kunne give anledning til. Denne tvivl var rejst i Rigsrevisionens beretning af 12. september 2012, som først forelå efter, at appellanterne var blevet ansat som undervisningsassistenter for 3 år.
Roskilde Universitets rektorat besluttede i 2008 at nedsætte en arbejdsgruppe, hvis formål var at drøfte deltidsansat videnskabeligt personales (D-VIP’ernes) ansættelsesforhold og arbejdsbetingelser samt eventuelt fremlægge forslag til ændringer. I arbejdsgruppens rapport fra 19. maj 2009 hedder det bl.a.:
”6. Politik
For at skabe tryggere rammer i forhold til ansættelsesforholdene for D-VIP’erne fremlagde Timelærerforeningen i sommeren 2008 et oplæg til en politik for D-VIP’erne, jf. bilag 5. Timelærerforeningen ønskede bl.a., at ansættelsen fremover for D-VIP’ere skulle foretages som studieadjunkter/-lektorer eller som videnskabelig assistent for alle som ikke havde hovedstilling andetsteds, at forberedelsesnormerne skulle svare til de normer, som gælder for eksterne lektorer, og endelig at 15 % af ansættelsestiden skulle afsættes til faglig udvikling, mens tid til administrative opgaver skulle fratrækkes undervisningstiden. Timelærerforeningen ønskede videre, at D-VIP’erne blev tilknyttet en forskningsgruppe, at der blev mulighed for finansieret videreuddannelse og finansieret deltagelse i konferencer samt at nyuddannedes ansættelser burde være tidsbegrænsede og indeholde vejledning med henblik på ph.d.-studier.
Arbejdsgruppen fremlagde det af Timelærerforeningen udarbejdede udkast til politik for D-VIP’ere for direktionen til drøftelse. Direktionen besluttede, at man ikke på nuværende tidspunkt ønskede at udarbejde en egentlig selvstændig politik for D-VIP’erne. Man var dog indstillet på at se på de relevante dele af personalepolitikkerne, jf. nedenfor.
Arbejdsgruppen har endvidere kendskab til, at der ved de centrale overenskomstforhandlinger blev åbnet mulighed for fastansættelse af eksterne lektorer. Når denne aftale er endelig forhandlet, vil RUC være positivt indstillet overfor så vidt muligt at ansætte eksterne lektorer i faste stillinger.
8. Anbefalinger og D-VIP’ernes fremtid på RUC
Der er en del D-VIP’ere som i dag reelt kun har deres arbejde på RUC. Det er i vidt omfang modne medarbejdere, som har været ansat på RUC længe og som har ydet en stor indsats på RUC. RUC ønsker så vidt muligt at forbedre arbejdsvilkårene for den pågældende gruppe af kompetente medarbejdere.
Såfremt instituttet har mulighed herfor anbefales det hermed, at de pågældende DVIP’ere tilbydes ansættelse som videnskabelige assistenter (3-årig ansættelse).”
I deltidsloven (lov nr. 443 af 7. juni 2001 om gennemførelse af deltidsdirektivet) hedder det i § 4 bl.a.:
”Stk. 3. En lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke afgøres efter fagretlige regler, og hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fuldtidsansats, har krav på forskellen. Stk. 4. Afskediges en lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke afgøres efter fagretlige regler, fordi denne har fremsat krav i henhold til denne lov, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse.”
En ”sammenlignelig fuldtidsansat” er defineret i bilag til Rådets direktiv 97/98/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde. I § 3 hedder det bl.a.:
”Definitioner
2) ”en sammenlignelig fuldtidsansat” en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder.”
I lov om tidsbegrænset ansættelse (lov nr. 907 af 11. september 2008 med senere ændring), der gennemfører direktivet om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, hedder det i § 3, stk. 4:
I lovens § 5 hedder det bl.a.:
”§ 5. Fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold kan kun ske, hvis fornyelsen er begrundet i objektive forhold, jf. dog undtagelsen i stk. 2…
Stk. 2. For ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved statslige institutioner samt selvejende institutioner, der overvejende er finansieret af tilskud fra staten, og hvor staten fastsætter eller aftaler løn- og ansættelsesvilkår, gælder, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske to gange. Bestemmelsen finder dog ikke anvendelse for ansatte, der er beskæftiget med undervisning ved frie grundskoler, efterskoler, husholdnings- og håndarbejdsskoler samt private gymnasier.”
I lovens § 8 hedder det bl.a.:
”§ 8. En lønmodtager, hvis rettigheder i henhold til denne lov er krænket, kan tilkendes en godtgørelse.
Stk. 3. Afskediges en lønmodtager, fordi denne har rejst krav i henhold til denne lov, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse.”
I forslag til lov om tidsbegrænset ansættelse hedder det i bemærkningerne til § 5 og § 8 (Folketingstidende 2002-03, tillæg A, lovforslag nr. L 202, s. 6283-84) bl.a.:
”Til § 5
Som en undtagelse fremgår det af stk. 2, at der for ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved statslige institutioner samt selvejende institutioner, der er overvejende finansieret af tilskud fra staten, og hvor staten fastsætter eller aftaler løn- og ansættelsesvilkår, gælder, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske 2 gange. Institutioner omfattet af stk. 2 er fx universiteter, videregående uddannelsesinstitutioner, sektorforskningsinstitutioner, erhvervsskoler og maritime uddannelsescentre.
Undtagelsesbestemmelsen på dette særlige område er motiveret af, at det vurderes, at det for de konkrete ansættelsesforhold er vanskeligt at angive objektive begrundelser for forlængelse af tidsbegrænsede ansættelsesforhold, fordi behovet for at kunne forlænge ansættelsesforholdene er begrundet i sektorens særlige karakter og struktur.
Det pågældende undervisningsområde er kendetegnet ved væsentlige udsving i søgningen til de enkelte uddannelser, fag og kurser. Ligeledes er en betydelig del af den pågældende forskningsvirksomhed finansieret af private fonde og de statslige forskningsråd som midlertidige bevillinger. Der er behov for at kunne bevare fleksibiliteten og dermed i et vist omfang at kunne forlænge tidsbegrænsede ansættelsesforhold. På linie med øvrige OECD-lande nødvendiggør hensynet til den videnskabelige konkurrence og hensynet til at bevare en dynamisk videnskabelig udviklingskultur på universiteterne, der er kendetegnet ved en høj specialiseringsgrad, at blandt andet en del af forskerne fortsat ansættes i tidsbegrænsede stillinger, der kan forlænges. Af den årsag er det fundet mest hensigtsmæssigt at anvende direktivets mulighed for at fastsætte antallet af gange, et tidsbegrænset ansættelsesforhold kan fornys. Denne implementeringsform antages endvidere at være enklere at administrere på disse områder.
Det foreslås derfor, at fornyelser af tidsbegrænsede ansættelser på dette område falder uden for betingelserne i stk. 1 om, at fornyelse kun kan ske, hvis der er en objektiv begrundelse herfor. Til gengæld kan fornyelse kun ske op til 2 gange.
I stk. 1 foreslås det, at lønmodtageren kan få en godtgørelse, hvis arbejdsgiveren har krænket lønmodtagerens rettigheder efter loven. Udmålingen af godtgørelsens størrelse afhænger af de konkrete omstændigheder i den enkelte sag. Der kan være tale om ethvert ansættelsesvilkår sammenlignet med en fuldtidsansat, medmindre der er en objektiv begrundelse for forskelsbehandlingen.
I stk. 3 foreslås indsat en viktimiseringsbestemmelse. Hvis lønmodtageren bliver afskediget, fordi han eller hun har rejst et krav i henhold til loven, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse, der fastsættes ud fra omstændighederne i den konkrete sag. Godtgørelse for usaglig afskedigelse kendes også fra fx funktionærloven, kønsligestillingslovene og deltidsloven. Muligheden for at få godtgørelse i henhold til denne bestemmelse medfører dog ikke, at en lønmodtager, der også opfylder betingelserne for ret til godtgørelse for usaglig afskedigelse i fx funktionærloven, får ret til godtgørelse efter flere regelsæt.”
EU-Domstolen har om fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i dom af 13. marts 2014 sag C-190/13 (Márquez Samohano), præmis 60, anført:
”60. Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter universiteterne kan foretage en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, som er indgået med eksterne lektorer, uden nogen begrænsning af den maksimale samlede varighed eller antallet af de gange, sådanne kontrakter kan fornyes, forudsat at sådanne kontrakter er begrundet i objektive omstændigheder som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1 litra a), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Det påhviler imidlertid også denne ret konkret at kontrollere, at den i hovedsagen omhandlede fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter rent faktisk havde til formål at dække midlertidige behov, og at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede ikke reelt blev anvendt til at dække faste og varige behov for rekruttering af undervisningspersonale.”
I EU-Domstolens dom af 26. januar 2012 sag C-586/10 (Kücük) anføres i præmis 36 og 37:
”36. I denne henseende bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at fornyelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold for at dække behov, der faktisk ikke er midlertidige, men derimod faste og varige, ikke er begrundet i henhold til TBA-rammeaftalen (jf. i denne retning dommen i sagen Angelidaki m.fl., præmis 103).
37. En sådan anvendelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold er i direkte modstrid med den forudsætning, hvorpå TBA-rammeaftalen hviler, nemlig forudsætningen om, at tidsubegrænsede ansættelseskontrakter udgør den sædvanlige ansættelsesform, selv om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er en beskæftigelsesform i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter (jf. dommen i sagen Adeneler m.fl., præmis 61).”
Om godtgørelsens størrelse anføres i EU-domstolens dom af 14. september 2016 i de forenede sager C-184/15 og C-197/15 (Florentina Martínez Andrés m.fl.) i præmis 36-38 og 51:
”36. Selv om EU-retten således fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at træffe præventive foranstaltninger, anføres der ikke deri særlige sanktioner for det tilfælde, at der konstateres misbrug. I et sådant tilfælde påhviler det de nationale myndigheder at vedtage foranstaltninger, der ikke alene skal være forholdsmæssige, men tillige tilstrækkeligt effektive og afskrækkende med henblik på at sikre, at de regler, der er fastsat i medfør af rammeaftalen, har fuld gennemslagskraft (jf. i denne retning dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 94, af 7.9.2006, Marrosu og Sardino, C-53/04, EU:C:2006:517, præmis 51, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 36, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 62, samt kendelse af 11.12.2014, León Medialdea, C86/14, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2447, præmis 44).
37. Når der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, må de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af sådanne regler, der henhører under hver medlemsstats nationale retsorden i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi, imidlertid ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges borgerne i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C212/04, EU:C:2006:443, præmis 95, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 37, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 63, samt kendelse af 11.12.2014, León Medialdea, C-86/14, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2447, præmis 45).
38. Heraf følger, at hvis et misbrug som følge af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold har fundet sted, skal en foranstaltning, der på effektiv og tilsvarende vis sikrer beskyttelsen af arbejdstagerne, kunne finde anvendelse, således at misbruget sanktioneres behørigt, og konsekvenserne af tilsidesættelsen af EU-retten elimineres. Medlemsstaterne skal nemlig ifølge selve ordlyden af artikel 2, første afsnit, i direktiv 1999/70 »træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for, at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i dette direktiv« (jf. dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 102, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 38, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 64).
51. Det tilkommer derfor den berørte medlemsstats retslige myndigheder at sikre overholdelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, idet de holder øje med, at de arbejdstagere, der har været udsat for misbrug som følge af anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, ikke afholder sig fra – i håbet om at kunne fortsætte ansættelsen i den offentlige sektor – at gøre deres rettigheder gældende for de nationale myndigheder, herunder for domstolene, rettigheder, der følger af gennemførelsen i den nationale lovgivning af alle de præventive foranstaltninger, der er fastsat i rammeaftalens § 5, stk. 1 (dom af 23.4.2009, Angelidaki m.fl., C-378/07 – C-380/07, EU:C:2009:250, præmis 165).”
Finansministeriets cirkulære nr. 9427 af 13. juni 2007 om stillingsstruktur for videnskabeligt personale ved universiteter indeholder som bilag bl.a. et notat om stillingsstruktur 2007. Ud over det anførte i landsrettens dom fremgår af cirkulæret bl.a.:
”Revisionen af stillingsstrukturen
Universitetets kerneopgaver er at drive forskning og give forskningsbaseret undervisning indtil højeste internationale niveau. Derfor omfatter hovedstillingerne både forskning – herunder forpligtelse til publicering og videnskabelig formidling – og forskningsbaseret undervisning.
Universitetets ledelse på alle niveauer har ansvaret for, at der er sammenhæng mellem den forskning, der udføres, og de uddannelser universitet tilbyder. Ligeledes er universitetsledelsen ansvarlig for, at balancen mellem forskning og undervisning bliver opretholdt, således at universitet til stadighed er i stand til at dække behovet for forskningsbaseret undervisning og dermed opfylde sin forpligtelse til at drive forskning og give forskningsbaseret uddannelse indtil højeste internationale niveau.”
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af B og Thyge Enevoldsen.
1. Sagens baggrund og problemstillinger
Appellanterne, A, B, C og D, har alle i langt størstedelen af deres arbejdsliv været ansat på Roskilde Universitet navnlig med henblik på at varetage opgaver på den samfundsvidenskabelige basisuddannelse, sam.bas (efter det oplyste fra 2013 den samfundsvidenskabelige bacheloruddannelse, sam.bach). Bortset fra enkelte perioder har de kontinuerligt været ansat i tidsbegrænsede deltidsstillinger uden ret til pension. De har ikke haft hovedstillinger andet sted. De har senest i perioden fra den 1. september 2012 til ansættelsesophøret den 31. august 2014 været ansat som undervisningsassistenter.
Sagen angår i første række, om appellanterne har ret til pensionsbidrag af den løn, som de modtog som undervisningsassistenter i deres seneste ansættelsesperiode fra 2012 til 2014. I anden række angår sagen, om de har ret til godtgørelse for krænkelse af deres rettigheder efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse.
2. Pension af lønnen som undervisningsassistent
Appellanterne har gjort gældende, at de i medfør af deltidslovens § 4, stk. 3, subsidiært lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, har krav på pensionsbidrag af deres løn som undervisningsassistenter. De har principalt henvist til, at de er blevet forskelsbehandlet i forhold til det fuldtidsansatte videnskabelige personale (F-VIP’ere), som var tilknyttet sam.bas/sam.- bach-uddannelsen, subsidiært i forhold til videnskabelige assistenter, der ligeledes indgik i opgavefordelingen.
Efter deltidslovens § 4, stk. 3, har en lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke kan afgøres efter fagretlige regler, og hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fuldtidsansat, krav på forskellen. Ved ”en sammenlignelig fuldtidsansat” forstås ”en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder”, jf. rammeaftalen om deltidsarbejde § 3, stk. 2.
Efter lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, har en lønmodtager, hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fastansats, krav på forskellen. Ved ”en sammenlignelig fastansat” forstås ”en fastansat i samme virksomhed, der er i et tidsubegrænset ansættelsesforhold, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde, idet der tages hensyn til kvalifikationer og færdigheder”, jf. lov om tidsbegrænset ansættelse § 3, stk. 4.
2.1. Om sammenligning med F-VIP’ere
Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at appellanterne som undervisningsassistenter – i lighed med deres tidligere ansættelser – har varetaget forelæsning og holdundervisning, projektvejledning, eksamensafholdelse og en række administrative opgaver på sam.bas/sam.bach-uddannelsen. Højesteret lægger endvidere til grund, at denne opgavevaretagelse i det væsentlige har svaret til undervisningsopgaver mv., som de F-VIP’ere, der var tilknyttet sam.bas/sam.bach-uddannelsen, også varetog.
Efter stillingsstrukturen for videnskabeligt personale, som fastlagt ved Finansministeriets cirkulære nr. 9427 af 13. juni 2007, udgøres F-VIP-stillinger ved universiteterne af følgende stillingskategorier: Adjunkt/forsker/post doc., lektor/seniorforsker og professor med særlige opgaver/professor. Universiteternes kerneopgave er at drive forskning og give forskningsbaseret undervisning indtil højeste internationale niveau, og de nævnte hovedstillinger for F-VIP’ere omfatter derfor både forskning, herunder pligt til publicering og videnskabelig formidling, og forskningsbaseret undervisning. Henset hertil finder Højesteret efter en samlet vurdering, at den stilling, som appellanterne varetog i den omhandlede periode 2012-2014, ikke er sammenlignelig med F-VIP-stillinger, og at der dermed ikke har været tale om forskelsbehandling efter deltidslovens § 4, stk. 3, eller lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, i forhold til disse stillinger.
2.2. Om sammenligning med videnskabelige assistenter
Efter stillingsstrukturen, som fastsat i det nævnte cirkulære fra Finansministeriet, sker ansættelse som videnskabelig assistent for en periode af indtil tre år og uden mulighed for genansættelse udover de tre år.
Som nævnt har en lønmodtager, hvis løn i strid med loven om tidsbegrænset ansættelse er lavere end en sammenlignelig fastansats løn, krav på forskellen, jf. lovens § 8, stk. 2. Da en videnskabelig assistent ikke kan ansættes tidsubegrænset (fastansættes), kan denne stilling ikke indgå som en sammenlignelig stilling ved vurderingen af, om appellanternes krav om pension kan støttes på § 8, stk. 2.
Spørgsmålet er herefter, om appellanternes krav om pension kan støttes på deltidslovens § 4, stk. 3.
Stillingen som videnskabelig assistent er ifølge cirkulæret om stillingsstrukturen en tidsbegrænset videnskabelig stilling. Hovedopgaverne for en videnskabelig assistent er forskning og/eller undervisning. En mindre del af arbejdstiden kan anvendes på faglig udvikling samt varetagelse af andre opgaver. Ansættelse som videnskabelig assistent må antages at have som forudsætning, at den pågældende har til hensigt at indlede eller fortsætte en forskerkarriere og eventuelt med tiden kvalificere sig til en fast stilling på universitet eller anden tilsvarende institution. Ansættelsesvilkårene, herunder retten til pension, må anses for fastsat i lyset heraf. Højesteret finder på denne baggrund efter en samlet vurdering, at den stilling, som appellanterne varetog i perioden 2012-2014, ikke er sammenlignelig med stillingen som videnskabelig assistent. Det kan ikke føre til en anden bedømmelse, at appellanterne – ud fra andre hensyn – har været ansat som videnskabelige assistenter i perioden 2009-2012. Der har dermed heller ikke i forhold til denne stillingskategori været tale om forskelsbehandling efter deltidslovens § 4, stk. 3.
2.3. Konklusion vedrørende pension (påstand 1 og 2)
Efter det anførte frifindes Roskilde Universitet for appellanternes påstand 1 og 2. 3.
For ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved bl.a. statslige institutioner, gælder efter lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske to gange. Bestemmelsen omfatter efter lovforarbejderne bl.a. tidsbegrænsede ansættelser på universiteter.
§ 5, stk. 2, trådte i kraft den 1. juni 2003, og spørgsmålet er derfor, om der efter dette tidspunkt er sket fornyelse af appellanternes tidsbegrænsede ansættelse i strid med bestemmelsen.
Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at appellanterne under hele deres ansættelse på Roskilde Universitet i al væsentlighed varetog de samme undervisningsopgaver mv. på sam.bas/sam.bach-uddannelsen. Højesteret finder på denne baggrund, at appellanterne – uanset de forskellige stillingsbetegnelser som ekstern lektor, videnskabelig assistent og undervisningsassistent – må anses for i realiteten kontinuerligt at have været ansat i den samme stilling. Højesteret tiltræder derfor, at Roskilde Universitet har overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, og at appellanterne er berettiget til godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1.
Højesteret tiltræder endvidere, at det ikke er godtgjort, at undladelsen af at genansætte appellanterne i 2014 var et udslag af, at de i juli 2013 over for Roskilde Universitet havde rejst krav i henhold til deltidsloven og lov om tidsbegrænset ansættelse. Roskilde Universitet har derfor ikke overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 3, eller deltidslovens § 4, stk. 4. Højesteret lægger herved navnlig vægt på, at Roskilde Universitets ændring af sin praksis vedrørende fornyelse af tidsbegrænset ansættelse var af generel karakter og således omfattede alle ansatte, der var ansat tidsbegrænset.
Efter EU-Domstolens praksis skal godtgørelsen fastsættes således, at den ikke alene skal være forholdsmæssig, men tillige skal være tilstrækkelig effektiv og afskrækkende med henblik på at sikre, at reglerne har fuld gennemslagskraft. Godtgørelsen skal være effektiv og sikre beskyttelse af arbejdstageren, således at misbrug sanktioneres behørigt, og konsekvenserne af en tilsidesættelse elimineres, jf. herved bl.a. EU-Domstolens dom af 14. september 2016 i de forenede sager C-184/15 og C-197/15 (Florentina Martínez Andrés m.fl.), præmis 36-38 og præmis 51.
Højesteret finder efter en samlet vurdering, at den godtgørelse, som Roskilde Universitet som følge af overtrædelsen af lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, skal betale til hver af appellanterne, bør fastsættes til 75.000 kr., jf. lovens § 8, stk. 1. Højesteret har herved lagt vægt på, at der har været tale om en række brud på § 5, stk. 2, siden bestemmelsens ikrafttræden den 1. juni 2003, at fornyelserne af de tidsbegrænsede ansættelsesforhold er sket i strid med forudsætningerne bag Finansministeriets cirkulære om stillingsstrukturen, og at Roskilde Universitet ved fornyelserne har fået dækket sit løbende behov for undervisning og løsning af administrative opgaver på sam.bas/sam.bach-uddannelsen uden at fastansætte appellanterne, som har haft størstedelen af deres arbejdsliv på Roskilde Universitet.
Roskilde Universitet frifindes for appellanternes påstand 1 og 2 vedrørende pension.
Roskilde Universitet skal til hver af appellanterne betale en godtgørelse på 75.000 kr. Da Roskilde Universitet har opfyldt landsrettens dom ved betaling af 25.000 kr. til hver af appellanterne, skal universitetet yderligere betale 50.000 kr. med procesrente fra den 15. september 2014 til hver af appellanterne.
Efter sagens udfald og karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret til nogen anden part.
Roskilde Universitet frifindes for A, B, C og Ds påstand 1 og 2.
Roskilde Universitet skal inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse til hver af appellanterne, A, B, C og D, betale yderligere 50.000 kr. med procesrente fra den 15. september 2014.
Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret til nogen anden part.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret