text:
Skat.dk: Fradrag for betalt erstatning i forbindelse med selskabstømmersag
22 Dec 2009 09:16
18 Sep 2009 09:01
SKM2009.820.LSR
05-01650
Fradrag, erstatning, selskabstømmersag
Et selskab havde som formål investering og finansiering og anden beslægtet virksomhed. Erstatning som følge af rådgiveransvar i forbindelse med sag vedrørende selskabstømning kunne ikke fratrækkes som driftsomkostning. Der var endvidere ikke fradrag efter kursgevinstlovens regler.
Sagen er indbragt for domstolene og Skatteministeriet har efterfølgende taget bekræftende til genmæle.
Klagen vedrører fradrag for betalt erstatning i forbindelse med en selskabstømmersag.
Skattecentret har ikke godkendt fradrag på 70.118 kr. for betalt selvrisiko i forbindelse med en selskabstømmersag.
Selskabet er ejet af HA, som også er direktionen i selskabet. Selskabet blev stiftet den 30. januar 1992 og selskabets regnskabsår løber fra 1. maj til 30. april. Selskabets formål er investering og finansiering samt anden beslægtet virksomhed.
Selskabet drev tidligere advokatvirksomhed under navnet G1 A/S, og under dette navn ifaldt selskabet et rådgiveransvar over for sælgeren af et overskudsselskab, som efterfølgende blev tømt af køberen.
Rådgiveransvaret opstod som følge af, at selskabet var rådgiver i forbindelse med salg af et selskab ved navn G2 ApS, som efter salget skiftede navn, og som senere blev taget under konkursbehandling, og hvor aktierne blev overdraget til overkurs.
I den efterfølgende erstatningssag blev der indgået forlig mellem de involverede parter. Selskabet skulle betale en erstatning på 701.188,75 kr. Erstatningen blev udbetalt af selskabets forsikringsselskab. Selskabet måtte dog konstatere et tab på 70.118,00 kr., som er den selvrisiko selskabets forsikringsselskab ikke dækkede i forbindelse med betalingen af det samlede erstatningskrav på i alt 701.188,75 kr. - selvrisikoen var således 10 %.
Selskabet har selvangivet et resultat før skat i årsrapporten for indkomståret 2003 på 154.011 kr. Den skattepligtige indkomst er opgjort til 150.671 kr. Det omhandlede erstatningsbeløb på 70.118 kr. er fratrukket som tab på tilgodehavende under "andre eksterne omkostninger" i årsrapporten for indkomståret 2003.
Der er fremlagt kopi af overdragelsesaftalen vedrørende G2 ApS til køber Advokat FP eller et af FP kontrolleret selskab. Dokumentet er udfærdiget af advokatfirmaet G1 A/S og dateret 2. oktober 1992. Aftalen indeholder bl.a. følgende punkter:
3. Regnskabsmæssigt grundlag.
3.1. Overtagelsen sker på baggrund af en af revisor udarbejdet balance pr. 31.08.1992 udvisende en egenkapital på kr. 8.302.380,00.
3.2. Det forudsættes, at selskabets aktiver på overtagelsesdagen alene består af indskud i pengeinstitut på kr. 11.637.881,00.
3.3. Beregnede skatter af det løbende års overskud er afsat med kr. 1.313.226,00, og udskudte skatter er afsat med kr. 0. Skat af sidste regnskabsårs overskud (1991/92) er pr. 30.04.1992 afsat med kr. 2.022.275,00.
4. Købesummens størrelse.
4.1. Købesummen er fastsat til kr. 10.970.781,00, skriver ti millioner ni hundrede syvti tusinde syv hundrede og ottetien kroner 00 øre, svarende til egenkapitalen med tillæg af 80 % af de afsatte skatter for regnskabsåret 1991/92, og de for det løbende regnskabsår (1992/93) beregnede skatter. Skatterne er beregnet med 38 %.
5. Købesummens berigtigelse.
5.1. Den aftalte købesum berigtiges senest på overtagelsesdagen kl. 11,00 ved bankoverførsel over Nationalbanken til en af sælger anvist konto.
6. Regulering at købesummen.
6.1. Hvis det efter den i punkt 4.1. skete fastsættelse af købesummen skulle vise sig at nettoværdien af selskabets aktiver og passiver pr. overtagelsesdagen er højere end angivet ovenfor eller hvis nettoværdien er lavere som følge af, at sælgers garantier i henhold til punkt 7 svigter, reguleres købesummen op og ned, således at den fortsat udgør nettoværdien af selskabets aktiver og passiver pr. overtagelsesdagen med tillæg af 80 % af det ovenfor i punkt 3.3. afsatte skattebeløb af sidste og indeværende regnskabsårs skat på kr. 3.335.501,00.
6.2. Hvis den endelige opgørelse i henhold til punkt 6.1. giver anledning til regulering af købesummen, betales differencen kontant senest 2 bankdage efter, at der foreligger et revideret regnskab herom, eller at der er rejst krav mod selskabet.
7. Sælgers garantier.
7.1. Sælger garanterer og indestår for, at selskabets kontante egenkapital pr. overtagelsesdagen andrager kr. 8.302.380,00.
7.2. Sælger indsætter et beløb stort kr. 1.165.232,00 svarende til den i selskabet for regnskabsåret 1990/91 beregnede skat på en særskilt konto og forpligter sig til fra denne konto at betale den selskabet pålignede skat for det nævnte regnskabsår rettidigt. Det på kontoen stående beløb kan alene anvendes til betaling af den nævnte skat. Såfremt skatten som følge at sambeskatning med sælger bliver mindre end det nævnte beløb, tilfalder restbeløbet efter skattebetalingen sælger.
8. Købers erklæringer.
8.1. Køber erklærer, at han ikke overdrager selskabet videre inden der er forløbet 1 år fra overtagelsesdagen.
8.2. Af de overdragne aktiver udgør et beløb stort kr. 3.335.501,00 beregnede skatter for regnskabsåret 1991/ 92 og det løbende regnskabsår. Køber forpligter sig til at stille en garanti fra et anerkendt pengeinstitut på 20 % af det nævnte beløb eller deponere et tilsvarende beløb på en særskilt konto i et anerkendt pengeinstitut til sikkerhed for betaling af skatten.
Bankgarantien eller deponeringskontoen kan frigives pr. 01.04.1993, såfremt selskabet ikke på dette tidspunkt er i betalingsstandsning, eller der er indgivet konkursbegæring mod dette.
8.3. Køber og selskabet forpligter sig til ikke at foretage nogen ændring af de af selskabet for samtlige regnskabsår til og med regnskabsåret 1990/91 indgivne selvangivelser.
9. Købers legitimation.
9.1. Så snart købesummen, jfr. punkt 5 er erlagt, afholder køber ekstraordinær generalforsamling og vælger ny direktion, ny revisor samt nyt navn og hjemsted på selskabet. Køber har den fulde rådighed over selskabet, og kan herunder træffe bestemmelse om udbytteprocent og ændring af vedtægter m.v. Kopi af generalforsamlingsreferat samt indgivet anmeldelse fremsendes inden 8 dage efter overtagelsesdagen til sælger.
9.2. Efter overførelsen af købesummen til den af sælger anviste konto er køber ved advokat FP legitimeret til at disponere over de selskabet tilhørende konti i overensstemmelse med den af revisor udfærdigede balance og det foran under punkt 8.2. anførte om sikkerhedsstillelse for betaling af skat.
Der er fremlagt kopi af instruks fra advokat FP dateret 5. oktober 1992 til Sparekassen Bikuben, hvoraf følgende fremgår:
"Ovennævnte handel skal gennemføres tirsdag, den 6. oktober 1992.
Kopi af overdragelsesaftale samt anmeldelse til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen vedlægges.
Jeg skal herefter anmode om, at der oprettes ny konto på det købte selskabs (navn).
Sælgers pengeinstitut er:
Herefter bedes overført kr. 10.970.781 til Unibank A/S via Nationalbanken,
på betingelse af, at vi modtager selskabets midler kr. 11.637.881 retur.
Yderligere bedes udfærdiget garanti på de i aftalens punkt 8.2 anførte vilkår.
Når ovennævnte transaktioner er gennemført, bedes kontoen opgjort og indestående overført til G3 ApS' konto."
Der er fremlagt kopi af kontoudskrift fra Bikuben hvoraf det fremgår, at der på G3 ApS' konto er hævet 10.970.781 kr. den 6. oktober 1992 og indsat 11.637.881 kr. den 6. oktober 1992.
Der er fremlagt kopi af brev fra advokat FP dateret 1. april 1993 til Bikuben, hvoraf følgende fremgår:
"Vedr. G2 ApS.
Vedlagt følger betingelsesblad i underskrevet stand.
Med henvisning til deponeringsbetingelserne skal jeg meddele, at disse er opfyldt, hvorfor kontoen bedes opgjort og indeståendet indsat på G3 ApS' konto."
Der er fremlagt kopi af kvittering for opgørelse af kontoen, hvoraf det fremgår, at saldoen er på 696.220,16 kr., som udbetales den 1. april 1993 til G3 ApS' konto.
Der er fremlagt kopi af forliget, der blev indgået mellem de involverede parter i den efterfølgende erstatningssag. Selskabet har videre oplyst, at sagen er behandlet efter samme principper, som fremgår af Højesterets dom i Thrane-sagen, TfS 1999, 897 H. Forliget indeholder bl.a. følgende:
BG Bank har den 11. august 2000 betalt DKK 3.554.755,00 til G2 ApS under konkurs i sagen X, som oprindeligt var hovedsag til nærværende adcitationssag. Det betalte beløb udgjorde konkursboets krav på ubetalte skatter.
Der er imellem BG Bank, revisionsfirmaet G4 A/S og advokatfirmaet G1 A/S den 25. april 2002 indgået delforlig i sagen, hvor den interne fordeling mellem disse parter er nærmere fastsat. Nærværende forligsaftale erstatter i enhver henseende dette delforlig med den undtagelse, at såfremt nærværende forligsaftale ikke opfyldes af PJ og/eller KE, således at PJ og/eller KE ikke indbetaler deres respektive andel(e), som angivet i pkt. 2, skal den manglende del at forligsbeløbet fordeles mellem BG Bank, revisionsfirmaet G4 A/S og advokatfirmaet G1 A/S i overensstemmelse med det i mellem disse parter indgåede delforlig.
Parterne er enige om at forlige nærværende sag efter de principper, der følger at Højesteretsdom af 24. november 1999 (Thrane) og Højesteretsdom at 20. december 2001 i sagen 245/2000 (Skjern Bank) med de modifikationer, der følger nedenfor under punkt 2.
1) Det af BG Bank betalte beløb til G2 ApS under konkurs skal rettelig i henhold til ovennævnte Højesteretsdomme fordeles således:
Sælgerne KE og PJ
DKK 3.267.622,00
DKK 172.280,00
Revisionsfirmaet G4 A/S
DKK 57.426,50
Advokatfirmaet G1 A/S
DKK 3.554.755,00
2) Idet sælgerne ikke er i stand til at betale deres andel af det i punkt 1 anførte beløb, er parterne enige om, at det af BG Bank betalte beløb endeligt fordeles mellem parterne, som nedenfor angivet, jf. dog det i pkt. 3 og pkt. 6 anførte:
DKK 500.000,00
DKK 250.000,00
DKK 1.402.317,50
DKK 701.188,75
Revisionsfirmaet G4 A/S' og advokatfirmaet G1 A/S' andel af ovennævnte krav skal tillægges sædvanlig procesrente fra sagens anlæg den 10. september 1997 til betaling sker.
3) KE og PJ har i forbindelse med indgåelse af nærværende forligsaftale for de øvrige parter fremlagt en række økonomiske oplysninger ved skrivelser fra henholdsvis advokat ØH den 6. februar 2002 og fra advokat SB den 15. februar 2002 samt afgivet de som bilag 1 vedlagte erklæringer om deres respektive formueforhold. KE og PJ har endvidere besvaret spørgsmål til uddybning af de fremlagte oplysninger.
Det er en afgørende forudsætning for de øvrige parters indgåelse af nærværende forligsaftale, at indholdet af de afgivne erklæringer er korrekte og fyldestgørende. Såfremt det senere måtte konstateres, at indholdet af de afgivne erklæringer ikke er korrekte og fyldestgørende, anses dette som misligholdelse for den pågældende og den aftalte fordeling i punkt 2 for bortfaldet i forholdet til den/de misligholdende med den virkning, at BG Bank, revisionsfirmaet G4 A/S og advokatfirmaet G1 A/S hver har et regreskrav mod KE eg/eller PJ for det beløb, som disse parter har betalt udover deres respektive andele opgjort i henhold til punkt 1. KE og/eller JP erkender i en sådan situation at skulle betale det i punkt 1 anførte beløb samt procesrenter heraf fra sagens anlæg den 10. september 1997 til betaling sker, svarende til BG Bank, revisionsfirmaet G4 A/S og advokatfirmaet G1 A/S regreskrav.
I ovenanførte tilfælde kan de øvrige parters regreskrav mod KE og/eller PJ gøres gældende hver for sig eller samlet. Såfremt de øvrige parter gør deres regreskrav gældende samlet, fordeles ethvert modtaget provenu forholdsmæssigt ud fra forholdet imellem de øvrige parters regreskrav mod KE og PJ.
4) Forholdet mellem parterne og FP berøres ikke af nærværende forligsaftale. En af parterne giver møde på vegne af de parter, der måtte ønske det, ved domsforhandlingen den 13.-15. maj 2002 ved Vestre Landsret, med henblik på at få dom over FP. De af denne part afholdte omkostninger hertil, herunder forberedelse, fordeles forholdsmæssigt blandt de, der ønsker dom over FP, som angivet under pkt. 2.
Det er oplyst, at klageren ikke har betalt erstatninger i andre selskabstømmersager. Repræsentanten har videre oplyst, at der har været andre sagsforløb, men i disse sager har sælgeren betalt det beløb til SKAT, som ikke var indbetalt til skattemyndighederne efter overdragelsen af aktierne.
Skattecentret har ved afgørelse dateret 17. februar 2005 forhøjet selskabets indkomst med 70.118 kr. fra 150.671 kr. til 220.789 kr.
På baggrund af afgørelsen i SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312) har skattecentret fundet, at der ikke kan godkendes fradrag for selvrisikoen på 70.118 kr., da udgiften ikke er udslag af normal driftsrisiko, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, hvorfor indkomsten er forhøjet med beløbet.
SKAT's udtalelse
Skattecentret har i udtalelse af 9. juni 2005 videre henvist til, at på baggrund af Landsskatteretsafgørelsen nævnt i SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312), Højesteretsdommen i Thrane-sagen nævnt i UfR 2000.365 H og Vestre Landsrets dom nævnt i TfS 2004, 258 er det skattecentrets opfattelse, at der ikke kan godkendes fradrag for erstatninger og/eller selvrisikobeløb i forbindelse med handler med overskudsselskaber, da udgiften ikke er udslag af normal driftsrisiko efter bestemmelsen i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
SKAT har ved Kammeradvokaten den 17. oktober 2007 sendt en udtalelse til Landsskatteretten. Det er SKAT's opfattelse, at den indbragte afgørelse bør stadfæstes. SKAT har henvist til, at i "Thrane-sagen" (TfS 1999.897 H) tog Højesteret stilling til erstatningsansvaret for sælgernes rådgivere samt køberbankerne. For første gang tog Højesteret endvidere stilling til fordelingen af erstatningsbyrden mellem disse tre typiske aktører i selskabstømmersagerne. Af præmisserne fremgår det, at Højesteret tilstræbte at foretage den indbyrdes fordeling af erstatningsansvaret efter principper, som er generelt anvendelige. I dommen lagde Højesteret til grund,
at købet af selskabet blev finansieret af selskabets egne midler - og at anpartsselskabslovens forbud mod selvfinansiering derved blev overtrådt - idet der samme dag skete overførsel af købesummen fra køberselskabets konto via Nationalbanken til sælgers pengeinstitut samt overførsel - igen via Nationalbanken - af overskudsselskabets pengebeholdning fra sælgers pengeinstitut til en konto i overskudsselskabets navn i køberens bank, hvorfra beløbet blev videreoverført til køberselskabets konto,
at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition som følge af den overpris, sælgeren opnåede for selskabet,
at sælgeren i forhold til, hvad der ville komme til udbetaling ved likvidation af selskabet, ved salget opnåede et merprovenu på 55 % af den latente skattebyrde,
at sælgeren og hendes rådgivere under disse omstændigheder havde en særlig anledning til ved salget at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser,
at sælgeren og hendes rådgivere måtte indse, at der ved salget af overskudsselskabet bestod en ikke ubetydelig risiko for, at den latente skattebyrde ikke ville kunne udskydes eller elimineres, og at risikoen herfor og for tab for skattevæsenet ville være særlig stor, hvis købesummen for overskudsselskabet blev betalt med dets egne midler,
at det for sælgeren og hendes rådgivere allerede som følge af den aftalte Nationalbankoverførsel af købesum og selskabets midler samme dag måtte fremstå som en nærliggende mulighed, at der ved det foreliggende salg ville ske selvfinansiering, og
at sælgeren og hendes rådgivere ikke gjorde noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko.
Højesteret tiltrådte på denne baggrund, at sælgeren, advokaten og revisoren ved salget af overskudsselskabet på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser, og at de derfor var erstatningsansvarlige for skattevæsenets tab. Thrane-sagens præmisser vedrørende såvel ansvarsgrundlaget som erstatningsansvarets fordeling mellem de typiske aktørgrupper har efterfølgende dannet grundlag både for en omfattende retspraksis og for indgåelse af et meget stort antal forlig.
Overordnet er det SKAT's opfattelse, at erstatningsbetalinger, afholdt som følge af ansvarspådragende adfærd ved deltagelse som sælgers rådgivere i handel med overskudselskaber, er afholdt som følge af omstændigheder, der indebærer, at udgifterne hertil ikke er et udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelse af sædvanlig advokatvirksomhed. Udgifterne har derfor ikke karakter af et fradragsberettiget driftstab. SKAT har henvist til, at statsskattelovens § 6 ikke indeholder udtrykkelig hjemmel til at fradrage driftstab, men efter fast retspraksis er der adgang til at fratrække egentlige driftstab ved indkomstopgørelsen ud fra et driftsomkostningslignende synspunkt, jf. Ligningsvejledningen 2007, Erhvervsdrivende, afsnit E.A.2.5. Den i retspraksis udviklede driftstabslære beskrives ofte således, at et tab - herunder et tab som følge af erstatningsbetaling - er fradragsberettiget, hvis tabet vedrører driften af erhvervsmæssig virksomhed og er et udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelsen af den pågældende erhvervsvirksomhed, jf. herved Ligningsvejledningen 2007, Erhvervsdrivende, afsnit E.B.3.9. For så vidt angår sidstnævnte betingelse viser retspraksis, at de dispositioner - og dermed den risiko - der har resulteret i et tab, såvel efter en objektiv vurdering som efter en subjektiv vurdering skal være et naturligt led i driften af den pågældende virksomhed.
I nærværende sammenhæng indebærer dette ifølge SKAT, at det forhold, at de faktiske dispositioner i forbindelse med selskabets rådgivning måtte være sædvanlig advokatvirksomhed, blot er udtryk for, at den ene del af dette dobbelte "adfærdskrav" er opfyldt. Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at selskabets "objektive adfærd " er et sædvanligt led i almindelig advokatvirksomhed. Selskabets subjektive forhold - selskabets kendskab til overdragelsens karakter - skal også afspejle en adfærd, der ligger inden for en sædvanlig og normal advokatvirksomhed. SKAT har henvist til, at i betænkning nr. 1221 af 1991 vedrørende det skattemæssige driftsomkostningsbegreb (driftsomkostningsbetænkningen) er sammenhængen mellem den naturlige driftsrisiko og den skattepligtiges subjektive forhold belyst, jf. side 116:
"Bedømmelsen af, om ansvar for retsbrud der pådrages under den løbende drift kan anses for udslag af en naturlig driftsrisiko, synes i væsentlig grad at være præget af moralske overvejelser omkring, hvordan man bør drive virksomhed, og hvilke risici der sædvanligvis løbes, når man bærer sig fornuftigt ad. Som almindelig regel gælder det, at fradragsmuligheden er dalende med stigende grad af skyld (dadelværdighed) gående fra hændelig til forsæt."
Både retspraksis og landsskatteretspraksis viser ifølge SKAT, at en sådan vurdering af den skattepligtiges subjektive adfærd foretages i alle tilfælde, hvor den skattepligtige har haft indflydelse på den risiko, hvis realisering har udløst tabet. Praksis viser således, at der ved vurderingen af, om et tab er opstået som et udslag af en sædvanlig driftsrisiko, ses nøje på karakteren af skatteyderens dispositioner.
SKAT har henvist til, at Højesteret netop - i både Thrane-sagen og en lang række øvrige sager - har vurderet og karakteriseret advokaternes og revisorernes adfærd og deltagelse i selskabstømmersagerne. De medvirkende advokater og revisorer er ifølge Højesteret erstatningsansvarlige, fordi de har medvirket til en selskabshandel, der ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og dermed altså alene var skattemæssigt begrundet, og advokaterne har som følge af deres accept af den ikke ubetydelige risiko for skattevæsenets tab i forbindelse med dispositionen på uforsvarlig måde tilsidesat skattevæsenets interesser. Det er denne handlemåde, som efter SKAT's opfattelse er uforenelig med fradragsret for erstatningsbetalinger afholdt som følge af de uforsvarlige dispositioner. En sådan adfærd er så afvigende fra sædvanlig driftsmæssig adfærd for en advokatvirksomhed, at tabene ikke kan siges at være udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved drift af advokatvirksomhed. Højesterets karakteristik af - blandt andet - advokaternes adfærd indebærer efter SKAT's opfattelse en vurdering af adfærden som udtryk for en sådan grad af bevidsthed i relation til handlemåden, at det er udelukket efterfølgende at påvise undskyldelige forhold, der kunne illustrere, at enhver "kan komme til" at handle på denne måde.
SKAT har bemærket, at der i disse sager netop ikke er tale om fejl som følge af en forglemmelse eller uopmærksomhed i øvrigt. Advokaterne er tværtimod kun dømt erstatningsansvarlige i tilfælde, hvor de har været - eller burde have været - klar over de omstændigheder i forbindelse med salget, der begrunder, at Højesteret beskriver dispositionerne som ikke forretningsmæssigt sædvanlige samt i betydelig grad risikable i forhold til overskudsselskabets eneste kreditor, nemlig skattemyndighederne. I dette tilfælde, hvor selskabet har erkendt erstatningsansvar i den pågældende sag ved at indgå forlig, må der anlægges en helt tilsvarende vurdering af selskabets handlemåde.
SKAT har henvist til, at Landsskatteretten i tre afgørelser fra 2003 har taget stilling til spørgsmålet om rådgiveres adgang til at fradrage erstatningsomkostninger afholdt i forbindelse med selskabstømmersager, jf. herved SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312 LSR), samt to utrykte afgørelser. I afgørelsen SKM2003.111.LSR tog Landsskatteretten stilling til en sag om et advokatselskabs fradragsret for en erstatning pådraget ved rådgivning af en sælger af et overskudsselskab. Landsskatteretten fandt ikke, at selskabet havde fradragsret med den begrundelse, at
"salget af overskudsselskabet, der førte til selskabstømningen, ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Retten finder endvidere, at den erstatning, selskabet har betalt som følge af rådgivningen i forbindelse med salget af overskudsselskabet, må anses for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden."
I de to utrykte kendelser afsagt den 7. maj 2003, fastslog Landsskatteretten, at der ikke var fradragsret for erstatningsomkostninger pålagt revisorer i forbindelse med rådgivning ved salg af overskudsselskaber, da salget ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og de pålagte erstatninger måtte anses at falde uden for de naturlige rammer af revisionsvirksomheden. Kendelserne af 7. maj 2003 blev indbragt for domstolene, men sagen er senere hævet af revisionsvirksomheden.
Landsskatteretten baserer i afgørelserne vurderingen af tabets driftsmæssige karakter på Højesterets vurdering af sælgernes og disses rådgiveres adfærd og handlemåde i selskabstømmersagerne.
Afgørelserne er fulgt op af Skatterådets afgørelse trykt i SKM2006.311.SR (TfS 2006, 600). I sagen betalte indehaverne af et advokatfirma erstatning ifølge et forlig om ansvaret som rådgiver for sælgeren af et overskudsselskab. I afgørelsen fandt Skatterådet med henvisning til Thrane-dommen og til afgørelsen trykt i SKM2003.111.LSR, at rådgivningen ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og at der derfor ikke var fradragsret for erstatningen.
Det er SKAT's opfattelse, at der ikke i nærværende sag er grundlag for at nå et andet resultat end i de nævnte afgørelser.
SKAT har i øvrigt bemærket, at selskabets forsikringsselskabs eventuelle vurdering af selskabets adfærd ikke er præjudicerende for Landsskatterettens vurdering af selskabets dispositioner i relation til spørgsmålet om driftstabsfradrag.
Det er SKAT's opfattelse, at også erstatningsretlige synspunkter udelukker selskabets fradragsret for erstatningsbetalingerne. Dansk erstatningsret bygger på det udgangspunkt, at skadevolderen skal yde fuld erstatning for det individuelle økonomiske tab, der er foranlediget ved de skader, som den pågældende er ansvarlig for, jf. eksempelvis A. Vinding Kruse, Erstatningsretten, 5. udgave, side 339. Dette udtrykkes ofte på den måde, at skadelidte økonomisk skal stilles, som om skaden ikke var sket. Dette vil skattemyndighederne ikke blive, såfremt selskabet indrømmes fradragsret for den erstatning, der er betalt. Erstatningen til skattemyndighederne vil ganske enkelt blive delvist tilbagebetalt selskabet, hvis de opnår fradragsret for erstatningsbetalingen. SKAT har bemærket, at Vestre Landsret i dommen trykt i SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258) har givet skattemyndighederne medhold i dette synspunkt i en sag vedrørende en sælgers fradragsret for tab på en regresfordring mod køberen af det tømte selskab. Vestre Landsret udtalte i dommen, at fradragsret ville hindre skattemyndighederne i at blive holdt skadesløse, og dette udelukkede fradragsretten. Synspunktet gør sig tilsvarende gældende i relation til rådgiveres erstatningsbetalinger.
SKAT (ved Kammeradvokaten) har den 3. juli 2008 sendt yderligere en udtalelse til Landsskatteretten. SKAT har henvist til, at på baggrund af sagens faktiske omstændigheder er det SKAT's opfattelse, at der må anlægges en helt tilsvarende vurdering af selskabets handlemåde, som den Højesteret har anlagt over for advokaterne og revisorerne i Thrane-sagen. Det er derfor fortsat SKAT's opfattelse, at selskabet ved sin medvirken til en selskabshandel, der ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, men alene var skattemæssigt begrundet, og ved at acceptere den ikke ubetydelige risiko for, at skattevæsenet ville lide tab som følge af dispositionen, på uforsvarlig måde har tilsidesat skattevæsenets interesser. Selskabets handlemåde er efter SKAT's opfattelse uforenelig med fradragsret for erstatningsbetalinger afholdt som følge af de uforsvarlige dispositioner.
Til det, at køberen ifølge overdragelsesaftalens punkt 8.2 skulle stille en garanti for 20 % af den skyldige selskabsskat på 3.335.501 kr., har SKAT bemærket, at dette vilkår på ingen måde var egnet til at sikre, at skattevæsenet ville modtage hel eller delvis betaling af den udskudte skat, hvilket selskabet burde have indset. Det fremgår af overdragelsesaftalens punkt 8.2, at garantien eller et deponeret beløb ville kunne frigives pr. 1. april 1993, ca. 6 måneder efter salget, og at frigivelsen alene var betinget af, at det solgte overskudsselskab på dette tidspunkt ikke var i betalingsstandsning eller begæret konkurs. Som følge af garantiens udformning kunne køberen således uden videre pr. 1. april 1993 frit disponere over det deponerede beløb, som køberen fik overført til sit eget selskab. SKAT har derfor bestridt, at sælgersiden, herunder sælgernes rådgivere, reelt gjorde noget for at sikre, at skattevæsenets tilgodehavende blev betalt.
Det er SKAT's opfattelse, at fradrag efter kursgevinstloven er udelukket, dels som følge af almindelige skatteretlige grundsætninger eller principper, dels som følge af de erstatningsretlige betragtninger, som SKAT tidligere har redegjort for. Vestre Landsret lagde i dommen trykt i SKM2004.139.VLR, tilsvarende vægt på både "almindelige skatteretlige grundsætninger" og erstatningsretlige synspunkter i sin begrundelse for, at et regreskrav mod selskabstømmeren ikke kan danne grundlag for et i henhold til kursgevinstloven fradragsberettiget tab. Dommen støtter således SKAT's anbringender i begge henseender.
SKAT har henvist til, at det fremgår af kursgevinstlovens § 3, at selskaber skal medregne tab på fordringer ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, og i forarbejderne til kursgevinstloven er det anført, at statsskattelovens § 4-6 ikke længere har "nogen selvstændig betydning for selskabet, fonde og foreninger, hverken som direkte eller som selvstændig beskatningshjemmel".
Efter SKAT's opfattelse indebærer dette imidlertid ikke, at en fradragsret, der isoleret set følger af kursgevinstlovens regler, ikke kan afskæres, når fradragsretten strider mod almindelige skatteretlige regler eller principper, der ikke vedrører behandling af kursgevinster og kurstab, og når fordringen er opstået ved dispositioner, der efter deres karakter ligger uden for varetagelsen af selskabets interesser.
Efter SKAT's opfattelse er der således ikke med kursgevinstlovens regler gjort op med tilfælde, hvor der opstår en regelkonflikt mellem på den ene side lovens bestemmelser og på den anden side almindelige skatteretlige principper/regler, som er generelt gældende, og som ikke (specifikt) vedrører den skattemæssige behandling af kursgevinster/-tab.
Hvis der gives SKAT medhold i, at karakteren af den adfærd, som selskabet har udvist i forbindelse med erstatningsansvarets opståen, udelukker, at de heraf følgende erstatningsbetalinger kan anses for fradragsberettigede driftstab, må der foretages en vurdering af, om det har været hensigten med kursgevinstlovens bestemmelser at afskære en anvendelse af de almindelige skatteretlige regler, der gælder i øvrigt. Det er således SKAT's anbringende, at der - når den på baggrund af grundlæggende skatteretlige principper udviklede driftstabslære udelukker fradragsret for tab opstået som følge af egen adfærd i form af uforsvarlig tilsidesættelse af skattemyndighedernes interesser - ikke er holdepunkter for, at hensigten med kursgevinstlovens regler har været, at loven skal "vinde" denne regelkonflikt. Kursgevinstloven må anses for udtømmende på den måde, at et kurstab ikke kan være fradragsberettiget og en kursgevinst ikke skattepligtig, såfremt dette ikke følger af kursgevinstlovens regler. Dette udelukker imidlertid ikke, at et kurstabsfradrag kan være afskåret som følge at overordnede, retlige principper, som ikke (specifikt) vedrører beskatningen at kursgevinster og tab.
Den i retspraksis udviklede driftstabslære bygger på det princip, at et tab opstået som følge af egne dispositioner, der ligger uden for rammerne af en sædvanlig varetagelse af den pågældende virksomhed, ikke kan påvirke indkomstopgørelsen til gunst for den skattepligtige. Det er af SKAT gjort gældende, at dette er udtryk for et grundlæggende skatteretligt princip, der tilsvarende er en overordnet forudsætning bag kursgevinstlovens regler. Det er således SKAT's anbringende, at det ikke med kursgevinstloven har været hensigten at fravige dette grundlæggende skatteretlige princip, der heller ikke fremgår at statsskattelovens § 6, men som alligevel utvivlsomt anvendes som det afgørende kriterium ved vurderingen at, hvorvidt et driftstab er fradragsberettiget. Dette princip er udtryk for, at kun tab, der har erhvervsmæssig karakter, kan påvirke en erhvervsmæssig virksomheds indkomstopgørelse. Det er af SKAT gjort gældende, at kursgevinstlovens regler om generel beskatning for selskaber på samme måde hviler på en forudsætning om, at selskabets fordringer og gæld er "erhvervsmæssige" forstået på den måde, at de er erhvervet som led i en sædvanlig varetagelse af selskabets virksomhed. Svigter denne forudsætning, svigter også baggrunden for den generelle skattepligt for selskaber. I modsat fald ville selv erstatningsbetalinger, der skyldes en skatteyders forsætlige overtrædelse af strafsanktioneret lovgivning, kunne indebære et skattemæssigt fradrag, hvis der var tale om, at et selskab sammen med en anden skadevolder blev pålagt et solidarisk erstatningsansvar, og den anden skadevolder ikke var betalingsdygtig.
En adfærd, der af Højesteret karakteriseres som medvirken til en unormal forretningsmæssig disposition indebærende en uforsvarlig tilsidesættelse af skattevæsenets interesser, kan efter SKAT's opfattelse ikke siges at være foretaget som et led i en sædvanlig varetagelse af et advokatselskabs interesser. Fradragsret i den foreliggende situation vil derfor stride mod et grundlæggende skatteretligt princip, som også kursgevinstloven bygger på.
Repræsentanten har i brev af 13. maj 2005 nedlagt påstand om, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomståret 2003 udgør 150.671,00 kr.
Repræsentanten har til støtte for påstanden om, at selskabet har fradragsret for selvrisikobeløbet gjort gældende, at rådgivningen der har udløst erstatningskravet, er udøvet som en naturlig del af selskabets virksomhed, der var drift af advokatvirksomhed. Det forhold, at en rådgivning kan udløse et erstatningskrav, er en naturlig driftsrisiko i enhver virksomhed, og opstår der et tab, er det udtryk for et driftstab, der er fradragsberettiget i henhold til statsskattelovens § 6a.
Repræsentanten har videre i brev af 26. november 2007 bemærket, at der i den konkrete aftale af 2. oktober 1992, punkt 8.2., netop er indgået aftale om, at der er en forpligtelse for køberen til at stille garanti for 20 % af de udskudte skatter som sikkerhed for opfyldelsen af denne forpligtelse, alternativt at der deponeres et beløb af tilsvarende størrelse, som sikkerhed derfor.
Endvidere har repræsentanten anført, at såfremt Landsskatteretten måtte finde, at der ikke er tale om et fradragsberettiget tab efter driftstabsbetragtningerne i henhold til statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, gøres det subsidiært gældende, at der er fradragsret i henhold til kursgevinstlovens § 3, idet selskabet har haft et regreskrav mod såvel det købende selskab, som har forårsaget tabet, samt mod sælgerne. Grundet insolvens hos begge disse parter har det ikke været muligt at gennemføre regreskravet, og der er derfor tale om et tab på en fordring, som er omfattet af reglerne i kursgevinstlovens kapitel 2.
Fradrag for erstatninger kan opnås efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, som et driftstab, hvis dispositionerne i forbindelse med den erstatningspådragende rådgivning kan anses som sædvanlige i forhold til driften af virksomheden, og hvis dispositionerne kan anses som et udslag af en naturlig driftsrisiko i virksomheden.
Landsskatteretten skal herefter henvise til, at forliget er indgået efter de principper, der følger af Thrane-dommen (Højesterets dom af 24. november 1999 gengivet i TfS 1999, 897 H) og Skjern Bank-dommen (Højesterets dom af 20. december 2001 gengivet i SKM2002.302.HR (TfS 2002, 130 H) - som henviser til principperne i Thrane-dommen). Deraf følger, at det kan lægges til grund,
at selskabet på en uforsvarlig måde har tilsidesat skattevæsenets interesser,
at salget af G2 ApS ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition,
at under disse omstændigheder havde selskabet en særlig anledning til ved salget at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser,
at selskabet måtte indse, at der ved salget af G2 ApS bestod en ikke ubetydelig risiko for, at den latente skattebyrde ikke ville kunne udskydes eller elimineres, og at risikoen herfor og for tab for skattevæsenet ville være særlig stor, hvis købesummen for overskudsselskabet blev betalt med dets egne midler,
at det for selskabet allerede som følge af den aftalte Nationalbankoverførsel af købesum og G2 ApS' midler samme dag måtte fremstå som en nærliggende mulighed, at der ved det foreliggende salg ville ske selvfinansiering, og
at selskabet ikke gjorde noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko.
Endvidere skal Landsskatteretten henvise til,
at det er dokumenteret, at købet af G2 ApS blev finansieret af G2 ApS' egne midler - og at anpartsselskabslovens forbud mod selvfinansiering derved blev overtrådt - idet der samme dag skete overførsel af købesummen fra G3 ApS' konto via Nationalbanken til sælgers pengeinstitut samt overførsel - igen via Nationalbanken - af G2 ApS' pengebeholdning fra sælgers pengeinstitut til en konto i G2 ApS' navn i køberens bank, hvorfra beløbet blev videreoverført til G3 ApS' konto,
at G3 ApS er kontrolleret af FP,
at selskabet har deltaget i flere selskabstømmersager,
at den overpris, sælgeren opnåede for selskabet, er en overpris, der klart oversteg de udgifter, der kunne være begrundet i sparede omkostninger for køberen, og
at det er dokumenteret at sælgeren ved salget opnåede et merprovenu på 80 % af den latente skattebyrde.
Det skal bemærkes, at det faktum, at der i overdragelsesaftalen af 2. oktober 1992, punkt 8.2., er indgået aftale om, at der er en forpligtelse for køberen til at stille garanti for 20 % af de udskudte skatter som sikkerhed for opfyldelsen af skattebetalingsforpligtelsen, alternativt at der deponeres et beløb af tilsvarende størrelse, som sikkerhed derfor, ikke kan ændre ved Landsskatterettens opfattelse af, at selskabet ikke gjorde noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko samt at selskabet på en uforsvarlig måde har tilsidesat skattevæsenets interesser.
Landsskatteretten finder, at selskabets medvirken til salget af overskudsselskabet, hvor købesummen blev betalt med selskabets egne midler, og hvor der var en nærliggende risiko for, at den skyldige skat i overskudsselskabet ikke ville blive betalt, ligger uden for rammerne af en normal og sædvanlig varetagelse af advokatvirksomhed. Udgifterne til erstatningen er derfor ikke udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved advokatvirksomhed, og udgifterne er ikke fradragsberettiget som driftstab efter statsskattelovens § 6, stk.1, litra a.
Landsskatteretten bemærker, at Vestre Landsret ved dom af 27. februar 2004, SKM2004.139.VLR, ikke godkendte fradrag for tab på et regreskrav mod en selskabstømmer, idet Landsretten lagde vægt på både "almindelige skatteretlige grundsætninger" og erstatningsretlige synspunkter.
Selskabets medvirken til selskabshandlen og i den forbindelse ulovlig selvfinansiering og manglende omsorg for overskudsselskabets kreditor, skattevæsnet, anses ikke - jf. ovenfor - for at være et led i sædvanlig drift af advokatvirksomhed, og erstatningen kan ikke fratrækkes med hjemmel i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Under henvisning til Vestre Landsrets dom af 27. februar 2004 kan der herefter ikke med hjemmel i kursgevinstlovens § 3, indrømmes kurstabsfradrag for et afledet regreskrav.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Knivbæreren på havnen – U.2010.789H
Højesterets dom i sag 256/2009. Refereret af andre i U.2010.789H.
På havnen i Nørresundby blev T stoppet i sin bil af politiet, som ønskede at se hans kørekort. Efter at T havde fundet sit kørekort frem, spurgte politiet om de måtte kigge i hans bil. I handskerummet fandt politiet et multiværktøj der blandt andet indeholdt en kniv med en bladlængde på 7,3 cm. der kunne fastlåses i udslået position. T blev tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4 ved at være i besiddelse af multiværktøjet på et offentligt tilgængeligt sted.
T forklarede at han sjældent brugte kniven i multiværktøjet, da den var besværlig at folde ud og besværlig at folde ned igen. T brugte imidlertid flere af de andre dele af multiværktøjet i forbindelse med sit arbejde, og i forbindelse med reparationer på sin bil, og påstod derfor at hans besiddelse af værktøjet tjente et anerkendelsesværdigt formål.
Højesteret slog fast at det forhold at kniven var en del af et multiværktøj, ikke bragte den uden for området for våbenlovens § 4. Endvidere slog Højesteret fast at kniven ikke kunne anses for at være medtaget i noget bestemt øjemed, og at der derfor ikke var tale om et anerkendelsesværdigt formål i lovens forstand. Af hensyn til blandt andet knivens art, at den blev opbevaret i en bil, tiden og stedet hvor T befandt sig og baggrunden for, hvorfor T befandt sig i den pågældende situation, fandt Højesteret at der forelå særligt formildende omstændigheder, og at T derfor alene blev pålagt en bøde.
Denne dom er relevant i forhold til forståelsen af, hvornår man kan anses for at bære kniv i våbenlovens forstand, samt hvornår der er tale om formildende omstændigheder i den henseende.
Den ene relevante bestemmelse i dommen er våbenlovens § 4, stk. 1, hvorefter det er forbudt på offentligt tilgængelige steder, uddannelsessteder, i ungdomsklubber, fritidsordninger og lignende at bære eller være i besiddelse af kniv eller dolk, medmindre det sker som led i erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri, sportsudøvelse eller har et andet lignende anerkendelsesværdigt formål. Forbuddet omfatter ikke foldeknive med en klinge på højst 7 cm., der ikke kan fastlåses i udfoldet position.
I ovenstående dom var det for det første et problem at kniven havde en bladlængde på over 7 cm., og at den kunne fastlåses. Endvidere var det et problem, at kniven lå i handskerummet i T's bil, uden at T kunne godtgøre at han anvendte kniven til et anerkendelsesværdigt formål.
Overtrædes våbenlovens § 4, stk. 1, findes strafhjemlen hertil i § 10, stk. 2, hvorefter man, på det tidspunkt hvor dommen blev afsagt, blev straffet med fængsel indtil 2 år, under særlig formildende omstændigheder dog med bøde (på nuværende tidspunkt er bestemmelsen ændret en smule).
Højesteret anså flere momenter i sagen for at være af formildende karakter, og gav derfor T en bøde i stedet for fængselsstraf. I sagen illustrerer Højesteret ved hjælp af lovens forarbejder, hvornår der er tale om formildende omstændigheder:
I U 2010.789 H blev T en morgen stoppet af politiet på havnen i Nørresundby. Politiet fandt et multiværktøj i handskerummet i T's bil, der blandt andet indeholdt en kniv med en bladlængde på 7,3 cm., der kunne fastlåses i udslået position. T blev herefter tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1, ved at have været i besiddelse af kniven på et offentligt tilgængeligt sted. Eftersom T ikke kunne godtgøre, at han anvendte kniven til et anerkendelsesværdigt formål, slog Højesteret fast, at T var skyldig i overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1. Højesteret fastsatte imidlertid kun straffen til bøde og ikke fængsel, eftersom der forelå en række formildende omstændigheder.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fradrag for forbedringer i grundværdien – kloakanlæg – vandanlæg
SKM2018.426.BR
Retten i Odense, BS 1-902/2015
Boligselskab, udgifter, internt, grund, kloakledning, vandledning, forsyningstype
Sagen angik, hvorvidt et boligselskab var berettiget til et fradrag for forbedringer for udgifter til kloak- og vandforsyningsledninger etableret internt på boligselskabets grund.
Parterne var enige om udstrækningen af de kloakledninger, som boligselskabet kunne få fradrag for. Retten hjemviste den beløbsmæssige opgørelse af disse kloakledninger til beløbsmæssig opgørelse ved vurderingsmyndigheden.
Vedrørende vandledningerne gjorde boligselskabet gældende, at de vandledninger der nøje fulgte forløbet af den kloakledning, som der er indrømmet fradrag for, også havde bevirket en stigning af grundens værdi i ubebygget stand, fordi vurderingen af fradragsretten er den samme uanset hvilken forsyningstype, der er tale om.
Retten fandt ikke, at vandledningerne havde en selvstændig værdi for ansættelse af grundværdien, og fandt at vandledningerne nøje fulgte ejendommens opførte bygninger. Skatteministeriet blev derfor frifundet for spørgsmålet om vandanlægget.
(v/Kammeradvokaten v/adv.fm. Line Manthey Olsen)
Mette Borck Hansen
Sagen vedrører spørgsmålet om fradrag i ansættelsen af grundværdien for vurderingsårene 2001-2006 for udgifter afholdt til kloakforsyningsledninger og vandforsyningsledninger på ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse jf. den dagældende vurderingslov §§ 17 og 18.
Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsøger for vurderingsårene 2001-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse, er berettiget til et højere fradrag end 614.703 kr. for udgifter afholdt til etablering af de på bilag C med rød og blå farve markerede kloakforsyningsledninger, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndigheden.
Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsøger for vurderingsårene 2001-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse, er berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af den på bilag 14 med blå farve markerede vandforsyningsledning, og at fradragsansættelsen herfor ved vurderingerne 2001-2006, hjemvises til vurderingsmyndigheden til beløbsmæssig opgørelse.
H1’s fradrag i grundværdien for vurderingsårene 2001-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse, for udgifter til etablering af kloakanlæg nedsættes til 614.703 kr.
H1 skal anerkende, at der ved vurderingerne i 2001-2006 af ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse, alene er fradragsberettiget for kloakledningerne markeret rød og blå farve i bilag C, og at sagen hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradraget.
Sagsøgeren har i sit påstandsdokument af 10. maj 2018 gjort følgende gældende:
Der er i sagen enighed om, at sagsøger har bekostet anlæggelsen af kloakforsyningsledningerne internt på grunden, herunder de på bilag C med rød og blå farve markerede.
Der er endvidere enighed om, at det kun er de på bilag C med rød og blå farve markerede kloakforsyningsledninger, der kan anses for hovedledninger (hovedanlæg), og dermed har virket værdiforøgende ved grundværdiansættelsen.
Der er altså enighed om, at sagsøger er berettiget til et fradrag for de afholdte udgifter hertil.
Skatteministeriet har i sin principale påstand kvalificeret fradragets størrelse til 614.703 kr. Denne kvalificering af fradraget sker på baggrund af en estimering/beregning af anlægsudgiften foretaget med udgangspunkt i V&S- prisbogen (bilag D) og på baggrund af en opmåling af de ledninger, der er markeret på bilag C. Skatteministeriet har ikke fremlagt selve opmålingen.
Sagsøger er enig i, at V&S-prisbogen er et egnet værktøj til at skønne størrelsen af fradraget for den del af ledningsnettet parterne er enige om er hovedanlæg og dermed grundværdiforøgende.
Af beregningen (bilag D, s. 1) fremgår det, at spildevandsledningen (det med rød farve på bilag C markerede ledningsstykke) er opmålt til 350 meter betonrør med en diameter på 150 mm og 30 meter PVC rør med en diameter på 200 mm – i alt 380 meter. Anlægsudgiften for spildevandsledningen er beregnet til 314.293 kr. Sagsøger er enig i opmålingen af spildevandsledningen.
Endvidere fremgår det af beregningen (bilag D, s. 2), at regnvandsledningen (det med blå farve på bilag C markerede ledningsstykke) er opmålt 229 meter betonrør med en diameter på 400 mm og 20 meter betonrør med en diameter på 500 mm – i alt 249 meter. Anlægsudgiften for regnvandsledningen er beregnet til 300.410 kr.
Når man umiddelbart kigger på bilag C og de markerede ledninger forekommer det ikke oplagt, at den med rød markerede spildevandsledning skulle være 131 meter længere end den med blå markerede regnvandsledning. Tværtimod forekommer det mere oplagt, at spilde- og regnvandsledningen har nogenlunde samme længde.
Sagsøger har på bilag 15 opmålt regnvandsledningen. Sagsøger kommer frem til, at den markerede regnvandsledning udgøres af
-20 meter betonrør, diameter 500 mm (samme som i bilag D, s. 2)
-229 meter betonrør, diameter 400 mm (samme som i bilag D, s. 2)
-116 meter betonrør, diameter 300 mm (mangler i bilag D, s. 2)
Regnvandsledningens samlede længde kan altså opmåles til 355 meter, hvilket stemmer bedre overens med, at spildevandsledningen er opmålt til i alt 380 meter.
I beregningen af anlægsudgiften for regnvandsledningen (bilag D, s. 2) mangler der altså et ikke ubetydeligt antal meter ledning, hvorved udgiften- og dermed fradragets størrelse bliver for lavt.
På baggrund af ovenstående gøres det således gældende, at sagsøger er berettiget til et højere fradrag for de på bilag C med rød og blå farve markerede kloakforsyningsledninger end 614.703 kr.
Der er i sagen enighed om, at sagsøger har bekostet vandforsyningsledningerne internt på grunden, når bortses fra ledningen markeret på bilag E. Sagsøger har altså bekostet anlæggelsen af den på bilag 14 markerede ledning.
Spørgsmålet er herefter, om ledningen markeret på bilag 14 er en hovedledning (hovedanlæg), og dermed har virket værdiforøgende ved grundværdiansættelsen.
Spørgsmålet om i hvilken udstrækning forsyningsledninger anlagt internt på en storparcel berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 har været genstand for knap 100 sager ved byretterne. Langt de fleste af disse sager er faldet ud til Skatteministeriets fordel og langt størstedelen af sagerne er blevet anket til landsretterne.
Østre Landsret afsagde den 19. december 2014 dom i den første af ankesagerne (SKM2015.89.ØLR). Østre Landsret gav grundejeren i sagen fuldt medhold og lagde bl.a. vægt på gennemførte syn og skøn svarende til dem, der er gennemført i den foreliggende sag. Østre Landsret tillagde det forhold, at ledningerne i tilfælde af udstykning ville betjene mere end én ejendom stor betydning. Skatteministeriet søgte Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke sagen til Højesteret, men fik afslag.
Den 12. april 2016 afsagde en anden afdeling i Østre Landsret dom i 2 sager, der blev sambehandlet (SKM2016.326.ØLR og SKM2016.417.ØLR). Østre Landsret fulgte i disse 2 sager fuldt ud Skatteministeriets anbringender. Grundejeren søgte Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke sagerne til Højesteret.
Endelig afsagde en tredje afdeling i Østre Landsret den 27. maj 2016 dom (SKM2016.550.ØLR), hvor landsretten i det væsentligste gav grundejeren medhold, men med en væsentligt anderledes begrundelse end i de øvrige sager.
Procesbevillingsnævnet gav herefter tilladelse til anke af de 2 domme afsagt 12. april 2016 og den foreliggende sag blev berosat på udfaldet af Højesteretssagen.
Højesteret afsagde dom den 4. april 2017 (SKM2017.330.HR). I dommen udtaler Højesteret bl.a. følgende:
Højesteret finder, at spørgsmålet om fradragsret for udgifter til anlægsarbejder på en storparcel må afgøres efter samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv.
Højesteret slår her fast, at vurderingen af fradragsretten er den samme uanset, hvilken forsyningstype der er tale om. Vurderingen af om en forsyningsledning udgør et hovedanlæg er altså den samme for en kloakforsyningsledning og en vandforsyningsledning.
Højesteret udtaler videre:
Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien – det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Anlægget kan være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf. Højesterets domme af 8. maj 2013 (UfR 2013.2277),(SKM2013.369.HR) 22. november 2013 (UfR 2014.548) (SKM2013.833.HR), 6. december 2013 (UfR 2014.859) (SKM2013.879.HR) og 14. august 2014 (UfR 2014.3322) (SKM2014.574.HR).
Skatteministeriet gør gældende, at kloakforsyningsledningerne markeret på bilag C udgør hovedledninger (hovedanlæg), der har bevirket en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
Når dette er tilfældet kan ledningerne altså ikke anses for at være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at de kun har værdi i forbindelse med denne.
Når Højesteret udtaler, at vurderingen af fradragsretten er den samme uanset hvilken forsyningstype, der er tale om, er det svært at se en saglig begrundelse for, at vandforsyningsledningen markeret på bilag 14 ikke også skulle udgøre en hovedledning (hovedanlæg), der på samme måde, som de på bilag C markerede kloakforsyningsledninger, har bevirket en stigning af grundens værdi i ubebygget stand. Vandforsyningsledningen følger nøje forløbet af de anerkendte kloakforsyningsledninger, og kan således ikke anses for at være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at den kun har værdi i forbindelse med denne.
KJ’s skønserklæring (bilag G), herunder særligt besvarelsen af spørgsmål 21, hvor skønsmanden udtaler, at en eventuel genanvendelse af vandforsyningsledningerne på bilag 8 ikke ville være hensigtsmæssig, da det vil forudsætte, at fremtidige huse skal placeres stort set samme sted som de nuværende kan heller ikke diskvalificere fradragsretten.
KJ har udtalt tilsvarende om den mulige genanvendelse af regn- og spildevandsledningerne markeret på bilag 4, herunder altså også de på bilag C markerede ledninger, jf. besvarelsen af spørgsmål 7 og 14.
Sagsøger gør således gældende, at vandforsyningsledningen markeret på bilag 14 udgør en hovedledning (hovedanlæg), der har bevirket en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
Sagsøgte har i sit påstandsdokument af 8. maj 2018 gjort følgende gældende:
Kloakforsyningen:
Der er ikke grundlag for at indrømme sagsøgeren et større fradrag end 614.703 kr. i grundværdien for ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse, for udgifter til etablering af kloakanlæg.
H1 har ikke bevist, at kloakledningerne har forøget værdien af boligselskabets grund med 1.000.000 kr., som boligselskabets frifindelsespåstand er udtryk for.
Det eneste, H1 har henvist til, er Vurderingsankenævnets afgørelse. Vurderingsankenævnets afgørelse er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at løfte boligselskabets bevisbyrde for, at de resterende kloakledninger er fradragsberettigede.
Vurderingsankenævnet var ikke i besiddelse af ledningskort over kloakledningerne internt på boligselskabets grund, da H1 ikke havde fremlagt et sådant ledningskort. Vurderingsankenævnet har heller ikke foretaget konkrete opmålinger eller beregninger, der ligger til grund for skønnet.
Som følge heraf skønnede Vurderingsankenævnet ud fra grundens udformning og størrelse, at en del af det interne kloakanlæg, sandsynligvis kunne betragtes som et fradragsberettiget hovedanlæg på 1.000.000 kr.
Før H1 indbragte spørgsmålet om fradragsansættelsen for domstolene, påklagede H1 Vurderingsankenævnets afgørelse til Landsskatteretten, som ikke nåede at træffe afgørelse i sagen. Skatteankestyrelsen, som fungerer som sekretariat for Landsskatteretten, nåede at foretage en foreløbig vurdering af kloakledningerne på baggrund af det samme ledningskort, som H1 nu også har fremlagt for domstolene (bilag 4).
Skatteankestyrelsens ingeniør vurderede, at kun en mindre del af kloakledningerne kan anses for at være et fradragsberettiget hovedanlæg. Skatteankestyrelsens ingeniør vurderede nærmere, at regnvandsledningen, som går fra brønd R10-R13 og R10-R25, udgør et hovedanlæg, fordi den sydlige grund ikke ville have adgang til kloakforsyningen, hvis ikke ledningen gik igennem den nordlige grund og hen under vejen til den sydlige del. Ingeniøren vurderede også, at spildevandsledningen, som går fra brønd S50-S51 og S50-S61, udgør et hovedanlæg, mens resten af ledningerne ligger til brug for bebyggelsen, og er stikledninger, der ikke er grundforbedrende.
Hovedanlægsdelen er markeret med rød og blå farve i bilag C, og det er altså kun denne del af kloakanlægget, som efter ingeniørens vurdering udgør en fradragsberettiget grundforbedring.
De resterende ledninger er således ikke fradragsberettigede, da ledningerne nøje følger den opførte bebyggelse, og da anlægget er anlagt og konstrueret således, at det er dimensioneret til det konkrete byggeri. Forsyningsledningerne ud til de enkelte bygninger er anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse, og ledningerne har ingen værdi uden den konkrete bebyggelse.
Skatteministeriet gør derfor gældende, at det kun er den del af kloakanlægget, som er markeret med rød og blå farve på bilag C, som udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
Rigtigheden af de vurderinger, som Skatteankestyrelsen foretog, og som Skatteministeriet tiltræder, understøttes af skønsmand KJ’s skønserklæring af 29. februar 2016 (bilag G).
Det er i skønserklæringen af 29. februar 2016, som besvarelse på spørgsmål 7 om genanvendeligheden af regnvandsledningerne markeret med blå farve på bilag 4, anført:
”Ja, de markerede regnvandsledninger kan genanvendes, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden. Det er dog en betingelse, at ledningerne, såfremt de genanvendes, ikke bortleder mere vand (l/s), end der kommer fra den nuværende bebyggelse. Dvs. arealet af nye bygninger/belægninger opstrøms hver ledning må ikke være større end arealet af de nuværende bygninger/belægninger. Dette gælder for hver eneste ledningsstrækning, da regnvandet fra hele det opstrømsliggende område løber gennem hele ledningstrækningen. Hvis alle opstrømsarealer af en fremtidig bebyggelse er mindre (eller af tilsvarende størrelse) end de nuværende arealer tilsluttet regnvandsledningerne, kan alle regnvandsledningerne genanvendes. Såfremt nogle strækninger fremover får (væsentligt) større areal tilsluttet, vil disse ledninger sandsynligvis ikke kunne genanvendes.
Det skønnes, at genanvendelse af regnvandsledningerne ikke bliver aktuel ifm. en fremtidig ny bebyggelse. Årsagerne hertil er blandt andre følgende:
- Fremtidige huse (specielt tagrender og afløb fra pladser) skal placeres stort set samme sted som de nuværende, såfremt ledningerne skal genanvendes. Jo mere en ny placering afviger fra den nuværende, jo større bliver behovet for at lægge nye ledninger. Hvis fremtidige huse bygges og placeres samme sted og med samme (eller mindre) areal, kan ledningerne sandsynligvis genanvendes.
- En ny bebyggelse vil i byggefasen nødvendiggøre, at der køres med kraner og andre tunge maskiner i området. En tung trafik som dette kan medføre skader på ledningerne, såfremt de ikke beskyttes med f.eks. jernplader. Beskyttelse med jernplader (eller lign.) i en byggefase, er også en anseelig udgift.
- De eksisterende bygninger er uden kælder. En evt. fremtidig bebyggelse skal ligeledes være uden kælder, for ledningerne ligger ikke dybt nok til at kunne afvande kælderskakte og lign. (med mindre der etableres pumper).
- De eksisterende ledninger er 30-35 år gamle, og det vil nok blive foretrukket at have nye ledninger til en ny bebyggelse. Specielt i lyset af, at værdien af ledningerne ikke er meget i forhold til værdien af en ny bebyggelse.”
Skønsmanden afgav en tilsvarende besvarelse i forhold til spildevandsledningerne markeret med rød farve på bilag 4, jf. skønsmandens besvarelse af spørgsmål 14.
Heraf kan man udlede, at de omhandlede kloakledninger er så tæt knyttet til det eksisterende byggeri på ejendommen, at ledningerne umiddelbart kun har værdi i forbindelse med byggeriet. Skønsmandens besvarelse bekræfter således, at de resterende ledninger, som Skatteankestyrelsens ingeniør ikke har anset for at udgøre et hovedanlæg, ikke bevirker en stigning af den ubebyggede grunds værdi. Ledningerne er derfor heller ikke fradragsberettigede, jf. UfR 2017.2052.H.
Over for såvel Skatteankestyrelsens vurderinger som skønsmanden erklæring har H1 ikke bevist, at der er kloakledninger, ud over de markerede med rød og blå farve på bilag C, der forøger værdien af boligselskabets grund i ubebygget stand. Det fremhæves herved, at Vurderingsankenævnets afgørelse er truffet uden kendskab til de konkrete ledninger på ejendommen.
Skatteministeriet har under forberedelsen nedlagt en skærpet påstand om, at H1 har ret til et mindre fradrag i grundværdien end anerkendt af Vurderingsankenævnet, og at boligselskabets fradrag derfor skal nedsættes.
Efter Vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) må H1 have opnået fradrag for en større del af ledningsnettet end de i bilag C markerede ledninger med rød og blå farve.
Vurderingsankenævnet har indrømmet et fradrag på 1.000.000 kr. Udgifterne til etablering af det fradragsberettigede hovedanlæg på boligselskabets ejendom (markeringen med rød og blå i bilag C) er af Skatteankestyrelsens ingeniør beregnet til 614.703 kr., jf. bilag D. Beregningen er udarbejdet efter de principper, der sædvanligvis anvendes ved udøvelse af skønnet over, hvad det har kostet at udføre et givet anlæg i et givet år. Det indrømmede fradrag er næsten to gange større end den beregnede udgift til at anlægge det fradragsberettigede hovedanlæg.
Der er således ingen tvivl om, at H1 har opnået et fradrag, der meget væsentligt overstiger det fradrag, som H1 er berettiget til.
Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag skal derfor nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets principale påstande.
Skatteministeriet er berettiget til at nedlægge skærpede påstande. Nedlæggelse af skærpede påstande er ikke udtryk for, at skatteministeren træffer afgørelser. Afgørelsen er derimod overladt til retten.
Den omstændighed, at Skatteministeriets principale påstand er baseret på et skøn ud fra de beregninger over udgiften, som Skatteankestyrelsens ingeniør har foretaget, medfører heller ikke, at der skal udvises tilbageholdenhed med at ændre Vurderingsankenævnets afgørelser.
Det er alene som følge af boligselskabets anvendelse af overspringsreglen, at der ikke blev truffet en endelig afgørelse i det administrative system.
At Skatteministeriet har nedlagt en skærpet påstand under sagen, ændrer ikke ved bevisbyrdens placering og dermed, at det er H1, der har bevisbyrden for, at de omtvistede kloakledninger har ført til en større forøgelse af værdien af boligselskabets grund i ubebygget stand end anerkendt af Skatteministeriet.
Det er H1 og ikke Skatteministeriet, ”der påstår noget”, og H1 må derfor løfte den sædvanlige bevisbyrde for sit synspunkt. H1 har endvidere ikke godtgjort, at de skønsmæssige beløb, som Skatteministeriets principale påstande er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt resultat.
Selv hvis det antages, at bevisbyrden påhviler Skatteministeriet, har ministeriet løftet denne, jf. det ovenfor anførte.
Den subsidiære påstand er nedlagt for det tilfælde, at retten ikke finder grundlag for at nedsætte fradraget i overensstemmelse med ministeriets principale påstand, men er enig i Skatteministeriets synspunkter om forsyningsledningernes grundforbedrende karakter.
Skatteministeriet gør overordnet gældende, at H1 ikke er berettiget til fradrag for udgifter til etablering af de omhandlede vandledninger på ejendommen beliggende Y1-adresse og Y2-adresse.
Skatteankestyrelsens ingeniør foretog også en vurdering af, hvilken del af vandledningerne, der udgør hovedanlæg. Denne del er markeret med blå farve på bilag E, og Skatteministeriet gør i den forbindelse gældende, at det kun er denne del af vandforsyningsledningerne, som udgør et hovedanlæg.
H1 har imidlertid ikke afholdt udgifter til at etablere denne del af vandledningerne.
Dette er ubestridt. Det er G1, der har anlagt og ejer ledningen, ligesom G1 har vedligeholdelsespligten på ledningen, jf. herved også det i duplikken på side 4-5 anførte og bilag E og F.
I den forbindelse bemærkes, at H1 allerede har fået fradrag for tilslutningsbidrag vedrørende vandledninger, jf. Vurderingsankenævnets sagsfremstilling, side 15, 2. afsnit (bilag 1).
H1 har altså ikke afholdt etableringsudgifter til den del af vandledningerne, som er markeret med blå farve i bilag E, og selv hvis H1 skulle have afholdt udgifter til tilslutningsbidrag til G1 for tilslutning til vandledningen, har H1 allerede fået fradrag herfor.
H1 har ikke godtgjort, at de resterende vandledninger, der er markeret med blå farve på bilag 8, udgør fradragsberettigede hovedanlæg, der har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens dagældende § 17.
De pågældende ledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende ledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. Ledningerne har derfor karakter af stikledninger og berettiger derfor ikke til fradrag jf. UfR 2017.2052H, UfR 2014.3322H (SKM2014.574.HR), UfR 2014.859H (SKM2013.879.HR), UfR 2013.2277H (SKM2013.369.HR), SKM2015.503.ØLR og SKM2013.388.VLR.
Dette støttes også af det under sagen gennemførte syn og skøn over vandledningerne, som er markeret med blå farve på bilag 8.
På spørgsmålet om hvorvidt vandledningerne, som er markeret med blå farve i bilag 8, kan genanvendes, svarede skønsmanden som besvarelse af spørgsmål 21, at dette ikke ville være hensigtsmæssigt på grund af bl.a. følgende omstændigheder:
”Fremtidige huse skal placeres stort set samme sted som de nuværende, såfremt ledningerne skal genanvendes. Jo mere en ny placering afviger fra den nuværende, jo større bliver behovet for nye vandledninger.”
Ifølge skønsmandens besvarelse må vandledningerne altså anses for at være tilknyttet det eksisterende byggeri på ejendommen, hvilket taler imod fradragsberettigelse.
H1 er dermed ikke berettiget til fradrag for udgifter til etablering af vandforsyning på boligselskabets ejendom.
Sagsøgte har supplerende under hovedforhandlingen gjort gældende, at sagsøgerens indsigelse mod beregning af længden af kloakledning som fremsat i påstandsdokumentet, er ny, og kunne være fremsat langt tidligere. Det er ikke bevist, at den tidligere foretagne beregning er forkert. Den ny udregning er foretaget ensidigt af sagsøgeren.
Vurderingsankenævnet traf den 21. maj 2012 afgørelse om, at der kunne ske fradrag i grundværdien for forbedringer af ejendommen Y3-adresse med 1.000.000 kr. for kloak, regnvand og spildevand og 0 kr. for vandforsyning. Vurderingsankenævnet var ikke i besiddelse af ledningskort.
Sagsøgeren indbragte i medfør af reglen i skatteforvaltningslovens afgørelsen for retten forinden Landsskatteretten, som sagen af sagsøgerne var indbragt for, traf afgørelse. Under sagens forberedelse har sagsøgte på baggrund af fremlagte ledningskort (bilag C) skærpet påstanden vedrørende kloakforsyning til at angå fradrag for udgifter afholdt til etablering af kloakforsyningsledninger på 614.703 kr. Parterne er enige om, at det er de ledninger, der er markeret med rødt og blåt i bilag C, der kan opnås fradrag for. Sagsøgeren har ensidigt op til afgivelse af påstandsdokument på baggrund af kortet sammenholdt med prisberegningen (bilag D) beregnet, at der i beregningen af længden af regnvandsledningen mangler 116 meter betonrør, diameter 300 mm. Uanset, at dette fremkommer sent og kunne være fremkommet tidligere, ses beregningen velfunderet og det manglende ledningsstykke er ikke uvæsentligt for beregningen af fradrag. Som følge heraf tages sagsøgerens påstand vedrørende kloakforsyningen til følge.
Det fremgår Højesterets dom SKM2017.330.HR og vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18, at det er afgørende om et anlæg har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien (værdien af grunden i ubebygget stand). Anlægget kan være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at den kun har værdi i forbindelse med denne, og spørgsmålet om fradragsret for udgifter til anlægsarbejder på en storparcel må afgøres efter samme principper, uanset typen af anlæg.
Uanset, at den del af vandledningerne, som sagsøgeren påstår fradrag for, ret nøje følger forløbet af den kloakforsyningsledning, som der er indrømmet fradrag for, er det efter rettens opfattelse ikke et udtryk for, at de af den grund har en selvstændig værdi for ansættelse af grundværdien. Kloakforsyningsledningen har en selvstændig værdi, fordi den sydlige grund ikke, hvis ledningen ikke gik igennem den nordlige grund, ville have adgang til kloakforsyningen. Det samme gør sig ikke gældende vedrørende den vandledning, som sagsøgeren ønsker fradrag for, og den kan derfor ikke på den baggrund antages at have en selvstændig værdi. Herefter, og idet vandledningen nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, jf. også skønsmandens besvarelse af spørgsmål 29, tages sagsøgtes frifindelsespåstand vedrørende fradragsret for vandforsyningsledningen til følge som nedenfor bestemt.
Efter sagens udfald skal omkostningerne, herunder også omkostninger til syn og skøn, bæres af sagsøgeren. Retten har herved lagt vægt på, at sagsøgeren på et langt tidligere tidspunkt kunne have fremlagt oversigtskort og foretaget den beregning, som er fremkommet kort tid før hovedforhandlingen og som har bevirket, at sagsøgeren fik medhold i påstanden vedrørende kloakforsyning. Retten har endvidere lagt vægt på, at de afholdte syn og skøn ikke har støttet sagsøgerens påstand.
Omkostningerne, der skal betales til sagsøgte, fastsættes til 62.500 kr., der dækker omkostninger til advokat inkl. moms. Retten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens værdi, omfanget af skriftvekslingen og på, at der har været afholdt syn og skøn.
Sagsøgte frifindes for den af sagsøgeren nedlagte påstand vedrørende vandforsyning på ejendommen.
Inden 14 dage betaler sagsøgeren omkostninger til sagsøgte med 62.500.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ansvar for udlægning af plastgranulat på ridebane - forældelse? | Forum Orientering
Ansvar for udlægning af plastgranulat på ridebane - forældelse?
Skrevet af Forum Advokater d. 28/11 - 2005
Selvom det kan forekomme urimeligt, kan venlighed blive erstatningspådragende. Endda også for modtageren af venligheden. Denne afgørelse drejer sig om udlægning af et plastikgranulat, der var miljømæssigt utilladelig, og som afstedkom deponeringsudgifter.
En jern- og metalvirksomhed havde modtaget kabelskrot, hvis plastik efter udtagning af kobberet blev omdannet til granulat. Granulatet, der var et affaldsprodukt, blev normalt anvendt til fremstilling af blandt andet skiltefødder og gulvbelægning.
I 1992 og 1993 blev noget af granulatet imidlertid efter aftale med ejeren af en ridebane vederlagsfrit udlagt på ridebanen. Ridebanen anvendes hovedsagligt erhvervsmæssigt.
Udlægningen skete imidlertid uden, at nogen af parterne tænkte på at indhente myndighedernes tilladelse, og da myndighederne opdagede det, krævede de granulatet deponeret i kommunen og udgifterne dækket af ridebaneejeren.
Ridebaneejeren krævede udgifterne dækket af jern- og metalvirksomheden.
Byretten havde givet ridebaneejeren medhold, men landsretten frifandt jern- og metalvirksomheden.
Sagen gik videre for Højesteret, der fandt, at både den ene og den anden havde handlet uforsvarligt ved uden tilladelse og uden nærmere undersøgelse af de miljømæssige konsekvenser at have udlagt plastikgranulat på ridebanen. Højesteret fandt derfor, at begge parter måtte deltage i betalingen af udgifterne ved deponeringen, og fordelte udgifterne ligeligt mellem dem.
Der skulle herefter behandles et forældelsesspørgsmål, idet spørgsmålet var, om ridebaneejerens refusionskrav mod jern- og metalvirksomheden var omfattet af lov om produktansvar, idet hans krav i så fald ville være forældet. Højesteret fandt imidlertid, at kravet ikke kunne anses som omfattet af hverken lovbestemt eller ulovbestemte produktansvarsregler, og at forældelsesspørgsmålet derfor måtte afgøres efter den femårige forældelsesregel i DL-1908-Loven. Da ridebaneejeren havde reageret indenfor fem år efter, at han måtte blive klar over, at der ville blive udstedt et påbud til ham, måtte forældelsesfristen regnes fra denne dato, og derfor var sagen ikke forældet på tidspunktet for stævningens udtagelse.
(Højesterets som af 30. juni 2005 i sag 178/2004, 2. afd., UfR2005.2949H)
Højesteret lagde vægt på, at granulatet blev udlagt på ridebanearealet i begge parters interesse. Højesteret lagde tillige vægt på, at det var ubetænkeligt at lægge til grund, at det af miljømæssige årsager blev nødvendigt at fjerne granulatet. På denne baggrund var Højesteret nødt til at nå frem til at begge parter havde handlet uforsvarligt.
Det der derefter er interessant er, hvorledes man fordeler ansvaret, og her slår Højesteret fast, at udgangspunktet er, at udgifterne skal deles ligeligt mellem flere skadevoldere, hvis ikke der foreligger omstændigheder, der kan begrunde en anden fordeling.
GAVER TIL OG FRA UDLANDET
Opsigelsesvarsel kan ikke angives ale...
Næstved Kommune har ret til at købe ”...
Ophævelse af konkurrenceklausul


text:
Højesteret har afsagt dom i Prom-sagen - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret afsagde den 29. marts 2012 dom i en erstatningssag, der var anlagt af Miljøstyrelsen i anledning af oprydning på den såkaldte Prom-grund. Ved dommen nåede Højesteret frem til, at fætrene Prom var erstatningsansvarlige for en mindre del af de udgifter, som Miljøstyrelsen havde anvendt til oprydning på grunden. Erstatningen blev nedsat i forhold til landsrettens dom i sagen.
Erstatningssagen var anlagt mod de to fætre, der ejede og drev virksomheden i de sidste år ind til den blev tvangslukket af det tidligere Storstrøms Amt i 1997. Sagen drejede sig om, hvorvidt fætrene kunne gøres personligt ansvarlige for udgifterne til oprydning af kemikalieaffald fra ejendommen.
Affaldet var ophobet på ejendommen siden 1960’erne, og vedrørte både gammelt og nyere affald generet i forbindelse med driften på ejendommen. Alle kemikalier på ejendommen blev med en enkelt afgørelse fra Langebæk Kommune i 1991 kvalificeret som affald.
Miljøstyrelsen gjorde under retssagen et krav gældende på 6,7 mio. kr. svarende til en del af de samlede udgifter til oprydning på ejendommen.
Påbuddenes gyldighed
Under sagen gjorde fætrene gældende, at de påbud om affaldsbortskaffelse, som blev udstedt til virksomheden, var ugyldige, og at delvis manglende efterkommelse af påbuddene derfor ikke kunne anses for erstatningspådragende. Herudover ville anbringendet have betydning i forhold til den i 2001 afsluttede straffesag om samme emne mod den ene af fætrene.
Begrundelsen for argumentet om, at påbuddene var ugyldige, var, at der alene med hjemmel i miljøbeskyttelseslovens § 41 kan stilles vilkår, der retter sig mod den fremtidige drift på ejendommen. I en dom vedrørende jordforurening fra 2006 (UfR 2006.1531 H) fandt Højesteret således, at bestemmelsen i miljøbeskyttelsesloven ikke kunne anvendes til at udstede påbud overfor en stedfunden forurening men alene kunne anvendes i forhold til foranstaltninger til nedbringelse af den fremtidige forurening fra en virksomhed. Denne dom var en omstødelse af Højesterets udtalelse i den såkaldte Herlev-sag (UfR 2001.1709 H).
Højesteret fandt imidlertid, at påbuddene var gyldige, idet affaldsoplaget ikke kunne sidestilles med en stedfunden jordforurening. Højesteret har således med dommen slået fast, at oplag af gammelt affald på en virksomhed kan reguleres med hjemmel i miljøbeskyttelseslovens § 41.
Ersatningens størrelse
Højesteret fandt, at fætrene på grund af omstændighederne ved stiftelsen af anpartsselskabet i 1994 og fætrenes tidligere deltagelse i ledelsen af driften på ejendommen kunne gøres ansvarlig for manglende overholdelse af påbud, som var udstedt til virksomheden inden virksomheden blev overdraget til fætrene i 1994.
Højesteret fandt imidlertid, at fætrene alene var ansvarlige for de øgede affaldsmængder, som var produceret i forbindelse med fætrenes drift af virksomheden på ejendommen fra 1. januar 1995 til tvangslukningen af virksomheden i april 1997. Dette svarede til en udgift på 534.000 kr.
Modsat landsretten, der havde pålagt fætrene at betale godt 1,3 mio. kr. i erstatning, fandt Højesteret, at erstatningskravet skulle reduceres med de mængder af gammelt affald, som fætrene havde fjernet i perioden.
Advokat Poul Hvilsted repræsenterede fætrene Prom under retssagen.
Principiel dom om forsyningspligt
I ny principiel dom fastslår Københavns Byret, at spildevandsselskaberne ved omdannelse af en tilsluttet erhvervsejendom ikke er forpligtet til at føre stik frem til de nye boligmatrikler.


text:
Skat.dk: Fri bil - pick-up - tilkaldevagt - betalt moms - parkeret ved bopæl
13 Jul 2006 10:12
30 Jun 2006 08:52
Pick-up, kørebog, tilkaldevagt, fraskrivelseserklæring, kontrol, værkstedsvogn
Skatteyderen havde af sin arbejdsgiver fået stillet en pick-up til rådighed for kørsel i firmaets interesse. Han havde tilkaldevagt, hvorfor bilen uden for normal arbejdstid var parkeret på hans private bopæl.
Højesteret fandt, at firmabilen var egnet til privat benyttelse. Højesteret henså herved til, at der i bilen foruden førersædet var et passagersæde, at skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet.
For så vidt angår tilkaldevagten bemærkede Højesteret, at skatteyderen som en del af sine almindelige arbejdsopgaver kunne tilkaldes døgnet rundt af virksomhedens kunder. Ordningen indebar, at han kunne benytte firmabilen til kørsel mellem sit hjem og arbejdspladsen, ligesom bilen var på hans bopæl hele året bortset fra ferieperioder, enkelte weekends og under andet fravær. En sådan ordning fandt Højesteret ikke kunne anses for omfattet af skattemyndighedernes praksis som beskrevet i pkt. 12.4.6.4 i cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 (personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid), hvorefter kørsel mellem hjemmet og virksomheden uden for normal arbejdstid ikke udløser beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 4. Skatteyderens tilkaldeordning kunne således ikke begrunde en undtagelse fra denne beskatning.
Efter oplysningerne om omfanget af skatteyderens kørsel mellem hjemmet og virksomheden anså Højesteret denne kørsel for privat og ikke erhvervsmæssig.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at udtalelser fra skatteforvaltningen havde givet skatteyderen en berettiget forventning om, at hans brug af bilen ikke ville medføre ændringer i skatteansættelsen.
Højesteret tiltrådte herefter, at værdien af fri bil er medregnet ved opgørelsen af skatteyderens skattepligtige indkomst i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, og stadfæstede derfor landsrettens dom.
Ligningsvejledningen 2006-2 A.B.1.9.2
Indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag 2006-2 B.1.6.1
Torben Melchior, Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Asbjørn Jensen og Marianne Højgaard Pedersen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 6. afdeling den 10. februar 2004.
Appellanten, A, har yderligere gjort gældende, at han på baggrund af tilkendegivelser fra skattemyndighederne i 1994 har fået en retsbeskyttet forventning om, at han ikke ville blive rådighedsbeskattet vedrørende firmabilen, såfremt han fulgte den fremgangsmåde, som han havde beskrevet over for skatteforvaltningen.
I brev af 7. april 1994 til A fra Skatteforvaltningen hedder det bl.a.:
"I skrivelse af 3. marts 1994 forespørger De om den skattemæssige side af evt. privatkørsel i 1994 i firma-servicevogn.
Deres forespørgsel er yderligere drøftet ved et personligt møde den 24. marts 1994 her på kontoret.
De har oplyst, at De er ansat som servicechef i G1 A/S med ansvaret for Jylland og Fyn, med en månedlig løn på kr. 50.000. De er stillet en servicevogn på gule plader til rådighed for kørsel dels mellem hjem og fast arbejdsplads og dels for kørsel mellem hjem og skiftende arbejdspladser. Af hensyn til døgnvagtordning forlanger Deres arbejdsgiver, at servicevognen medbringes til privat adresse efter arbejdstids ophør. Deres døgnvagt forløber hele året minus ferie. Det er kun Dem, der deltager i vagtordningen, så der foreligger ingen vagtplan, og De skal ikke efterfølgende rapportere om udkald m.v. Firmabilen må ikke anvendes til privat kørsel, men De har oplyst, at der er betalt moms af bilen, og at den i øvrigt er egnet til personbefordring.
Af Skatteministeriets cirkulære nr. 202 af 13. december 1993 punkt 2.4.5.7 fremgår:
"Personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid kan i forbindelse med vagten køre mellem hjemmet og virksomheden, uden at det udløser beskatning efter § 16, stk. 4, af fri bil.
Det er dog en betingelse, at kørsel fra hjemmet til de adresser, som den pågældende bliver kaldt til, må forventes at kunne henføres under ligningslovens § 9 B."
Skatteforvaltningen er dog efter de foreliggende oplysninger af den opfattelse, at Deres kørsel mellem hjemmet og virksomheden i forbindelse med Deres vagtordning ikke er omfattet af Skatteministeriets cirkulære punkt 2.4.5.7, idet Deres døgnvagtordning er af permanent karakter, omfattende hele indkomståret minus ferie, og der sker en fast aflønning pr. måned. Døgnvagtordningen er således anset som en del af Deres ansættelsesbetingelser.
Efter cirkulærets punkt 2.4.5.2 anses kørsel mellem hjem og arbejde skattemæssigt for privat kørsel, hvis ikke kørslen kan henføres under Ligningslovens § 9 B som erhvervsmæssig. Kørsel i firmabil mellem hjem og arbejde uden for området af § 9 B udløser derfor normalt beskatning efter § 16, stk. 4.
Ifølge Ligningslovens § 9 B, stk. 1 anses følgende kørsel for erhvervsmæssig:
A)befordring mellem sædvanlig bopæl og arbejdsplads i indtil 60 arbejdsdage,
B)befordring mellem arbejdspladser (for samme arbejdsgiver) og
C)befordring inden for samme arbejdsplads.
Ifølge lovens § 9 B, stk. 2, fremgår det, at når der er forløbet 60 på hinanden følgende arbejdsdage siden den pågældende sidst har været på en arbejdsplads, som nævnt i stk. 1, litra a, påbegyndes en ny 60 dages periode.
Ved afgørelse af, om befordring mellem sædvanlig bopæl har fundet sted i indtil 60 arbejdsdage, tages også arbejdsdage i de sidste tre måneder af indkomståret 1993 i betragtning.
For Deres vedkommende vil problemet sandsynligvis blive, at De begynder/slutter arbejdsdagen på arbejdsgivers adresse for ofte, hvorfor der skal ske beskatning af rådighed over firmabilen efter retningslinierne i Ligningslovens § 16, stk. 4.
Til den af Dem afleverede "Aftale vedrørende brug af servicevogn" mellem Dem og G1 A/S bemærkes i øvrigt, at De ikke er omfattet af punkt 3, idet denne undtagelse om, at kørsel mellem hjem og virksomhed højst 1 dag om ugen, ikke betragtes som privatkørsel - kun gælder for skattepligtige, der som led i kundeopsøgende arbejde fra hjemmet i øvrigt udelukkende kører erhvervsmæssigt."
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af A og SS.
A har supplerende forklaret bl.a., at han stadig kører i den samme bil, som han benyttede i 1995-96. Bilen blev købt i 1991. Virksomheden betalte moms af bilen, fordi den vejede under 3 tons og ikke stod på arbejdspladsen efter almindelig arbejdstids ophør. I sådanne tilfælde krævede toldvæsenet, at der blev betalt moms af varevognene. Der blev på det tidspunkt betalt moms af alle virksomhedens varevogne. Han mente, at virksomheden dengang havde 16-17 varevogne i alt. I dag betaler virksomheden ikke moms af varevognene, fordi de er så tunge, at det ikke er nødvendigt.
I begyndelsen af 1994 underskrev han en fraskrivelseserklæring. Han havde i dagspressen læst, at der var kommet nye beskatningsregler, og at politiet ikke længere kunne medtage deres tjenestevogne til deres bopæl uden at blive beskattet heraf. Han kontaktede derfor telefonisk skattevæsenet. Han talte med NJ, som sagde, at det ville være en god idé, at han underskrev en fraskrivelseserklæring. Han bad om et møde med skatteforvaltningen, og der blev herefter afholdt et møde i begyndelsen af marts 1994 mellem ham og NJ. Hun så den fraskrivelseserklæring, som han havde med, og der blev ændret et par punkter i fraskrivelseserklæringen. Han underskrev herefter fraskrivelseserklæringen, og NJ sagde, at det herefter var i orden, forstået på den måde, at han ikke ville blive beskattet af bilen. Hun godkendte således ordningen, og hun oplyste, at det ikke var nødvendigt, at han førte kørebog. Han er bekendt med, at virksomhedens servicemontører har underskrevet en tilsvarende fraskrivelseserklæring, og de er ikke blevet beskattet af deres biler. To år senere blev han kontaktet af skatteforvaltningen, der ikke ville godkende ordningen uden kørebog.
Han har aldrig ført en egentlig kørebog. Det gjorde han heller ikke i 1995 og 1996, men han registrerede af hensyn til virksomheden antallet af kørte erhvervskilometer, når han fyldte brændstof på bilen.
Virksomheden har døgnvagt, og han har haft tilkaldevagt siden den 28. oktober 1982. Tilkaldevagten indebærer, at han står til rådighed 24 timer i døgnet, når han har vagt, og at det er nødvendigt at have en servicebil til rådighed under tilkaldevagten, idet han skal bruge værktøj og teknisk udstyr, som findes i servicebilen. Der kan ikke sidde personer på passagersædet i den firmabil, han benytter, idet der er placeret dyrt udstyr på passagersædet og på gulvet ved passagersædet, fordi han ikke vil have dette dyre udstyr liggende bagved.
Han har kørt døgnvagt på samme måde i hele den periode, han har været ansat i virksomheden. Kunderne kunne kontakte ham på alle tidspunkter af døgnet under hans tilkaldevagt. Han er gennemsnitligt kørt ud til kunder 1-2 gange pr. uge uden for almindelig kontortid. Han er ikke blevet beskattet af firmabilen i årene før 1994.
Virksomheden, som har hovedkontor i ..., har en filial i ..., hvor der er værksted og lager på et par hundrede kvadratmeter. Der var 12 ansatte montører og servicefolk tilknyttet filialen i ... i 1995 og 1996. Han kom i filialen i ... omkring hver anden dag i 1995 og 1996. Han registrerede alt det arbejde, han udførte under døgnvagten, og oplysningerne blev sendt til virksomheden. Når han ikke havde tilkaldevagt, stillede han bilen i filialen i ..., og han overgav personsøgeren til den, der skulle have vagten i stedet for ham. Grunden til, at han stillede bilen i ..., når han eksempelvis havde ferie skyldtes, at han af skattevæsenet havde fået oplyst, at den ikke måtte stå derhjemme i disse tilfælde. Bilen kunne godt benyttes af andre, når den stod i ..., men det skete ikke, idet de øvrige montører havde deres egne biler.
I 1995 og 1996 havde han en privatbil. I 1994 havde han købt en ny Opel Vectra, som blev skiftet ud med en ny Opel Vectra i 1996. Den private bil blev benyttet af ham og hans hustru. Hans hustru arbejdede hjemme, hvor hun havde en mindre virksomhed. Hun lavede figurer, som blev solgt primært fra hjemmet, men også på mindre markeder eksempelvis julemarkeder.
SS har supplerende forklaret bl.a., at han blev ansat som økonomichef i G1 A/S i oktober 1991. Han undrede sig over, at virksomheden ikke afløftede momsen på servicebilerne, men det var ikke det første, han tog hånd om, og virksomheden har derfor først fra 1994 afløftet momsen på servicebilerne.
I 1994 fik virksomheden et udkast til en fraskrivelseserklæring fra virksomhedens revisor, idet virksomheden fandtes at have bevisbyrden over for skattevæsenet for, at medarbejderne ikke benyttede servicebilerne privat. Virksomheden tillod ikke, at servicebilerne blev benyttet privat, og alle montører underskrev i 1994 en fraskrivelseserklæring. Der var på det tidspunkt ca. 24 montører i virksomheden. Der var ingen montører, der fik problemer med skattevæsenet udover A. As bil er i virksomheden altid blevet betragtet på samme måde som de øvrige montørers biler.
Virksomheden har altid kontrolleret, at bilerne ikke benyttes privat, men virksomheden har ikke krævet, at de ansatte førte en egentlig kørebog. Det var ifølge skattevæsenets oplysninger heller ikke nødvendigt i årene 1994-96. Virksomhedens kontrol er en indirekte kontrol, det vil sige, at virksomheden vurderer, om antallet af kørte kilometer og forbruget af brændstof harmonerer med de udførte opgaver. Kontrollen af As kørsler har altid været forholdsvis nem, idet hans kørsler aldrig har varieret meget.
Der har i virksomheden G1 altid været en stærk firmaånd, og han har sjældent mødt nogen så regelret som A, som efter hans klare overbevisning ikke på noget tidspunkt har kørt privat i firmabilen.
A har tilkaldevagt, hvilket han også havde i 1995 og 1996, og en servicebil er en absolut nødvendighed for at kunne udføre vagten. Det er baggrunden for, at virksomheden har betragtet kørslerne mellem hjem og arbejde som erhvervsmæssig. As servicevogn er en pickup og kan betegnes som et lille værksted.
Alle virksomhedens servicevogne indeholder udstyr og lager, og værdien heraf overstiger 100.000 kr. Virksomhedens tilkaldevagt på Sjælland fungerer på samme måde som tilkaldevagten for Jylland og Fyn, dog således at tilkaldevagten på Sjælland skifter fra uge til uge mellem forskellige montører. Montørerne kører hjem i deres servicebiler. Det har aldrig givet problemer med skattevæsenet. Montørerne kører hjemmefra direkte ud til kunderne, primært for at udføre planlagte serviceopgaver, og bilerne er fyldt op med henblik på at udføre disse opgaver. Servicefolkene er således ikke på virksomheden dagligt. Serviceindberetningerne sendes eller afleveres f.eks. i forbindelse med, at der fyldes nye varer på bilen.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at firmabilen var egnet til privat benyttelse.
Det må som ligeledes anført af landsretten lægges til grund, at A som en del af sine almindelige arbejdsopgaver kunne tilkaldes døgnet rundt af virksomhedens kunder. Ordningen indebar, at han kunne benytte firmabilen til kørsel mellem sit hjem og arbejdspladsen i ..., ligesom bilen var på hans bopæl hele året bortset fra ferieperioder, enkelte weekends og under andet fravær. En sådan ordning kan ikke anses for omfattet af skattemyndighedernes praksis som beskrevet i pkt. 12.4.6.4 i cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 (personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid), hvorefter kørsel mellem hjemmet og virksomheden uden for normal arbejdstid ikke udløser beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 4. As tilkaldeordning kan således ikke begrunde en undtagelse fra denne beskatning.
Efter oplysningerne om omfanget af As kørsel mellem hjemmet og virksomheden i ..., jf. bl.a. hans forklaring herom for Højesteret, må denne kørsel anses for privat og ikke erhvervsmæssig.
Højesteret finder det ikke godtgjort, at udtalelser fra skatteforvaltningen har givet A en berettiget forventning om, at hans brug af bilen ikke ville medføre ændringer i skatteansættelsen.
Højesteret tiltræder herefter, at værdien af fri bil med rette er medtaget ved opgørelse af As skattepligtige indkomst for 1995 og 1996 i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4. Højesteret stadfæster derfor dommen.


text:
Skau Reipurth & Partnere | Højesteret afsiger dom om godtgørelser til medarbejder afskediget under barsel
februar 6, 2015	by freedomagency	0 Comments 970 Views
Højesteret afsiger dom om godtgørelser til medarbejder afskediget under barsel
Højesteret har i en nyligt afsagt dom af 4. februar 2015 (sag 189/2013) fastslået, at en tidligere medarbejder hverken havde krav på godtgørelse som følge af ligebehandlingslovens bestemmelser om opsigelse under barsel, eller godtgørelse efter erstatningsansvarsloven, som følge af privatlivskrænkelser ved arbejdsgiverens gennemgang af medarbejderens og dennes ægtefælles e-mail korrespondance.
Den tidligere medarbejder havde imidlertid krav på et mindre godtgørelsesbeløb i henhold til funktionærlovens § 2 b, som blev opgjort bl.a. under hensynstagen til den omstændighed, at hun på tidspunktet for bortvisningen allerede var opsagt med rette.
Sø- og Handelsretten afsagde den 5. juli 2013 dom i en sag vedrørende blandt andet berettigelsen af en indgivelse af patentansøgning fra en forsker (herefter ”B”), hvis hustru (herefter ”A”), var ansat i den afskedigende virksomhed. Sø- og Handelsretten fastslog, at virksomheden ikke havde løftet bevisbyrden for, at B’s ansøgninger var retsstridige.
For Højesteret indbragte A herefter spørgsmålet om opsigelsens og bortvisningens berettigelse, og nedlagde i den forbindelse påstand om betaling af 1) godtgørelse for uberettiget opsigelse under barsel, jf. ligebehandlingslovens § 9, jf. § 16, 2) godtgørelse for uberettiget bortvisning, jf. funktionærlovens § 2 b, og 3) godtgørelse for tort, jf. erstatningsansvarslovens § 26, som følge af privatlivskrænkelser.
Godtgørelse for opsigelse under barsel
Højesteret fandt, at virksomheden havde godtgjort, at det var uden betydning for afskedigelsen, at A var på barsel, hvorfor A ikke havde krav på godtgørelse.
Højesteret lagde ved afgørelsen særlig vægt på, at selskabet havde en dårlig økonomi på afskedigelsestidspunktet og at den dårlige økonomi havde nødvendiggjort besparelser, herunder en nedsættelse af medarbejderstabens størrelse med ca. 40 % samt lukning af de forskningsafdelinger, som beskæftigede sig med forskningsområder, der lå uden for de aktiviteter, selskabet ifølge en ny strategi ville koncentrere sig om.
A’s chef blev bedt om at udpege de fem medarbejdere, som han bedst kunne undvære. A var iblandt disse, og da A var ph.d.-studerende og derfor ikke besad samme faglige evner og erfaring, som de kolleger, hun havde sammenlignet sig med, var afskedigelsen berettiget.
Godtgørelse for bortvisning
Virksomheden havde begrundet bortvisningen af A med, at hun havde overtrådt sin loyalitetsforpligtelse ved at afsløre forretningshemmeligheder for sin ægtefælle og virksomhedens konkurrent, B.
Højesteret henviste til Sø- og Handelsrettens dom, som fastslog, at B ikke havde indgivet patentansøgninger i strid med virksomhedens rettigheder, og på den baggrund fandt Højesteret ikke, at der forelå forhold, som kunne begrunde bortvisningen, hvorfor A var berettiget til en godtgørelse for uberettiget bortvisning efter funktionærlovens § 2 b.
Under hensynstagen til ansættelsesforholdets varighed samt den omstændighed, at A allerede på tidspunktet for bortvisningen var opsagt på en baggrund som var rimeligt begrundet i selskabets forhold, fastsatte Højesteret godtgørelsen til kr. 37.000, svarende til en måneds løn.
A gjorde for Højesteret gældende, at virksomheden havde krænket hendes privatliv ved at læse hende og hendes ægtefælles e-mail korrespondance.
Af ansættelseskontrakten fremgik det, at al e-mail korrespondance via virksomhedens systemer skulle betragtes som tilhørende virksomheden med den virkning, at virksomheden måtte gøre sig bekendt med og disponere over indholdet heraf.
Da virksomheden havde mistanke om læk af fortrolige oplysninger, blev en nærmere afgrænset personkreds sat til at undersøge e-mail korrespondancen mellem A og B. Undersøgelsesudvalget blev pålagt at underskrive en fortrolighedserklæring, og da Højesteret ikke fandt, at udvalget havde søgt i og gennemlæst e-mails af privat karakter i videre omfang, end det var nødvendigt, frifandt Højesteret virksomheden for A’s godtgørelseskrav.
Det er vores opfattelse, at dommen lægger sig på linje med tidligere praksis vedrørende afskedigelse af medarbejdere på barsel. Dommen fastslår således, at såfremt virksomheden kan godtgøre, at afskedigelsen begrundes i virksomhedens økonomiske forhold og at afskedigelsen i øvrigt opfylder saglighedskravet, har medarbejderen ikke ret til godtgørelse ved opsigelse under barsel.
Særligt for så vidt angår godtgørelsen for den uberettigede bortvisning bemærkes det, at Højesteret bl.a. lagde vægt på, at A allerede var sagligt opsagt på tidspunktet for bortvisningen. Hvis en virksomhed således kan dokumentere en saglig opsigelsesgrund, kan dette få indvirkning på udmålingen af godtgørelsen for en efterfølgende uberettiget bortvisning.
For så vidt angår godtgørelse for privatlivskrænkelse, bemærkes det, at der i ansættelseskontrakten mellem virksomheden og A var indføjet en bestemmelse om virksomhedens adgang til at læse medarbejderens e-mails. Det bemærkes i den sammenhæng, at der generelt skal ganske meget til, før man som medarbejder kan komme igennem med et krav om tortgodtgørelse. Dommen siger ikke noget om, hvad udfaldet havde været uden den nævnte bestemmelse i ansættelseskontrakten, men henset til Højesterets henvisninger til, at undersøgelsen af A’s e-mails ikke gik ud over det nødvendige, og at undersøgelsen i øvrigt var motiveret af en frygt for læk af fortrolige oplysninger, er det vores vurdering, at passagen ikke har været afgørende. Dette ændrer dog ikke på, at det altid er en god idé at regulere disse forhold i ansættelseskontrakten eller en personalehåndbog.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret