text:
Skat.dk: Midlertidig momsfritagelse - konkurrencefordrejning
25 Aug 2009 11:53
19 May 2009 09:02
SKM2009.501.HR
1. afdeling, 62/2007
Momsfritagelse, konkurrencefordrejning, autotaksation, taksationsydelser
Sagen vedrørte en forening, der udfører autotaksationsydelser for sine medlemmer. Spørgsmålet var, om en momsfritagelse ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning, idet der var enighed om, at alle øvrige betingelser for afgiftsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 var opfyldt.
Under sagens behandling for landsretten blev der forelagt præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen, der ved dom af 20. november 2003 bl.a. fastslog, at det afgørende er, om der består en reel risiko for, at fritagelsen i sig selv aktuelt eller i fremtiden kan fremkalde konkurrencefordrejning.
Højesteret lagde til grund, at appellantens andel af marked for autotaksation udgjorde ca. 25%, mens 6 større forsikringsselskaber med egen taksatororganisation dækker ca. 70%. De resterende ca. 5% af markedet udgøres af 6 mindre forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos stor forsikringsselskaber. Endvidere lagde Højesteret til grund, at appellantens priser for taksationsydelser er konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksatororganisation ikke foretager markedsføring af taksationsydelser. Endelig lagde Højesteret til grund, at der ikke er virksomheder (danske eller udenlandske), der overvejer at etablere sig på markedet med taksationsydelser som forretningsgrundlag.
Under hensyn til at undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem selskaber med egen taksatororganisation, som ikke betaler moms for taksationen, og selskaber uden egen taksatororganisation, og at bestemmelsen skal fortolkes således, at den i praksis får et reelt anvendelsesområde, fandt Højesteret, at der - i hvert fald under hensyn til at de store forsikringsselskabers salg kun udgør en uvæsentlig del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation - måtte bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for appellanten vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
Højesteret fandt derfor, at der med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke bestod en reel risiko for, at momsfritagelse af appellanten ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning, hvorfor appellantens påstand blev taget til følge.
Momsloven § 13, stk. 1, nr. 20
Momssystemdirektivet artikel 132, stk. 1, litra f
Momsvejledningen 2009-1 D.11.10
Momsvejledningen 2009-1 D.11.20
HH som mandatar for H1
(advokat Hans Severin Hansen)
Torben Melchior, Peter Blok, Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Thomas Rørdam og Henrik Waaben.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 7. december 2006.
Appellanten, HH som mandatar for H1, har gentaget sin påstand.
I generaladvokatens forslag til afgørelse, hvortil der er henvist i EF-domstolens dom af 20. november 2003 i den forelagte sag, hedder det i punkterne 127-131:
Sammenslutningerne har, hvis de arbejder effektivt, som følge af deres organisation, en tvungen kundekreds, nemlig deres medlemmer.
Det er således klart, at der er tale om et helt specielt marked, set i forhold til ideelle konkurrenceforhold. Når man accepterer denne situation, hvori visse erhvervsdrivende, dvs. sammenslutningerne, virker på en måde, der udelukker enhver bestræbelse på at opnå overskud, hvilken plads kan der da være for en uafhængig erhvervsdrivende, der søger at opnå overskud?
En sådan erhvervsdrivende kan som allerede nævnt kun gøre sig håb om at trænge ind på markedet og at forblive på markedet, hvis han er i stand til at udbyde sine tjenester til lavere priser end sammenslutningerne, der ikke må opnå overskud.
Det kan ganske vist ikke fuldstændig udelukkes, at sammenslutningerne kan virke så tungt og ineffektivt, at ydelsen bliver for byrdefuld, selv om den faktureres til kostpris, og selv om generalomkostningerne fordeles på et stort antal transaktioner. Det, som lovgiver efter min opfattelse har villet undgå, er, at sådanne sammenslutninger på trods heraf kan udelukke enhver konkurrence som følge af momsfritagelsen i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f).
Men hvis sammenslutningerne - uanset enhver afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse - kan være sikre på at beholde medlemmerne som kunder, fordi deres virksomhed er konkurrencedygtig, kan det ikke antages, at det er den afgiftsfritagelse, der indrømmes dem, som bevirker, at uafhængige erhvervsdrivende holdes ude fra markedet.
Det anføres i præmis 24 i EF-domstolens dom, at det ifølge den forelæggende ret er ubestridt mellem parterne, "at der ved nægtelsen af momsfritagelse til H1 ikke forelå nogen aktuel eller konkret truende mulighed for, at en fritagelse på dette tidspunkt ville medføre konkurrencefordrejning."
Den oversigt over, hvem der takserer for det enkelte forsikringsselskab, som er gengivet i landsrettens dom, er først fremkommet efter EF-domstolens dom.
Parterne har over for Højesteret oplyst, at der siden landsrettens dom er sket de ændringer i forhold til den nævnte oversigt, at G12 Forsikring A/S nu ikke længere har egne taksatorer, men køber ydelsen hos G54 A/S, og at Forsikringsselskabet G15 A/S har tilsluttet sig H1. De mindre forsikringsselskabers køb af autotaksation hos de store selskaber svarer herefter til ca. 5 % af markedet for autotaksation. Ca. 25 % af markedet dækkes af H1, mens resten dækkes af forsikringsselskaber med egne taksatorer.
Konkurrencerådet og Konkurrencestyrelsen har i 1999, i 2003 og i 2009 vurderet, at H1s vedtægter er omfattet af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler mv. i konkurrencelovens § 6, men har fritaget vedtægterne fra forbuddet i medfør af konkurrencelovens § 8. I Konkurrencestyrelsens afgørelse af 29. april 2009 hedder det i afsnittet om styrelsens markedsundersøgelse bl.a.:
Konkurrencestyrelsen har i forbindelse med en undersøgelse på markedet for skadesopgørelse spurgt forsikringsselskaberne G6, G54, G59 og G14 Forsikring, om selskaberne foretager takseringer af skader på motorkøretøjer for andre virksomheder.
De adspurgte forsikringsselskaber har alle oplyst, at selskaberne foretagertakseringer for andre virksomheder. Ingen af selskaberne markedsfører dog ydelsen taksering. Selskaberne har endvidere oplyst, at de vurderer anmodninger om køb af takseringer fra andre selskaber fra gang til gang. Flere af selskaberne har endvidere oplyst, at de vil udvide salget af takseringer i det omfang, det er rentabelt.
EF-domstolen har i dom af 11. december 2008 i sag C-407/07, der ligeledes vedrører forståelsen af 6. momsdirektivs artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, bl.a. udtalt:
Det følger endvidere af fast retspraksis, at de udtryk, der er anvendt til at beskrive fritagelserne i sjette direktivs artikel 13, skal fortolkes strengt, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person (dommen i sagen C-407/07, præmis 13, H1-dommen, præmis 36, og dom af 14.6.2007, sag C434/05, 4793, præmis 16). Fortolkningen af disse ord skal imidlertid være forenelig med de formål, der forfølges med fritagelserne, og overholde kravene i princippet om afgiftsneutralitet, der er uadskilleligt forbundet med det fælles momssystem. Reglen om en streng fortolkning betyder således ikke, at de udtryk, der anvendes til at definere de fritagelser, som er fastsat i direktivets artikel 13, skal fortolkes således, at de fratages deres virkning (C434/05-dommen, præmis 16). Domstolens praksis tager ikke sigte på at pålægge en fortolkning, som gør de omhandlede fritagelser så godt som uanvendelige i praksis (H1-dommen, præmis 62
H1 har navnlig anført, at det følger af EF-domstolens dom af 20. november 2003, at det afgørende er, om en momsfritagelse af H1s taksationsydelser i sig selv vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning, og at dette beror på, om H1 er effektivt drevet. Momsfritagelse af en sammenslutning, som ikke beregner sig avance, og som er effektivt drevet, vil ikke kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Konkurrencerådet og Konkurrencestyrelsen har i 1999, i 2003 og i 2009 vurderet, at H1s vedtægter er omfattet af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6, men har fritaget H1 fra forbuddet i medfør af konkurrencelovens § 8. Det er på baggrund af konkurrencemyndighedernes afgørelser ubestrideligt, at H1 er effektiv. En momsfritagelse af H1 vil dermed ikke i sig selv kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
H1 har endvidere henvist til, at formålet med bestemmelsen om momsfritagelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, der gennemfører 6. momsdirektivs artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, er at stille bl.a. mindre forsikringsselskaber uden egne taksatorer lige i konkurrencemæssig henseende med de større selskaber, som har egen taksatororganisation, og som derfor ikke skal betale moms af taksationsydelserne. Selskaber med egne taksatorer vil altid have mulighed for at tilbyde at udføre autotaksation for andre selskaber, og en hensyntagen hertil vil derfor tømme undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr, 20, for indhold. Hensynet til de store selskaber, som udfører taksation for visse mindre selskaber, er derfor ikke relevant ved vurderingen af risikoen for konkurrencefordrejning. Muligheden for, at større forsikringsselskaber sælger taksationsydelser til mindre selskaber, er så nærliggende, at det må antages, at EF-domstolen har taget det med i sine overvejelser.
Der er for tiden ingen virksomheder i Danmark, der som forretningsgrundlag alene har udbud af autotaksation, og ingen sådan virksomhed - heller ikke en udenlandsk - har forsøgt at etablere sig i Danmark. Momsfritagelse kan kun nægtes, hvis der består en reel risiko for at fremkalde konkurrencefordrejning, og en sådan reel risiko består ikke.
Skatteministeriet har navnlig anført, at det ikke kan udledes af EF-domstolens dom, at der ikke vil kunne foreligge konkurrencefordrejning, hvis H1 er effektivt drevet. Ministeriet bestrider i øvrigt ikke, at H1 er effektivt drevet.
Der er heller ikke grundlag for at fortolke dommen således, at der kun kan foreligge en relevant mulighed for konkurrencefordrejning i forhold til virksomheder, der ikke selv leverer motorkøretøjsforsikringer. Oplysningerne om, at store forsikringsselskaber sælger taksationsydelser til mindre selskaber, var ikke fremme for EF-domstolen, som derfor ikke har taget dette i betragtning ved sin dom. Den omstændighed, at en række forsikringsselskaber udfører taksation for andre forsikringsselskaber, viser i sig selv, at en afgiftsfritagelse af H1 vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Hvis H1s taksationsydelser fritages for moms, vil det således give dens medlemmer en konkurrencemæssig fordel på forsikringsmarkedet i forhold til de forsikringsselskaber, der køber taksationsydelser hos andre forsikringsselskaber, ligesom forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation ikke vil have mulighed for på lige konkurrencevilkår at tilbyde taksation for andre forsikringsselskaber. Hertil kommer, at det må anses for en reel mulighed, at der etableres en selvstændig taksatorvirksomhed, der tilbyder autotaksation til forsikringsselskaber. Mulighederne for et sådant selskab for at etablere sig på det danske marked vil blive væsentligt forringet, hvis H1 fritages for moms, idet selskabet ikke vil kunne opnå en tilsvarende momsfritagelse.
Spørgsmålet i sagen er, om en fritagelse af H1 for at opkræve moms af sine taksationsydelser vil være i strid med momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, sidste led, hvorefter det er en forudsætning for afgiftsfritagelse, at fritagelsen ikke vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
Momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, gennemfører artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, i 6. momsdirektiv af 17. maj 1977 (direktiv 77/388/EØF).
Det følger af EF-domstolens dom af 20. november 2003, at det er momsfritagelsen i sig selv, der ikke må kunne fremkalde konkurrencefordrejning i tilfælde som det foreliggende, hvor konkurrencen under alle omstændigheder er påvirket af, at der findes en aktør, som leverer ydelser til sine medlemmer uden at søge at opnå overskud (præmis 58). Endvidere følger det af afgørelsen, at de afgiftsfritagelser, som er fastsat i direktivets artikel 13, skal fortolkes strengt, men at dette dog ikke tager sigte på at pålægge en fortolkning, som gør de omhandlede mornsfritagelser så godt som uanvendelige i praksis (præmis 61 og 62). EF-domstolen har herefter konkluderet, at direktivets artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, skal fortolkes således, at momsfritagelse til en forening som H1 - der opfylder alle øvrige betingelser for fritagelse - skal nægtes, hvis der består en reel risiko for, at fritagelsen i sig selv, aktuelt eller i fremtiden, kan fremkalde konkurrencefordrejning (præmis 65).
Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at H1s andel af markedet for autotaksation udgør ca. 25 %, mens seks større forsikringsselskaber med egen taksatororganisation dækker ca. 70 %. De resterende ca. 5 % af markedet udgøres af seks mindre forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos store selskaber. Højesteret lægger endvidere til grund, at H1s priser for taksationsydelser er konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksatororganisation ikke foretager markedsføring af taksationsydelser. Endelig lægger Højesteret til grund, at der ikke findes virksomheder, der kun har salg af taksationsydelser som forretningsgrundlag, og der er heller ikke fremlagt oplysninger om, at sådanne virksomheder - danske eller udenlandske - overvejer at etablere sig på markedet.
Undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr, 20, skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem selskaber med deres egen taksatororganisation - som ikke betaler moms for taksationen - og selskaber uden egen taksatororganisation. Bestemmelsen skal endvidere fortolkes således, at den i praksis får et reelt anvendelsesområde, jf. herved præmis 62 i EF-domstolens dom.
Højesteret finder, at de nævnte forhold må indebære, at der i hvert fald i den foreliggende situation, hvor de store forsikringsselskabers salg af autotaksation kun udgør en uvæsentlig del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation, må bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for H1 vil kunne frem kalde konkurrencefordrejning.
Højesteret finder herefter, at de med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke består en reel risiko for, at en momsfritageIse af H1 vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning som nævnt i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, sidste led.
Højesteret tager derfor H1s påstand til følge.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1 med virkning fra den 1. januar 1994 opfylder betingelserne for momsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, jf. artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, i 6. momsdirektiv, med den konsekvens, at Skatteministeriet skal tilbagebetale erlagte momsbeløb med tillæg af renter fra de respektive betalingstidspunkter.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 2.500.000 kr. til HH som mandatar for H1. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Salg af goodwill - eget selskab - forpagtningsaftale - overdragelse af virksomheden
30 May 2007 09:41
09 May 2007 09:44
1. afdeling, 388/2005
Salg, goodwill, eget, selskab, overdragelse, hele, erhvervsvirksomhed, godkendelse, videresalg, ejendomsforbehold, forpagtningsaftale, hjemvisning
Ved aftale af 31. januar 1993 solgte A goodwill i en revisionsvirksomhed til et selskab, som han selv ejede. Skattemyndighederne havde anset det aftalte vederlag for goodwill'en på kr. 1,5 mio. som maskeret udlodning til A.
Med henvisning til indholdet og ordlyden af overdragelsesaftalen, fandt landsretten, at der var tale om særskilt overdragelse af goodwill. Landsretten fandt ikke, at A havde godtgjort, at overdragelsen til selskabet omfattede hele revisionsvirksomheden. I forlængelse heraf bemærkede landsretten, at det følger af retspraksis, at et vederlag modtaget under disse omstændigheder ikke kan anses som vederlag for afståelse af goodwill, der kan begrunde skattefrihed.
Landsretten henviste også til, at det udtrykkeligt fremgik af overdragelsesaftalen, at selskabets eventuelle videresalg af goodwill'en skulle godkendes af A. På den baggrund fandt landsretten, at der ved overdragelsesaftalen ikke skete et reelt salg af goodwill.
Højesteret anførte, at overdragelsesaftalen skulle ses i sammenhæng med en forudgående forpagtningsaftale, hvorved virksomheden havde været bortforpagtet til selskabet. Som følge heraf fandt Højesteret, at salget til selskabet ikke blot omfattede goodwill men også de øvrige formuegoder, som A forudgående havde bortforpagtet til selskabet. Der var således ikke tale om særskilt salg af goodwill.
Højesteret fandt endvidere, at overdragelsesaftalens bestemmelser om As godkendelse af selskabets videresalg måtte forstås således, at godkendelsesbeføjelsen forudsatte, at selskabet ikke havde betalt købesummen fuldt ud til A. Under henvisning hertil fandt Højesteret, at godkendelsesbeføjelsen ikke indebar, at der ikke var sket et endeligt salg til selskabet.
Da der efter de for Højesteret forelagte oplysninger ikke var grundlag for at fastslå, at den solgte goodwill ikke repræsenterede nogen værdi, tog Højesteret As påstand om hjemvisning til følge.
Ligningsvejledningen 2007-2 E.I.4.1.1
Ligningsvejledningen 2007-2 E.I.4.1.1.1
Torben Melchior, Per Walsøe, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Michael Rekling
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 9. september 2005.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere:.
I forpagtningsaftalen af 1. januar 1992 er anført bl.a.
H1 ApS ... i det følgende kaldet Forpagter og Revisionsfirmaet H2 ... i det følgende kaldet Bortforpagter, er enige om følgende forhold som udgangspunkt for indgåelse af nærværende forpagtningsaftale:
Bortforpagter er ejer i det nævnte geografiske område af klienter (kunder) (good-will), arkiver, arbejdspapirer, programmer, filer og systemer nævnt i nærværende aftale.
bortforpagter ligeledes er ejer af nytilkomne klienter/kunder, og hvilke forpagteren ikke kan medtage ved ophør af forpagtningen.
Fra 3. januar 1992 giver Bortforpagter Forpagter ret til at anvende navnet "H1", og som der i 1991 er givet midlertidig tilladelse til at få registreret hos Erhvervs- & Selskabsstyrelsen, de varemærker (Logo'er) samt bifirmaer, der er opført i bilag 1, ligesom Bortforpagter bortforpagter det af Revisionsselskabet H3X ApS indtil 31. december 1991 drevne og forpagtede revisionsfirma i Danmark til Forpagter. Forpagtningen har ligeledes sin start den 3. januar 1992.
Klientliste/Kundeliste med oplysning om/klienters/kunders navn, adresse, telefonnr., klienter, m.v. vedhæftes nærværende aftale som bilag 2.
Bortforpagter forpligter sig til at yde Forpagter følgende assistance, så længe aftalen er i kraft:
b) Særlige forhold
Bortforpagter vil give Forpagter gratis oplæring i forretningssystemer og metoder og overlade Forpagter alle eksisterende arkiver og kartoteker inkl. klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler m.v. klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler m.v.
Forpagteren har ikke forkøbsret til det forpagtede i forpagtningsperioden.
Bortforpagter kan sælge den bortforpagtede virksomhed til 3. mand.
Sælger bortforpagter til forpagter, overtager forpagter arkiver og materialer, der er anført i nærværende aftale, som ved forpagtningens begyndelse overdrages til forpagter, som sin ejendom.
Såfremt aftalen ophører, er Forpagter forpligtet til
tilbagelevere alt udleveret materiale, herunder alle eksisterende kartoteker inkl.
klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler arkiver, kartoteker, databaser, korrespondance m.v.
bistå Bortforpagter med at få overført firmatelefoner, lejemål m.v. til Bortforpagter eller dennes evt. nye forpagter.
I overdragelsesaftalen af 31. Januar 1993 er yderligere anført bl.a.:
I tilfælde af køberens misligholdelse af kontrakten, har sælgeren, hvis køberen ikke betaler restgælden med renter og omkostninger inden 7 dage efter, at påkrav er afsendt i anbefalet brev til køberen, ret til i henhold til tagne ejendomsforbehold uden en umiddelbar fogedforretning at tilbagetage klientmassen, arbejdspapirer, PC-programmer m.v. og overtage lejemålene og telefonerne samt alle de øvrige til køberen knyttede rettigheder."
Der er for Højesteret fremlagt en allonge af 14. februar 1993 til overdragelsesaftalen.
Til brug for Højesteret har A supplerende forklaret bl.a., at han den 1. januar 1992 bortforpagtede virksomheden til H1 ApS i forbindelse med, at han fik et antal af PJs breve fra advokater, der rejste krav om erstatning, og fra flere kunder, der ikke havde fået afleveret selvangivelser til tiden. Forpagtningen til H3 ApS blev ophævet og pr. 1. januar 1992 overført til H1 ApS, hvilket fremgår af forpagtningsaftale af 1. januar 1992. Hele virksomheden blev solgt til H1 ApS, tidligere Revisionsselskabet H1X.
Efter salget blev der fortsat drevet revisionsvirksomhed frem til 2000, hvor selskabet blev lukket, da han fik helbredsmæssige problemer. Han fik tilkendt førtidspension. I dag driver han meget lidt revisionsvirksomhed i selskabsform, idet det tilpasses pensionen. Kunderne i H1 ApS faldt bort, nogle døde og andre skiftede revisor bl.a. på grund af, at selskaberne blev solgt til udlandet. Selskabet lukkede omkring 2000.
Det fremgår af landsrettens dom, at han skulle have købt 2 revisionsselskaber i 1976. Det er ikke korrekt. Det ene selskab var en datavirksomhed. Datavirksomheden, G1 Data, som han købte af VN, blev solgt ved salgsaftale af 17. juni 1992. Da virksomheden blev solgt til G2 DataService ApS, var han ikke ejer af G2 DataService ApS.
Landsskatterettens afgørelse vedrørende dette salg blev indbragt for landsretten. Han hørte ikke noget i et stykke tid. Han havde et forløb, hvor han tog mange piller på grund af sin sygdom, og han kan ikke huske meget fra perioden. Landsretten har oplyst, at denne sag er afsluttet, men kunne ikke oplyse hvorfor, da sagen var arkiveret. Så han ved ikke, hvad der er sket med sagen.
Han blev i juni 1986 påkørt af en lastbil, hvorefter det ene ben blev længere end det andet. Han blev dårligere og dårligere. I sommeren 1990 kunne han pludselig ikke gå på vej til kontoret. Der blev foretaget forskellige undersøgelser, herunder en scanning. Der blev konstateret en diskosprolaps. Han blev behandlet herfor frem til sommeren 1992, men var fortsat meget medtaget. Efter yderligere undersøgelser blev det konstateret, at han ikke havde nogen diskosprolaps, men derimod en hofteskade. Han blev opereret første gang omkring den 24. november 1992, men hoften gik af led, inden han kom hjem. Herefter blev han omopereret 2 gange. Han var meget medtaget. Under genoptræningen med en fysioterapeut røg hoften i den anden side. Han blev dårlig op til nytår og fik nytårsaften en blodprop. Han blev gjort opmærksom på, at der var risiko for flere blodpropper, og fik besked på "at ordne det, der skulle ordnes". Det var derfor, at han solgte revisionsvirksomheden.
Datavirksomheden blev solgt året før, bl.a. fordi lægerne havde forbudt ham at arbejde så meget, som han gjorde. Han arbejdede op til 3.500-3.700 timer om året. Der blev lavet en del aftaler og udstedt en række fuldmagter, således at andre kunne disponere for ham, hvis han ikke selv kunne. Han skulle opereres igen i hoften i den anden side i maj/juni 1993. Det kunne ikke lade sig gøre, da han var for medtaget. I sommeren 1994 blev hoften i den anden side opereret. I november 1997 faldt han, og hospitalet konstaterede bl.a. lårbensbrud. Efter dette havde han ikke kræfter i højre ben, og han har ikke fået det siden. Det bekræfter ham i, at dispositionen i januar 1993 var rigtig. Hertil er han i 1999 blevet blind på det venstre øje.
Efter blodproppen i december 1992 blev han nødsaget til at overveje, hvad der skulle ske med virksomhederne. Lægerne havde henstillet dette til ham. Revisionsvirksomheden blev gjort klar til salg ved foreløbig aftale pr. 31. januar 1993. En god ven, ML, hjalp ham med at lave aftalen, der skulle laves hurtigt. De var enige om at rette aftalen til efterfølgende. De skulle have brugt en kopi af aftalen med VN, men A vidste ikke, hvor den var, og han kunne ikke komme på arkivet, fordi han sad i kørestol. De lavede en foreløbig aftale, så man kunne komme videre ved enten at sælge hele selskabet eller sælge aktiviteterne ud af selskabet. Man gik væk fra forpagtning af aktiviteterne, da det ville kunne virke uoverskueligt for en eventuel køber. Den 1-årige konkurrenceklausul bør ikke tillægges så stor betydning, da køber ville skulle afgøre omfanget af konkurrenceklausulen.
Han var ikke, som anført i landsrettens dom, ejer af nogen edb-systemer. G2 Dataservice ApS havde købt en pakkeløsning hos G3 Data i 1992. Lejemålet i ... overtog H3 ApS senere og ikke som anført i landsrettens dom i 1972. Ligeledes var det også telefonnummeret fra ..., der blev overdraget. Udestående fordringer var overdraget fra H1 ApS til et factoringselskab, der havde været ejet af hans ægtefælle siden 1985. Det var H3 ApS, der dengang hed Revisionsselskabet H3X, der solgte Volvoen til H1 ApS. H1 ApS indtrådte i lejeaftalen vedrørende driftsmidlerne, som var indgået med G2 DataService ApS og H3 ApS.
Efter overdragelsesaftalen af 31. Januar 1993, hvor der skulle betales 1,5 mio. kr., blev der alene betalt for goodwill, da andre aktiver i selskabet enten var lejede eller forpagtede. Af andre aktiver var der kun klienter, revisionssystemer, arbejdspapirer og gammelt arkivmateriale tilbage. Inventar var lejet via G2 DataService ApS. 10 stk. tilbageværende inventar blev overdraget uden beregning, hvilket fremgår af allongen af 14. februar 1993.
Det er ikke korrekt, at han tog sig af administrationen i selskabet. Han var daglig leder. Det administrative arbejde udførtes af andre i H3 ApS og H1 ApS. Han var sjældent i ..., og andre måtte nødvendigvis have forskellige funktioner. Der blev ikke overdraget medarbejdere fra H3 ApS ved salget til H1 ApS, da det ikke ville være hensigtsmæssigt af hensyn til prisen ved eventuelt videresalg. Der var omkring 7 medarbejdere hos H3. Det var 2 registrerede revisorer med deponerede registreringer, der passede det daglige revisionsarbejde. Han havde dog stadig en del kontakt til klienterne, der kontaktede ham privat. Han havde også møder hjemme med klienterne. Han havde hjemme et dagligt møde med en af de registrerede revisorer og flere daglige telefonsamtaler. Alle større problemer varetog og dikterede han selv. Det var kun almindelig bogføring og små daglige regnskabsproblemer, der blev foretaget af de to registrerede revisorer. Alle regnskaber skulle underskrives af ham.
Det er ikke korrekt, som det fremgår af landsrettens dom, at bogføring udførtes af revisionsvirksomheden. Revisionsvirksomheden foretog alene dataindtastning. Bogføring og databehandling blev foretaget af G2 Dataservice ApS. Oprindeligt var revisorer ikke momsregistrerede, så de lavede eget servicebureau for at kunne afløfte momsen. Da de blev momspligtige, søgte han om at lave en fusion af H1 ApS og G2 Dataservice ApS. Dette ville dog udløse beskatning af goodwill.
Baggrunden for allongen af 14. februar 1993, der er lavet af ML, var, at der ikke var sammenhæng mellem de små selskaber. Det var ikke tanken, at A fortsat skulle drive disse videre. For at undgå en masse diskussioner omkring de små selskaber, påtog de sig alle en konkurrenceklausul og en klausul om, at de skulle acceptere krav herom fra en eventuel køber. Herudover havde man fundet aftalen med VN. Man havde kopieret teksten vedrørende bankgaranti, så A var sikker på at få sine penge. Perioden i konkurrenceklausulen blev ændret til 7 år, da det var en passende periode, og der så var en ens linje. Køber vil dog stadig kunne bestemme dette. Allongen var mere gennemtænkt og omfattede alle selskaber, hvor aftalen af 31. januar 1993 var blevet lavet hurtigere.
Ved forrpagtningsaltalen af 1. januar 1992 bortforpagtede A sit personligt drevne revisionsfirma til H1 ApS. Det fremgår bl.a. af aftalen, at A "er ejer ... af klienter (kundere (good-will), arkiver, arbejdspapirer, programmer, filer og systemer nævnt i nærværende aftale", ligesom A "er ejer af nytilkomne klienter/kunder". Det fremgår af aftalens punkt 4, at hvis A sælger til H1 ApS, overtager dette selskab som sin ejendom de arkiver og det materiale, der er nævnt i aftalen.
Ved overdragelsesaftalen af 3l. januar 1993 solgte A for en købesum på 1,5 mio. kr. til H1 ApS sin "klientmasse/kundemasse (goodwill) som p.t. er bortforpagtet til køber, og som er den revisionsvirksomhed køber p.t. driver". Endvidere medfulgte retten til at bruge navnet "H1" og det til navnet knyttede logo. I aftalens § 7 hedder det bl.a., at A i tilfælde af købers misligholdelse - for så vidt køber ikke betaler restgælden med renter og omkostninger - har ret til "at tilbagetage klientmassen, arbejdspapirer, PC-programmer m.v. og overtage lejemålene og telefonerne samt alle de øvrige til køberen knyttede rettigheder."
Højesteret finder, at overdragelsesaftalen i sammenhæng med forpagtningsaftalen indebærer, at salget til H1 ApS ikke blot omfattede goodwill, men også de øvrige formuegoder, som A havde bortforpagtet til selskabet. Der var således ikke tale om særskilt salg af goodwill.
Højesteret finder endvidere, at overdragelsesaftalens § 3, sidste afsnit, om As godkendelse af videresalg og om betaling af ejerskifteafdrag må forstås således, at godkendelsesbeføjelsen forudsætter, at købesummen ikke er fuldt ud betalt. Godkendelsesbeføjelsen indebærer således ikke, at der ikke er sket et endeligt salg til H1 ApS.
Der er ikke efter de for Højesteret forelagte oplysninger grundlag for at fastslå, at den solgte goodwill ikke repræsenterede nogen værdi.
Højesteret tager herefter As påstand om hjemvisning til følge.
Ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at A for landsret og Højesteret har betalt i alt 22.110 kr. i retsafgift.
Skatteministeriet skal anerkende, at As skattepligtige og personlige indkomst for indkomståret 1993 hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 150.000 kr. til A.


text:
Principper for opgørelse af afslag i købesummen for andelsbolig
I en dom afsagt den 6. november 2014 (U2015.498H) tager Højesteret stilling til, hvordan et afslag for mangler ved individuelle forbedringer i en andelsbolig skal opgøres.
Højesteret fastslår, at det som udgangspunkt må bero på almindelige køberetlige principper, om køberen af en andelsbolig har krav på et afslag i købesummen, hvis der efter købet viser sig mangler ved individuelle forbedringer af lejligheden.
Højesteret udtaler, at der må tages udgangspunkt i, om kendskab til manglerne på handelstidspunktet ville have ført til en lavere købesum. Vurderingen sker under hensyn til størrelsen af udbedringsomkostningerne på handelstidspunktet samt manglernes beskaffenhed.
Højesteret udtaler desuden, at afslaget skal foretages i den samlede købesum og det forhold, at købesummen skal specificeres på andel i foreningens formue og individuelle forbedringer, ændrer ikke herpå.
Efter andelsboligforeningslovens maksimalprisregler skal der ved fastsættelse af maksimalprisen på en andelsbolig tages højde for mangler, som er kendte på handelstidspunktet, således at prisen for mangelfulde forbedringer nedsættes eller bortfalder (den nedsatte maksimalpris).
Maksimalprisreglerne indebærer i almindelighed, at der handles til priser under markedsværdien.
Højesteret udtaler, at hvis parterne uden kendskab til manglerne har handlet til maksimalprisen, er der en formodning for, at parterne med kendskab til manglerne ville have handlet til en nedsat maksimalpris.
I nærværende sag havde køber erhvervet en andelsbolig til en maksimalpris på kr. 245.919,00 kr., hvoraf betaling for forbedringer i badeværelset på handelstidspunktet udgjorde kr. 35.920,00.
Efter gennemførelse af syn og skøn blev det konstateret, at det badeværelse, som sælger havde fået etableret i andelsboligen, var mangelfuldt. Skønsmanden vurderede de samlede udbedringsomkostninger til 175.000,00 kr. inkl. moms. Skønsmanden vurderede, at ca. 27.000,00 kr. af udgifterne på 38.720,00 kr. til at etablere badeværelset i 1995 vedrørte arbejder, der ikke var udført håndværksmæssigt korrekt.
Højesteret udtalte på den baggrund, at kun en del af forbedringsarbejderne vedrørende badeværelset var mangelfulde eller ville blive berørt at udbedringen. Højesteret fandt derfor, at maksimalprisen for andelsboligen med kendskab til manglerne skulle have været nedsat med kr. 27.000,00.
Højesteret fandt, at køber ikke havde afkræftet formodningen for, at parterne med kendskab til manglerne ville have handlet til en således nedsat maksimalpris.
Højesteret bemærkede afslutningsvis, at selvom parterne ikke havde handlet andelsboligen til maksimalprisen, men til en lavere markedsværdi, skulle afslaget ikke udmåles til et beløb svarende til de samlede udbedringsomkostninger, som anslået af skønsmanden.
Højesteret opstiller i dommen nogle principper til brug for vurderingen af, hvordan afslag udmåles:
der skal i almindelighed ses bort fra udgifter til udbedring af skader på bygningsbestanddele, som det påhviler tredjemand at vedligeholde,
der skal tages hensyn til køberens nytte af forbedringen fra handelstidspunktet til udbedringen samt
værdien af, at der ved udbedring sker udskiftning af gammelt med nyt.
Hvis du vil læse hele dommen, kan du klikke her
Spørgsmål vedrørende dommen og mangler ved andelsboliger generelt kan rettes til advokat Jeppe Brandorff Stefansen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Den danske stat erstatningsansvarlig for manglende adgang til erstatningsferie - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har netop fastslået, at den danske stat var erstatningsansvarlig for ikke tilstrækkelig hurtigt at have bragt ferieloven i overensstemmelse med EU's arbejdstidsdirektiv i relation til sygdom opstået under ferie. Den danske stat blev dog i den konkrete sag frifundet for betalingskravet, da Højesteret ikke mente, at staten var erstatningsansvarlig på tidspunktet for medarbejderens sygdom under ferie i sommeren 2010.
Ret til erstatningsferie efter arbejdstidsdirektivet
Det følger af EU's arbejdstidsdirektiv, at alle medarbejdere skal sikres årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed. EU-Domstolen fastslog i 2009 i sag C-277/08 (Pereda), at kravet om fire ugers ferie skal forstås på en sådan måde, at hvis en medarbejder er sygemeldt under sin planlagte ferie, skal medarbejderen tildeles erstatningsferie. EU-Domstolen begrænsede ikke retten til erstatningsferie til at gælde i tilfælde, hvor sygdom opstår før feriens påbegyndelse.
Dette stemte ikke overens med indholdet af den tidligere danske ferielov, som kun gav ret til erstatningsferie, hvis medarbejderen blev syg inden feriens begyndelse. Sygdom opstået under ferien var medarbejderens eget ansvar.
På baggrund af Pereda-dommen blev der nedsat en arbejdsgruppe, som i september 2010 afgav en rapport, som bl.a. konkluderede, at den daværende danske ordning sandsynligvis ikke var i overensstemmelse med EU-retten. På trods af rapportens konklusion blev der først i januar 2012 fremsat forslag til ændring af ferieloven, da regeringen ville afvente udfaldet af en verserende retssag. De nye regler om ret til erstatningsferie ved sygdom opstået under ferien trådte i kraft 1. maj 2012.
En medarbejder blev under sin ferie i juli 2010 syg og anmodede i den forbindelse sin arbejdsgiver om erstatningsferie. Dette afviste arbejdsgiveren, da ferieloven på daværende tidspunkt ikke indeholdt en pligt hertil. Medarbejderen valgte herefter at anlægge sag mod den danske stat.
Medarbejderen gjorde gældende, at den danske stat var erstatningsansvarlig for medarbejderens manglende ret til erstatningsferie, da staten ikke havde sørget for at ændre ferieloven, så den var i overensstemmelse med EU-Domstolens fortolkning af arbejdstidsdirektivet efter Pereda-dommen.
Højesteret: Lovændring skulle være sket tidligere
Overordnet fastslog Højesteret, at en medlemsstat kan pålægges erstatningsansvar for manglende implementering af EU-retten, hvis den pågældende overtrædelse er tilstrækkelig kvalificeret.
Ved vurderingen af, om en overtrædelse er tilstrækkelig kvalificeret, skal bl.a. inddrages, om medlemsstaten åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser. Højesteret fremhæver i den sammenhæng, at hvis en medlemsstat fortsætter en adfærd til trods for, at der er afsagt dom i en præjudiciel sag, som fastslår, at den omtvistede adfærd er i strid med EU-retten, så foreligger der en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af EU-retten.
Højesteret fandt, at det var velbegrundet at nedsætte en arbejdsgruppe, som skulle vurdere betydningen af EU-Domstolens praksis for ferielovens udformning, da der med Pereda-dommen var skabt en sådan tvivl om den danske ferielovs forenelighed med arbejdstidsdirektivets artikel 7, at der var pligt for de danske myndigheder til så hurtigt som muligt at afklare behovet for ændringer af den danske ferielov og til at gennemføre de nødvendige ændringer. Højesteret fastslår dog også, at det påhvilede de danske myndigheder i umiddelbar forlængelse af rapporten fra september 2010 at bringe ferieloven i overensstemmelse med arbejdstidsdirektivet, som fortolket i Pereda-dommen. Da der bl.a. var tale om en simpel ændring af ferieloven, burde denne være trådt i kraft den 1. januar 2011, og ikke først den 1. maj 2012.
Den danske stat havde dermed tilsidesat EU-retten på en tilstrækkelig kvalificeret måde, og Højesteret fandt dermed, at den danske stat var erstatningsansvarlig ved ikke i ferieloven - med virkning fra 1. januar 2011 - at have indført mulighed for erstatningsferie ved sygdom opstået under ferien.
Den pågældende medarbejder havde dog ikke krav på erstatning, da den omtvistede ferie og sygdom fandt sted i sommeren 2010 og således før, statens adfærd kunne betragtes som ansvarspådragende.
Horten bemærker
Dommen er interessant, fordi Højesteret fremkommer med generelle overvejelser om, hvornår en tilsidesættelse må betragtes som tilstrækkelig kvalificeret til, at en medlemsstat handler ansvarspådragende.
Derudover fastslog Højesteret som nævnt, at den danske stat reelt var erstatningsansvarlig for den manglende gennemførelse af reglerne om erstatningsferie, da myndighederne ikke tilstrækkeligt hurtigt bragte de danske regler i overensstemmelse med EU-retten. Der kan således potentielt være grundlag for, at medarbejdere, som er blevet syge under afholdelse af ferie i perioden 1. januar 2011 – 1. maj 2012, kan gøre et krav gældende mod staten for manglende implementering. Det skal dog bemærkes, at sådanne krav i langt de fleste tilfælde vil være forældede.
Guld til Frederiks Plads Company House i Aarhus
PensionDanmark har netop modtaget bæredygtighedscertificeringen DGNB Guld til Frederiks Plads Company House i Aarhus, hvor Horten har domicil.
Overtagelse af rengøringsopgave ikke omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven
Arbejdsretten har taget stilling til, om virksomhedsoverdragelsesloven fandt anvendelse, da et rengøringsselskab i forbindelse med et udbud overtog rengøringsopgaver for en kommune og samtidigt ansatte en del af den tidligere leverandørs medarbejdere.
Ny partner i Horten
Advokat Nicolai Thornemann er tiltrådt som partner i Horten Advokatpartnerselskab og bliver en del af Hortens team for rekonstruktion og insolvens.
Tag testen: Er din virksomhed compliant?
Tag Hortens compliancetest og få overblik over, om din organisation er compliant.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retskredsreformen 2007
Tørklædeloven
W. E. von Eyben: Domstolene og retsudviklingen, 1970, 150 sider, Berlingske Leksikons Forlag. Anmeldt af Helga Pedersen i UfR 1971 B.38-39.
Red. Peter Garde, Claus Larsen og Bjarne Pedersen: Dommeren i det 20. århundrede, 1. udg., sept. 2000, 804 sider, DJØF. (Udgivet i anledning af Dommerforeningens 100 års jubilæum). Anmeldt af Erling Olsen i UfR 2000 B.489-490 og af Gunnar Aasland i JUR 2001.105-111.
Ole Hammerslev: Danish Judges in the 20th Century, A Socio-Legal Study, 1. udg., juni 2003, 320 sider, DJØF. Anmeldt af Peter Garde i FM 2003.236-237 og af Jens Peter Christensen i UfR 2004 B.19-20.
Per Magid, Torben Melchior, Jon Stokholm og Ditlev Tamm: Højesteret 350 år, feb. 2011, 477 sider, Gyldendal.
Johan Asmussen i UfR 1972 B.133-136: Dommervalg.
Poul Sørensen i JUR 1976.402-408: Hvorledes kan berammelsestiden ved landsretterne gøres kortere? (Bemærkninger ad retsplejerådets betænkning 773/1976 om retternes kompetence og arbejdsform i borgerlige sager)
Knud Marstal i JUR 1978.377-378: Om domstolenes arbejdsform.
O Warring i JUR 1978.379-381: Endnu et dårligt forslag?
Niels Th. Kjølbye i JUR 1978.395-408: Retsplejens nutid og fremtid.
Bernhard Gomard og Knud Arildsen i JUR 1978.409-436: Domstolenes opgaver og arbejdsmetode i en hensigtsmæssig procesordning.
H. Toft-Nielsen i JUR 1979.21-23: Mere om domstolenes arbejdsform.
N. C. Bitsch i JUR 1979.33-36: Ritualer og retssikkerhed.
Fritz Videbech i UfR 1978 B.282-285: Retsembedsdragter. Et levn fra fortiden? (Går ind for, at kapperne afskaffes i landsretterne)
Peter Blume i UfR 1979 B.83-88: Den kollegiale ret, dommerantallet.
Jørgen Kiesbye Møller i UfR 1979 B.149-156: Retsplejereformer undervejs. Byretternes status - seminar på Rungstedgaard - retshjælp og småsager.
Henning Broman i FM 1980.23-24: Rationaliseringens velsignelser.
Ulf Østergaard-Nielsen i FM 1980.75-77: Domstolene som politisk forum. (Anmeldelse af Retfærds temanummer: Domstole og proces)
Smedegaard Andersen i UfR 1982 B.145-153: Domstolenes restancer.
Erhardt Brandt Pedersen i FM 1985.124-126: De tomme dommersæder.
Ulf Østergaard Nielsen i FM 1985.126-128: Domstolene og publikum.
Knud S. Lund i FM 1985.132-134: Domstolenes betydning i lokalsamfundet.
Vilhelm Topsøe i FM 1985.134-136: Domstolene som social myndighed.
H. E. Munk-Petersen i FM 1985.136-139: Domstolene som deltager i den offentlige debat.
Michael Elmer og Kaspar Linkis i JUR 1986.337-341: Civil retspleje. Aflastning af højesteret m.v. (Om den trinvise revision af domstolssystemet).
Ole Dybdahl i FM 1988.27-33: Højesteret - en arbejdsplads i Danmark. (Om arbejdet som protokolsekretær)
Mogens Munch i JUR 1989.43-47: Grænser for domstolenes regelskabende virksomhed i civile sager.
Herluf Cohn i ADV 1990.266-267: Beskikkelse af højesteretsdommere. (Forslag til ændringer).
Jens Carl Jørgensen i FM 1990.115 ff.: Strukturændringer ved domstolene - nogle tanker efter årsmødet.
Otto Bisgaard i FM 1990.138-141: Hvad vil vi egentlig med domstolene?
Herluf Cohn i UfR 1990 B.390-391: For mange dommere til for få afgørelser. (I artiklen argumenteres der for en nedsættelse af mindsteantallet af dommere i højesteretssager fra fem til tre).
H. Lind Jensen i FM 1991.36-338: Domstolenes fremtidige struktur.
Niels Viltoft i FM 1991.69-70: Domstolene - Arbejdsopgaver - Struktur.
Henning Broman i FM 1991.128-129: Rigsrevisionens bidrag til domstolenes moderniserings- og afbureaukratiseringsprogram: "Tæl clipsene og bogfør de 25-øres frimærker".
Peter Jürgensen i Lov & Ret nr. 1/1991 p. 8-11: Justitsminister Hans Engell: Retsvæsenets ressourcer skal anvendes stadig bedre.
Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 3/1991 p. 14-16: Hvilken slags dommere vil vi have? (Omhandler bl. a. dommere som voldgiftsdommere)
Peter Jürgensen i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 5-8: Domstolene skal ikke være opmænd i den politiske proces. (Interview med Niels Pontoppidan)
Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 9-11: Retsvæsenet og retssikkerheden.
Fritz Videbech i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 12-14: Spanske tilstande i den danske retspleje?
Poul Rønnov i Lov & Ret nr. 1/1992 p. 37-38: Noget om dommere. (Kritiserer oplysningerne i Folmer Reindels artikel i Lov & Ret nr. 5/1991)
E. Polack i Lov & Ret nr. 1/1992 p. 38: Advokaterne og dommerstanden (Kommentar til Folmer Reindels artikel i Lov & ret nr. 5/1991)
Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 3/1992 p. 33: Justitsministeriet og dommerne (Svar til Poul Rønnov)
Poul Rønnov i Lov & Ret nr. 5/1992 p. 27: Mere om advokat Folmer Reindels troværdighed.
Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 10/1992 p. 9-11: Domstolene og Justitsministeriet.
Peter Garde i Lov & Ret nr. 1/1993 p. 4-7: Facit uden mellemregninger (Om konsulentrapport om domstolenes administrative forhold)
Lars Ryhave i Lov & Ret nr. 1/1993 p. 9-10: Det koster noget at få en god og hurtig service - også hos domstolene.
Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 10/1993 p. 4: Dommerudvælgelse (Omtaler klage til Menneskerettighedskommissionen, som ikke gav medhold i en klage over, at 3 dommere i Østre Landsret alle havde en fortid som offentlige anklagere).
Bet. nr. 1299/1995 om en rejsedommerordning.
Tinne Thomassen i Lov & Ret nr. 5/1995 p. 10-11: Domstolene må have værdigheden som den tredje statsmagt tilbage.
Henrik Rothe i Lov & Ret nr. 5/1995 p. 17-19: Domstolene for den højere middelklasse - "Larsen" efterlades retsløs.
Otto Bisgaard i Lov & Ret nr. 8/1995 p. 11-13: Hvor blev sagerne af?
Christian Vinaa i FM 1996.29-30: Om lægdommere i boligretten.
Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 25-28: Kraften skal trækkes nedad i systemet.
Niels Viltoft i Lov & Ret nr. 6/1996 p. 12-14: Nødvendigt, at domstolene kommunikerer med pressen.
Georg Metz i Lov & Ret nr. 7/1996 p. 5: Bemærkninger til dommer Niels Viltoft.
Gitte Seeberg i FM 1997.1-3: Nytænkning på domstolsområdet.
Hans Engberg i FM 1997.56-57: Teknologiens tyranni.
Henning Bromann i FM 1997.87: Prøv at vende dommen på hovedet.
Gerd Sinding i FM 1997.174: En fremtidsvision (argumenterer for, at domstolene bør være mere brugervenlige, med internethjemmesider, kaffeautomater, åbning til kl. 18 osv.).
"H.G. Wells" i FM 1997.183-185: Visioner (om domstolene i fremtiden)
Karen Dyekjær-Hansen i Lov & ret nr. 2/1997 p. 27-30: Domstolene kan ikke løse deres opgaver.
Claus Kenneth Lund i Lov & Ret nr. 4/1997.22-23: Riv skrankerne ned og send dommerne på psykologikursus.
Poul Erik Hjerrild Nielsen i Lov & Ret nr. 4/1997.23-24: Domstolene bør specialiseres.
Henrik Zahle i Lov & Ret nr. 5/1997 p. 27-28: Domstolene skal ikke (længere) være upolitiske.
Morten Nørholm i Lov & Ret nr. 6/1997 p. 5-8: At rive skranker ned skaber symbolsk fornedrelse.
Anja Olsen i FM 1998.2-5: Fremtidens dommerkontor.
Henrik Engell Rhod i FM 1998.35-39: Lande, som vi normalt sammenligner os med, f. eks. Sverige. (Omtaler den svenske domstolsstruktur, domstolsuddannelse, lønninger, retsbygninger, sagsantal og teknik)
Susanne Graffmann Larsen og Helle Larsen i FM 1998.131-133: Seminar i Odense d. 12.03.1998 om "Det udviklende arbejde i staten".
Jesper Lett i Lov & Ret nr. 1/1998 p. 19-21: Borgernes retssikkerhed over for staten forringes (indeholder en kritik af forslag i bet. nr. 1348/1997 om begrænsning af adgangen til at indbringe skattesager for Højesteret).
Kurt Haulrig i Festskrift i anledning af grundlovens 150 års jubilæum, udgivet af Advokatsamfundet juni 1999 p. 119-129: "De ustyrlige domstole?"
Uffe Baller og Niels Lyhne i Lov & Ret nr. 6/1999 p. 8-10: Krav om hurtigere domme ikke opfyldt. ((Mener, at fristen i RPL § 219 for afsigelse af landsretsdomme bør forkortes fra 3 måneder til 6 uger).
Morten Pihl i Lov & Ret nr. 6/1999 p. 19-23: Domstols-hjemmeside uden ambitioner. (En anmeldelse af www.domstol.dk og af den norske www.domstol.no)
Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 8/1999 p. 15-16: Domstolene som serviceorgan.
Jon Stokholm i ADV 2000.189-190: Om domstolenes uafhængighed.
Lars Jacobsen i ADV 2000.265: Sagsbehandlingstider. (Omtale af højesteretsdommen UfR 1960.327 HD, hvor sag om, hvorvidt aftale om køb af grund var indgået, blev afgjort af Højesteret 9 måneder efter de påståede mundtlige aftaler).
Poul Sørensen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 5-7: Reform af den civile retspleje.
Gorm Toftegaard Nielsen og Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 7-10: Byretten som retssystemets grundpille.
Poul Holm i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 11-13: Flere dommere i byretten.
Karen Dyekjær-Hansen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 15-17: Specialisering af domstolene.
Bo Østergaard i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 18-20: Forberedelsen af sagerne skal styrkes.
Jørgen B. Jepsen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 21-23: Dommeren skal være mere aktiv.
Jes Schiøler i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 23-25 Retspleje og teknologi.
Allan Philip i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 14-15: Domstolsreform og voldgift. (Går ind for at voldgiftslovens fuldbyrdelsesregel ikke ophæves).
Jens Feilberg i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 16-17: Sø- og Handelsretten som eksemplarisk specialbyret?
Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 22: Geniale og fremsynede tanker. (Støtter tanken om, at alle sager skal starte i byretterne, som kan suppleres med særligt sagkyndige dommere).
Hans Christian Poulsen i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 23: Janteloven gælder stadig.
Henrik Thorstholm i Lov & Ret nr. 4/2000 p. 15-17: De civile domstoles struktur.
Alf Bent Hermann i Lov & Ret nr. 4/2000 p. 17-18: Skattesager ved byretten.
Erik B. Neergaard i Lov & ret nr. 4/2000 p. 18: Brug sagkyndige dommere (Opfordres til anvendelse af RPL § 18 b)
Peter Blume i Lov & Ret nr. 5/2000 p. 7-8: Domstolenes digitale underskud.
Peter Blok og Hugo Wendler Pedersen i Lov & Ret nr. 7/2000 p. 30-34: Forvaltningssager ved byretten? (Foreslår, at sagerne, herunder skattesager, fortsat skal anlægges ved landsretten i 1. instans, men at der kun kan ankes med tilladelse fra Procesbevillingsnævnet).
Claes Nilas i Lov & Ret nr. 8/2000 p. 33: Sagsbehandlingstiden ved byretter (Omtaler pilotprojekt, som har til hensigt at nedbringe sagsbehandlingstiden for civile sager ved byretterne).
Henning Koch i JUR 2001.42-43: Højesterets synlighed i dagens samfund.
Jon Stokholm i JUR 2001.61-64: Kan Højesteret opfylde erhvervslivets behov for konfliktløsning?
Helle Lokdam i Lov & Ret nr. 4/2001 p. 4-8: Domstolene som centre for konfliktløsning.
Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 5/2001 p. 27-29: Respekten for domstolene.
Hans Christian Poulsen i Lov & Ret nr. 6/2001 p. 15-17: Juster retsplejeloven og aflast Højesteret.
Laurits H. Gregersen i Lov & Ret nr. 6/2001 p. 18-20: Retsreformer og privatiser efter indhold.
Allan Ohms i Lov & Ret nr. 7/2001 p. 15-16: Mangelfuld undersøgelse af domstolene.
Poul Søgaard i Lov & Ret nr. 3/2002. p. 10-13: Domstole under forandring.
Elisabeth Arnold i Lov & Ret nr. 4/2002 p. 35: Symbolpolitik og berøringsangst.
Karen Dyekjær-Hansen i Lov & Ret nr. 5/2002 p. 22-26: Civilprocessen i det 21. århundrede. (Omhandler seminaret Civil Litigation in the 21st Century i København d. 8-9. juli 2002)
Henning Broman i FM 2003.39-40: Når bedst practice bli'r til bad practice.
Anders Munck Jensen i FM 2003.105: Den Synlige Leder
Bent Carlsen i FM 2003.106-107: Ledelse i Fokus.
FM 2003.142: Hvem ejer Danmarks Domstole®?
Claes Nilas i Lov & Ret nr. 1/2003 p. 31: Aktiv processtyring i civile sager. (Om pilotprojekt i Esbjerg, Sønderborg, Århus, Mariager, Roskilde og Næstved)
Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 7/2003 p. 28-29: Domstolene og tidssvarende kommunikation.
Iben Vikjær Sandholt i Lov & Ret nr. 7/2004 p. 25-28: Danmarks domstoles værdier og den dømmende funktion.
Torben Melchior i Lov & Ret nr. 8/2004 p. 9-11: Højesteret og fremtiden.
Pia Møller i ADV nr. 10/2005 p. 10-13: En dommer skifter sæde. (Om Bent Carlsen)
Pia Møller i ADV nr. 10/2005 p. 20-21: Domstolene vil måle kvaliteten.
Lars Lindencrone Petersen i ADV nr. 1/2006 p. 32-33: Fremtiden for dommere, politi og retskredse.
Jakob Lund Poulsen i ADV nr. 2/2006 p. 22-23: Domstolsreformen i praksis.
Adam Wolf i ADV nr. 4/2006 p. 28-29: Strammere styring hos domstolene.
Lars Lindencrone Petersen i ADV nr. 5/2006 p. 36-37: Politi- og domstolsreform er vedtaget.
Sys Rovsing i ADV nr. 9/2006 p. 5: Domstolene i bevægelse.
Louise Seest i ADV nr. 2/2007 p. 28: Sprogpolitik ind i hverdagen (Om domstolsstyrelsens sprogpolitik)
Anette Maarbjerg og Birgitte Holmberg Pedersen i ADV nr. 4/2007 p. 26-29: Kvalitetsarbejde ved domstolene (Om kvalitetssikring ved retten i Helsingør)
Uffe Laursen i ADV nr. 9/2008 p. 20-22: Unge jurister kender ikke domstolene.
Uffe Laursen i ADV nr. 9/2008 p. 24: Domstolsjuristers karriereforløb skal toptunes.
Adam Wolf i ADV nr. 10/2007 p. 18-20: Nye karrieremuligheder venter ved domstolene.
Lene Ejg Jarbøl i ADV nr. 10/2007 p. 22-24: Eksperter: Større forståelse for retssamfund med pressetrænede dommere
Lene Ejg Jarbøl i ADV nr. 10/2007 p. 26-27: Kender I den om dommeren, der... (Claus Larsen og Bjarne Pedersen søger anekdoter om dommere)
Michael Gøtze i ADV nr. 4/2008 p. 8-10: Operation morgenluft i dommerstanden har åndenød (Det er ti år siden, Folketinget besluttede, at rekrutteringen af dommerne skulle være bredere og mere alsidig. En gennemgang af de nye tal viser, at der stort set ikke er sket noget.)
Jacob Strandgaard Andersen i ADV nr. 4/2008 p. 12-14: Advokater ignorerer praktik-ordning ved landsretterne.
Lene Pagter Kristensen i ADV nr. 7/2008 p. 26-28: Står det nu også så galt til med dommerrekrutteringen? (Kommentarer til Michael Gøtzes artikel)
Michael Gøtze i FM 2008.107: Dommerudnævnelser - køn, alder og ansættelse.
I artiklen belyses udviklingen i dommerrekrutteringen de senere år med hensyn til nyudnævnte dommeres køn, alder og ansættelsesmæssige erfaring. Siden 1998 har målsætningen været en bred og alsidig rekruttering. Det konstateres i forhold til dommeres erhvervsprofil, at der er sket en vis udvikling, men at det traditionelle rekrutteringsmønster i store træk er uændret.
Ole Dybdahl i ADV nr. 4/2009 p. 38-39: Domstolene åbner sig for pressen (Ny ordning med pressekontaktdommere skal formidle domstolenes virkelighed.)
Leder i SR-Skat 2009.184-185: Domstolsreformen og skattesagerne
Rasmus Lindboe i ADV nr. 3/2010 p. 18-19: Mediedommere kommer i fokus (Både advokater og juraprofessor mener, at der er tilfælde, hvor domstolenes nye tiltag med mediedommere er endt som fejlskud. Nu skal mediedommerne evalueres.)
Nis Nicolaisen i ADV nr. 3/2010 p. 20-21: Undskyldte landsretten da Jønke blev frifundet? (Hells Angels-rockeren Jørn “Jønke” Nielsen blev frifundet i både by- og landsret. Men frifindelserne var knebne. Den pointe traver Østre Landsret i en pressemeddelelse alt for meget rundt i og undskylder nærmest, mener hans forsvarer, Michael Juul Eriksen.)
Nis Nicolaisen i ADV nr. 3/2010 p. 22-23: Mediedommer gættede på straffens længde (En pressekontaktdommer gættede, at udfaldet i en straffesag ville blive en betinget dom, da han udtalte sig til pressen. Den tiltalte (Arek Onyszko) fik i stedet 30 dages ubetinget fængsel.)
Bent Carlsen i ADV nr. 4/2010 p. 12-14: Flere skal forstå domstolene. (Det er ingen nem opgave at ændre danske dommeres traditionelle tilbageholdenhed over for pressen. Men tilliden til retssystemet svækkes, hvis ikke befolkningen forstår domstolenes afgørelser)
Lennart Lynge Andersen i UfR 2011 B.267-269: Dommere og Den Særlige Klageret (- deltagelse i private ankenævn m.v.)
Rasmus Lindboe i ADV nr. 5/2012 p. 12-17: Haves: Ventetid ved retten. Søges: Samspil mellem dommere og advokater (Reformen af domstolene har ikke givet den positive effekt på ventetiden, som kunderne måske havde kunnet håbe på. Advokater og dommere forsøger nu at samarbejde om, hvordan civile sager bedst og hurtigst føres ved byretterne.)
Søren Lyager i ADV nr. 6/2012 p. 48: Dommerfølelser i Utøyasagen - en refleksion (Symbolgenstande kan lægges på hylden eller hænges på knagen, men en dommers følelser kan ikke udvaskes på 100 grader i Neutral. Vi er bedst tjent med dommerempati. )
Søren Jenstrup i ADV nr. 9/2012 p. 5: Spotlight på domstolene (Der er nedsat et udvalg om bedre og mere effektiv sagsbehandling ved domstolene. Desuden er der nedsat et udvalg om den fremtidige skiftesagsbehandling og et udvalg om arbejdstid og ansættelsesforhold for dommere)
Pernille Backhausen i ADV nr. 9/2012 p. 14-15: Mere effektiv behandling (Justitsministeriet har nedsat et udvalg om bedre og mere effektiv sagsbehandling af civile sager ved domstolene. Arbejdet skal være afsluttet senest d. 01.09.2013)
Kristian Dalsgaard i ADV nr. 9/2012 p. 16: Justitsministeriet nedsætter udvalg om skiftesagsbehandlingen
Hanne Hauerslev i ADV nr. 3/2013 p. 24-25: Den gode tone (Rollen som dommer minder om rollen som den gode vært ved middagsselskabet, mener Elisabet Michelsen, Glostrup. Som dommer arbejder hun for at skabe præcis den kommunikation i retssalen, der giver mulighed for, at sagen kan forliges, og at parterne også kan samarbejde, den dag retssagen er slut.)
Georg Lett og René Offersen i ET nr. 2/2014 p. 107-117: Sagstilgangen til Højesteret og Sø- og Handelsretten (Artiklen gennemgår ændringerne i retsplejeloven ved lov nr. 84 af 28.01.2014 og slutter med refleksioner om andre forandringer af domstolenes ordning).
Hanne Hauerslev i ADV nr. 7/2016 p. 20-22: Alle skal kunne mærke, at her er høj faglighed, ordentlighed og kompetence. (Om Helle Bertung, ny præsident for Vestre Landsret)
Hanne Hauerslev i ADV nr. 2/2017 p. 18-20: Sæt fokus på problemerne. (Om Thomas Rørdam, ny Højesteretspræsident)
RPL § 47-47 f
Claes Nilas Lov & Ret nr. 5/2003 p. 23-24: Om nedsættelsen af udvalg om dommernes bibeskæftigelse.
Sys Rovsing Koch i ADV 2005.177-178: Om dommeres bijob
Bet. nr. 1465/2005: Betænkning fra udvalget om dommeres bibeskæftigelse.
· at det fortsat skal være tilladt, at dommere har indtægtsgivende bibeskæftigelse, men at en dommers indtægter ved bibeskæftigelse fremover ikke må overstige 50 % af lønnen i hovedstillingen, og at ingen dommers biindtægter herudover må overstige 50 % af en højesteretsdommers løn i hovedstillingen,
· at der gøres undtagelse fra indtægtsloftet for biindtægter ved forfattervirksomhed og hverv i særlige domstole,
· at indtægtsloftet opgøres i 3-årige perioder, dvs. at en dommer i en periode på 3 år i gennemsnit ikke må oppebære biindtægter, der overstiger 50 % af lønnen,
· at udpegning af dommere til offentlig og privat tvistløsning udenfor domstolene fremover skal foretages af den pågældende dommeres retspræsident eller af en anden dommer, som en retspræsident har bemyndiget hertil,
· at dommere fra Højesteret og landsretterne samt præsidenten og vicepræsidenterne for og Sø- og handelsretten fremover kun må udpeges til hverv som medlem af et offentligt eller privat råd og nævn, hvis det er bestemt ved lov eller godkendt af Bibeskæftigelsesnævnet, at hvervet skal varetages af en sådan dommer,
· at dommere fortsat skal kunne varetage de typer bibeskæftigelse, som i dag varetages af dommere,
· at den gældende godkendelses- og indberetningsordning i det væsentlige skal opretholdes.
· at behandle anmodninger om tilladelse til fast bibeskæftigelse mv.,
· at træffe afgørelse i evt. sager om dommeres overskridelse af indtægtsloftet,
· at træffe afgørelse om anvendelse af dommere fra de overordnede retter i råd og nævn, hvor dette ikke er bestemt ved lov,
· at offentliggøre en årlig oversigt over dommernes indberetninger om indtægtsgivende bibeskæftigelse samt en årlig redegørelse for sin virksomhed.
· at indtægtsloftet ; ud over de nævnte undtagelser for forfattervirksomhed og hverv i de særlige domstole ; heller ikke skal omfatte indtægter ved hverv i faglige voldgifter, de arbejdsretlige nævn samt hverv som forligsmand og mæglingsmænd.
· at det fremover kun skal være byretsdommere, der skal kunne varetage hverv i offentlige og private råd og nævn,
· at der ; når bortses fra indtægter ved forfattervirksomhed - ikke skal gælde undtagelser fra indtægtsloftet.
Per Fiig i JUR 2007.101-106: Nye regler om dommers bibeskæftigelse.
Nina Palesa Bonde (red.), Rikke Plesner Skovby (red.) & Dennis Pagh Asanovski (red.): Jubilæumsskrift for Dommerfuldmægtigforeningen, 1. udg. 2014, DJØF.
Formandens forord - af Nina Palesa Bonde
Fra selskabsløvernes paradis til fagpolitisk forening - af Henning Broman
Dommerfuldmægtigforeningen - Hvor sjovt kan det være? ; af Henrik Barfoed
DEL II: DE MANGE KASKETTER ; DE MANGE FACETTER
Erindringer fra min tid som dommerfuldmægtig - af Henrik Agersnap
Højesteret og dommerfuldmægtigene -af Børge Dahl
Et rigtigt job? -af Merete Schlüter
Leder i Danmarks Domstole ; af Lisa Rising
Faglige og menneskelige udfordringer ; det er lysten, der driver værket - af Marianne Højgaard Pedersen
Nogle spørgsmål om grundrettigheder i skifteretten - af Lars Lindencrone Petersen
Afgrænsningen af småsager - af John Larsen
Det bortførte barn - Oliver - af Annette Kronborg
Insolvensbedømmelsen efter konkurslovens § 17, når skyldneren har aktiver i udlandet - af Boris Frederiksen, Morten Plannthin & Rasmus Grønved Nielsen
Om beviskravene i immaterialretlige forbudssager efter forbudsreformen 2013 og Højesterets kendelse i U 2014.196 H, Lundbeck/Actavis - af Erik Werlauff
Domstolenes mål og værdier - af Charlotte Münter
Endelig - nye muligheder i danske retssale - af Karina Lorentzen
Der skal være en konsekvens - af Peter Skaarup
Strejftog igennem dommerfuldmægtigenes uddannelse i de sidste 75 år - af Birgitte Holmberg Pedersen
Videndeling, Et øjebliksbillede juni 2014 - med tråde til fortid og fremtid - af Helle Bertung
Advokaten - domstolenes nærmeste samarbejdspartner - af Søren Jenstrup
Fra retssalen til folketingssalen - af Jan E. Jørgensen
Udmåling af straf - Er der tillid mellem lovgiver og domstole? - af Tom Behnke
FM 1982.23-27 og 34-39: Undersøgelser over dommerfuldmægtiges arbejdsvilkår.
FM 1982.48-49: Dommerfuldmægtigenes forflyttelser.
FM 1982.53-54: Om dommerfuldmægtiges uddannelse.
Anette Hald og Flemming Jørgensen i FM 1983.65-67: Kvalificerer dommerfuldmægtiguddannelsen til dommerstillinger.
FM 1989.87-95: Dommerfuldmægtigforeningen fylder 50 år. Med bidrag fra Ole Jensen, Ditlev Nielsen, Lars Ryhave, Ulf Østergaard-Nielsen, Bjarne Pedersen, Birgitte Holmberg Pedersen og Henrik Agersnap.
Otto Bisgaard i FM 1990.42-45: Om uddannelsen af dommerfuldmægtige - en opfordring til nytænkning.
Helle Larsen i FM 1991.21-22: Dommerfuldmægtigen og den nye teknologi.
Louise Seest i ADV 2001.54-56: Tid til fordybelse (Om advokatfuldmægtig Jonas Christoffersen og Jan Emer Petersens arbejde som dommerfuldmægtige i Højesteret)
Alex Nymark og Henning Færmann i FM 2001.49-52: Odensemødet 2001 den 8.-9. marts 2001 på Hindsgavl Slot.
Keld Roat Pedersen i FM 2002.4: Erfarne retsassessorer. Kursus 21.- 23. november 2001 i Fredericia.
Susanne Ravn i FM 2002.116-118: I disse tider... (Om arbejdet som Project Koordinator i Hanoi)
Alex Nymark i FM 2002.147-148: Årsmødet 2002 ... og 3 (Om årsmødet d. 12-13.09.2002 på hotel Munkebjerg)
Henning Færmann i FM 2003.218: Dommerfuldmægtigforeningens årsmøde 2003.
Titti Kopp i FM 2008.187: Retssikkerhedsmæssige betænkeligheder ved domstolenes evalueringsmetode og -indhold.
Bent Carlsen og Bjarne Christensen i FM 2009.4: Vel mødt i landsretterne (Omhandler landsretskonstitutioner)
Camilla Kæraa i ADV nr. 7/2012 p. 36-38: Få en dommerfuldmægtig i praktik (Om Signe Borregaard Rasmussens besøgsophold
Olaf Sinding Kjær i UfR 1962 B.117 ff.: Vore grundlovsstridige dommere.
Claus Rasmussen i FM 1990.54-55: Vore endnu grundlovstridige dommere.
Eva Staal i FM 1993.96-98: Debatoplæg om konstituerede dommere i byretterne og menneskerettighedskonventionen.
Henrik Zahle i Lov & Ret nr. 4/1995 p. 11-13: Er brug af konstituerede dommere brud på grundloven?
Bent Carlsen i ADV 2000.93-94: Konstitutioner af advokater i landsretterne.
Jon Stokholm i ADV 2000.158: Advokater som konstituerede landsdommere. (Opfordrer flere til at melde sig).
Claus Søgaard-Christensen i ADV 2000.224-225: Konstitution som landsdommer. (Omtaler egne positive erfaringer fra konstitution i Vestre Landsret i foråret 1998)
Bo Lauritzen i ADV 2001.14-16: Konstitution af advokater i landsretten.
Kari Sørensen i ADV 2002.50-51: Konstitueret i landsretten - hvad en advokat kan lære af det?
Jon Stokholm i ADV 2002.235-236: Om konstitution.
Bo Vadt Christensen i ADV 2003.162-164: Tre måneder i Bredgade.
Sophus Bøgeskov Christensen i ADV 2003.164-165: Retsplejelovens § 44 c.
Stig Boe Krarup i ADV nr. 4/2011 p. 42-44: "Jeg var betænkelig ved at skulle være væk" (Hvilke erfaringer gør en yngre københavner-advokat sig, når han udstationeres som byretsdommer i Kolding? Vi har set på den nye ordning med konstitutioner i byretten)
Lene Rosenmeyer i ADV nr. 6/2013 p. 10-11: På den anden side (Om advokaters mulighed for konstitution som dommere. Fra 1999-2012 har der været 672 advokater konstitueret i landsretterne)
Lene Rosenmeyer i ADV nr. 6/2013 p. 12-13: Jeg er blevet en bedre advokat (Om Kolja Staunstrups tre måneders konstitution som landsdommer.)
Lene Rosenmeier i ADV nr. 6/2013 p. 14-15: Fagligt er det en kæmpefornøjelse (Om Per Walsøe)
Lene Rosenmeier i ADV nr. 6/2013 p. 16-17: Der er kun hensynet til det rigtige resultat (Om Tine Vuust)
UfR 1994.536 HKK: Straffedom ophævet, da retsformanden i retten på Frederiksberg var en konstitueret dommer, der samtidigt var fuldmægtig i justitsministeriets 3. kontor, hvorunder bl. a. politi, anklagemyndighed hører, hvilket fandtes uforeneligt med EMRK art. 6, stk. 1. Den gældende konstitutionspraksis kunne ikke generelt anses for grundlovsstridig eller stridende med EMRK art. 6. En generel afklaring burde ske ved lov. Komm. af Henning Koch i JUR 1999.213-227: Dansk forfatningsret i transnational belysning.
UfR 1995.428 HKK: Straffedom ikke ophævet, selv om sagen var blevet behandlet af konstitueret dommer i Gentofte, som tillige var fuldmægtig i Justitsministeriets lovafdeling.
UfR 2012.333 VLD: Dommerfuldmægtig, B, afsagde d. 19.01.2011 dom i Retten i Aalborg vedr. en sag mellem A og Justitsministeriet. Da A påstod, at B ikke havde kompetence til at afgøre sagen, idet B's midlertidige beskikkelse som dommer udløb inden dommen blev afgjort, påstod A dommen ophævet og sagen hjemvist til fornyet behandling ved BR. B's konstitutionsperiode udløb d. 31.12.2010. Efter RPL § 44, stk. 5, 1. pkt., kunne midlertidige dommere efter beskikkelsens ophør færdigbehandle sager, i hvilke mundtlig forhandling var begyndt inden beskikkelsens ophør. Efter bestemmelsens ordlyd og forarbejderne hertil, var der ikke hjemmel for en midlertidig konstitueret dommer til at færdigbehandle og afsige dom i sager behandlet på skriftligt grundlag efter konstitutionsperiodens ophør. VL hjemviste derfor sagen til fornyet behandling ved BR.
Lov om domstolsstyrelsen, jf. lov nr. 390 af 25.04.2017.
Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 1/1996 p. 13-15: Domstolsministerium med statsministeren i spidsen.
Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 3/1996 p. 31: Skal statsministeren være overdommer?
Niels Pontoppidan i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 4-6: Enighed på centrale punkter. (omhandler bet. nr. 1319/1996 - domstolsudvalgets betænkning).
Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 7-11: Magtadskillelsen bør gennemføres nu.
Otto Bisgaard i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 11-12: Dommeres bibeskæftigelse bør klart afgrænses.
Merete Beltoft i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 14-15: Udspil om dommerrekrutering mangler visioner og fleksibilitet.
Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 22-24: Domstolene direkte under Folketinget.
Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 24-25: Fremtidens dommere.
Steffen Juul i ADV 1998.157-158: En stille revolution.
Pia Møller i ADV nr. 9/2006 p. 28-30: Nyt forum for samarbejde med domstolene (Samtale med Adam Wolf)
Sys Rovsing i ADV nr. 4/2008 p. 5: Dommere, advokater ... og tørklæder
Georg Lett i ADV nr. 8/2008 p. 28-31: Tørklædelov vil være i strid med grundloven.
Steen Lassen i ADV nr. 1/2009.30-31: Behov for seriøs debat om tørklædelov (Danske Advokaters spørgeskemaundersøgelse vedrørende tørklædeforbud for kvindelige dommere er ikke egnet til en ordentlig diskussion om emnet)
Frank Jensen i ADV nr. 1/2009.32: Danske Advokater afviser forslag om tørklædeforbud
René Offersen i ADV nr. 8/2009 p. 24-27.Kamelen gennem nåleøjet (Tørklædeloven er på kant med grundloven, menneskerettighederne og god opførsel. Havner loven ved domstolene, kan vi få en ny Tvind-sag)

matches: Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Gensidigt forlænget varsel i prøvetiden
Det har hidtil i teorien været antaget, at en aftale om et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden er i strid med funktionærloven, idet et sådant varsel alene er til ugunst for funktionæren.
Dette spørgsmål er nu blevet afgjort af Højesteret.
Sagen drejede sig om en funktionær, der inden udløbet af prøveperioden meddelte arbejdsgiveren, at han ville sige op med en dags varsel for at tiltræde et job hos en konkurrent.
Arbejdsgiveren afkrævede funktionæren en erstatning svarende til en halv månedsløn efter funktionærlovens § 4 under henvisning til, at funktionæren havde tilsidesat opsigelsesvarslet på 14 dage.
Funktionæren afviste dette krav dels under henvisning til, at det gensidige opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden var i strid med funktionærloven dels, at han ikke var erstatningsansvarlig, fordi han havde tilbudt arbejdsgiveren at vende tilbage og arbejde i yderligere 14 dage.
Af funktionærlovens § 2, stk. 6, første punktum, fremgår, at opsigelse fra funktionærens side skal ske med én måneds varsel til udgangen af en måned, med mindre ansættelsen er sket på prøve (eller er midlertidig). Hvilket varsel, funktionæren skal give i prøveperioden, fremgår ikke af denne bestemmelse, men i praksis har der som regel været adgang til opsigelse med dags varsel.
Arbejdsgiverens opsigelsesvarsel i prøvetiden er reguleret i § 2, stk. 5. Her er det udtrykkeligt bestemt, at arbejdsgivers varsel i prøvetiden er på mindst 14 dage.
Højesteret fandt, at et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden ikke kan tilsidesættes i medfør af funktionærlovens § 21, jf. § 2, stk. 6, idet en prøveansættelse ikke kan anses for omfattet af lovens § 2 stk. 6, 2. pkt., hvori det hedder:
"Dog kan der ved skriftlig kontrakt træffes bestemmelse om længere opsigelsesvarsel fra funktionærens side under forudsætning af, at opsigelsesvarslet fra arbejdsgiverens side forlænges tilsvarende."
Samtlige dommere i Højesteret nåede derfor frem til samme resultat som Sø- og Handelsretten.
Sø- og Handelsretten havde konkluderet, at bestemmelsen i funktionærlovens § 2, stk. 6, 2. pkt., om gensidig forlængelse af opsigelsesvarslet, alene relaterede sig til aftale om forlængelse af opsigelsesvarslet uden for prøvetiden. Sø- og Handelsretten lagde herved vægt på, at parternes opsigelsesvarsel inden for de første seks måneder er af samme længde. På grund af denne paritet i parternes respektive opsigelsesvarsler i de første seks måneder var parterne således ikke afskåret fra at indgå en aftale om gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøveperioden.
Højesteret skulle på denne baggrund tage stilling til, om funktionæren, ved at fratræde stillingen uden at respektere det aftalte varsel, var erstatningsansvarlig over for arbejdsgiveren.
Et flertal på fire dommere fandt det ikke bevist, at funktionæren havde tilbudt arbejdsgiveren at vende tilbage for at arbejde i yderligere 14 dage. Funktionæren blev derfor dømt til at betale 14 dages løn i erstatning til arbejdsgiveren for ikke at have iagttaget sit opsigelsesvarsel. En dommer ville frifinde funktionæren, idet denne fandt det godtgjort, at der var fremsat tilbud om at vende tilbage og arbejde i 14 dage.
Det er ved læsning af dommen generelt værd at bemærke sig, at Højesteret lægger betydelig vægt på en traditionel ordlydsfortolkning og – med udgangspunkt i forarbejderne – på historikken bag tilblivelsen af funktionærlovens § 2.
Dommen gør endeligt op med det rejste spørgsmål. Dog må det – såfremt der ikke er aftalt et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden – lægges til grund, at funktionæren fortsat kan fratræde med én dags varsel.
Arbejdsgiveren var under sagen repræsenteret af en advokat fra arbejdsgiverorganisationen Dansk Handel & Service, der specifikt påstod sig tilkendt sædvanlige sagsomkostninger for parter, der møder ved advokat.
Højesteret tilkendte arbejdsgiveren 5.000 kr. i sagsomkostninger, som udtrykkelig blev fastsat i overensstemmelse med de principper, Højesteret har fastsat i kendelse af 29. april 2004 (omtalt af Schebye Jacobsen i nyhedsbrev af 2. juni 2004), og i dom af 27. maj 2004 (omtalt i nyhedsbrev af 8. juni 2004).
Dermed må det tillige anses for endelig afgjort, at en virksomhed, der møder ved en ansat ”husadvokat”, alene kan blive tilkendt sagsomkostninger efter samme regler, som gælder for selvmødere (hvilket reelt vil sige et væsentligt lavere omkostningsbeløb).
Højesteretsdom er afsagt den 30. juni 2004.
Spørgsmål om dommen kan rettes til advokat Arvid AndersenDommen kan rekvireres ved henvendelse til Tina Rose Jacobsen

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - Praktiske oplysninger
Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Praktiske oplysninger
Telefon: 33 63 27 50
Højesterets hovedpostpasse (sikker mail)
Højesterets ankeudvalg (sikker mail)
Den Særlige Klagerets sekretariat er henlagt under Højesteret, men har sin egen mail
DenSaerligeKlageret@Hoejesteret.dk (sikker mail)
Bestilling af udskrifter og anden aktindsigt
Det er retsplejelovens regler i kapitel 3 a om aktindsigt, der regulerer adgangen til gennemsyn eller at få udskrifter af rettens sager.
Kopi af Højesterets domme og kendelser kan købes ved henvendelse til justitskontoret. Visse afgørelser udleveres kun i anonymiseret form, hvorfor der kan forventes ekspeditionstid.
Betalingen udgør 175 kr. pr. dokument, som betales ved bestillingen.
Der kan betales kontant eller ved overførsel til Højesterets konto:
Reg.nr. 0216 - konto nr. 4069134947
Vær opmærksom på, at disse oplysninger kun vedrører Højesteret. Indbetalinger til andre retter, herunder byretternes foged- og skifteafdelinger, skal betales til vedkommende ret. Se oplysningerne herom på den enkelte rets hjemmeside via domstol.dk.
Betaling af retsafgifter skal i sager, som behandles digitalt på minretssag.dk, skal ske via minretssag.dk.
Andre indbetalinger til Højesteret kan ske ved overførsel til Højesterets konto, som angivet nedenfor med angivelse af sagsnummer og partsnavn/indbetaler:
Fakturaudstedelse
Al fakturering skal foregå elektronisk under henvisning til Højesterets EAN-nummer: 5798000161207
Ankestævninger og kæreskrifter i civile sager skal indgives til den domstol, der har truffen den afgørelse, som appelleres. Det sker enten via Minretssag.dk eller pr. mail (eller almindelig post), såfremt sagen ikke har været behandlet på Minretssag.dk.
Svarskrifter og andre processkrifter, bevisbegæringer, skønstemaer og lignende kan ligeledes, såfremt den ikke behandles på Minretssag.dk, sendes pr. mail. Det samme gælder andre henvendelser eller anmodninger, der er grundlaget for en egentlig sagsbehandling. Disse henvendelser skal sendes til den sikre mailadresse
Sammenfattende påstandsdokumenter, ekstrakter og materialesamlinger skal fortsat indleveres i papirform i de af Højesteret anførte eksemplarer - og i sager, der behandles på Minretssag.dk tillige lægges der i digital version .
Når Højesteret kommunikerer digitalt til advokater vil det af hensyn til at beskytte eventuelle personfølsomme oplysninger ske via Minretssag.dk eller til advokatfirmaets e-boks.
Højesteret sender afgørelser og andet til advokater via Minretssag.dk eller deres e-boks.
For tilhørere
Der er offentlig adgang til hovedforhandlingerne i Højesteret. Det kan forekomme, at noget skal behandles for lukkede døre, men det sker overordentligt sjældent.
Retten kan også af andre hensyn begrænse antallet af personer i retten, f.eks. for personer under 15 år eller af hensyn til ro og orden.
Ved grupper over 10 personer bedes du kontakte vagtstuen på tlf.: 3363 2750 i god tid inden hovedforhandlingen.
Kørestolsbrugere kan benytte indgangen til venstre for hovedindgangen (kontakt venligst receptionen i forvejen på telefon nr. 33 63 27 50 og oplys kørestolens mål).
Højesteret har trådløst netværk.
Netværksnavn: Domguest
Registrering via Wifi og password pr. sms.
Domguest netværket er ikke krypteret.
Herudover tilbydes rettens professionelle brugere adgang til et krypteret netværk:
Netværksnavn: Domprof
Adgang til Domprof gives ved at skrive til Post@Hoejesteret.dk eller ved henvendelse i receptionen.
PC/tablet skal kunne understøtte 5 Gigahertz.
Adgangen til Domprof gælder ca. 1 år ad gangen og gælder i alle landets retsbygninger.
I 1. og 2. afdelings retssal er der AV-udstyr med lærred. I 2. afdeling er der mulighed for tilslutning af teleslynge. Afprøvning af dette udstyr bør ske senest dagen før hovedforhandlingen. Kontakt receptionen herom på
tlf. 33 63 27 50.
Husk at medbringe adapter
Har din bærbare eller tablet anden indgang end VGA, skal du selv medbringe adapter, da retten ikke stiller forskellige typer adaptere til rådighed.
Har du ris, ros eller kommentarer til indhold, kontakt venligst


text:
Gravid ansat får godtgørelse
Kommune dømt, da det ikke var bevist, at en afskedigelse ikke havde forbindelse med graviditet og barsel.
Højesteret har den 30. marts 2011 afsagt en dom vedrørende afskedigelse af en kommunalt ansat salgskonsulent. Salgskonsulenten havde siden december 2004 været ansat ved amtets revalideringscentre og blev i forbindelse med kommunalreformen i juni 2006 oplyst om, at hun fremover skulle arbejde ved et af centrene, der nu henhørte under kommunen. Kommunen blev i efteråret 2006 klar over, at salgskonsulentens stilling af økonomiske grunde ikke skulle opretholdes.
Salgskonsulenten oplyste i juni 2006, at hun var gravid. I august 2006 blev hun sygemeldt og kom ikke tilbage på arbejde inden fødslen. Salgskonsulenten havde herefter planlagt barselsorlov frem til december 2007. I begyndelsen af maj 2007 blev salgskonsulenten varslet afskediget grundet manglende arbejdsopgaver og ultimo maj 2007 modtog hun en opsigelse.
Salgskonsulenten klagede til Ligebehandlingsnævnet, der tilkendte hende en godtgørelse på 250.000 kr. svarende til 9 måneders løn for overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9.
Kommunen anlagde sag mod Ligebehandlingsnævnet og fik i både by- og landsret medhold i, at Ligebehandlingsnævnets afgørelse var ugyldig. Højesteret kom imidlertid til et andet resultat.
Højesteret fandt det godtgjort, at salgskonsulentens stilling blev nedlagt som følge af ændringerne efter kommunalreformen. Højesteret fandt det ligeledes godtgjort, at kommunen havde forsøgt at omplacere salgskonsulenten, men hvor det var lykkedes at omplacere 19 andre medarbejdere, var det ikke lykkedes kommunen at omplacere salgskonsulenten. Højesteret bemærkede, at kommunen som led i bestræbelser på en omplacering, burde have burde have orienteret hende om nedlæggelsen af stillingen, burde have sikret sig tilstrækkelige oplysninger om hendes kvalifikationer og burde have orienteret hende om ledige stillinger i kommunen. Højesteret fandt det i den forbindelse ikke bevist, at der ikke i kommunen var andre stillinger, som salgskonsulenten kunne varetage. På den baggrund fastslog Højesteret, at kommunen ikke havde godtgjort, at afskedigelsen ikke havde forbindelse til salgskonsulentens graviditet og barsel. Højesteret fastslog herefter, at kommunen skulle betale en godtgørelse på 250.000 kr. som tidligere fastslået af Ligebehandlingsnævnet.
Dommen fra Højesteret er interessant, idet den viser, at der er ganske strenge krav til arbejdsgiverens omplaceringsbestræbelser. Arbejdsgiver skal således dokumentere, at man har undersøgt om det var muligt at omplacere - særligt hvis der er ledige stillinger og det har været muligt at omplacere andre. Herudover skal arbejdsgiver dokumentere, at der ikke var andre (ledige) stillinger som den pågældende kunne bestride.


text:
SKAT: Tilskud - sambeskatning - udenlandske selskaber - danske regler - stille deltager - interessentskab - kommanditselskab
09 Sep 2008 10:43
SKM2008.714.HR
2. afdeling, 341/2006
Tilskud, sambeskatning, udenlandske, selskaber, danske, regler, stille, deltager interessentskab, kommanditselskab, tabsinddækning
Et tysk moderselskab og dets tyske datterselskab indgik i en dansk sambeskatning. I marts 1994 indgik de to selskaber en aftale om "stille Beteiligung", hvorefter det tyske moderselskab skulle indskyde 5 mio. DM i datterselskabet på en særskilt indskudskonto, der ikke skulle forrentes. Moderselskabet skulle ligeledes have en forholdsvis andel af overskuddet i datterselskabet, samtidig med det forpligtede sig til at foretage en dækning af datterselskabets tab, dog maksimalt med de 5 mio. DM. Det tyske datterselskabs driftsresultat blev for regnskabsåret 1994 negativt med godt 23 mio. DM, og det tyske moderselskab foretog herefter tabsinddækning med de 5 mio. DM. Efter de tyske skatteregler havde det tyske moderselskab i sin tyske skatteansættelse fratrukket beløbet, mens det tyske datterselskab havde indtægtsført beløbet.
Skattemyndighederne havde fundet, at der forelå et skattepligtigt tilskud i medfør af statsskattelovens § 4. Heri var Højesteret enig. Højesteret fandt ikke, at der forelå et lån, da der ikke forelå en tilbagebetalingsforpligtelse for det tyske datterselskab. Højesteret fandt heller ikke, at der var etableret et interessentskab eller kommanditselskab, da det tyske moderselskab ikke ved aftalen havde fået en medejendomsret til datterselskabets formue.
Det tyske datterselskab havde herefter modtaget et i den danske sambeskatning skattepligtigt tilskud, jf. statsskattelovens § 4 sammenholdt med selskabsskattelovens § 8 og § 13, stk. 1, nr. 1.
Ligningsvejledningen 2008-3 S.D.4.1.2.1
Ligningsvejledningen 2008-3 S.C.1.2.2.1
H2 GmbH
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 30. juni 2006.
Appellanten, H2 GmbH, har gentaget sin påstand.
MN har forklaret bl.a., at han har været forretningsfører i H2 GmbH siden 1991. Han er udlært i en bank og har i 23 år arbejdet i F2 Bank, hvor han til sidst havde titel af prokurist i bankens kreditafdeling. Han er således bekendt med finansielle forhold, og det var en af grundene til, at han kom til H2.
H2s aktiviteter består i kemisk produktion i form af fremstilling af soda. Soda er et stof, der navnlig anvendes i industrien i forbindelse med produktion af vaskemidler samt til glas-, stål- og levnedsmiddelproduktion. Sodaproduktet består af salt, kalksten, vand og ammoniak. Salt og kalksten befinder sig i undergrunden til H2. Virksomhedens hovedmarked er Tyskland og det øvrige Europa.
Inden Murens fald i 1989 havde As handelsvirksomhed solgt soda til det vesteuropæiske marked. Efter Murens fald blev det nødvendigt at købe H2. Købet skulle ske gennem Treuhandanstalt. Ved hjælp af tyske rådgivere købte A H2 i 1990. A havde ikke et særlig stærkt kapitalgrundlag, men han kom med markedet. Overgangen fra statsøkonomi til privatøkonomi gik gnidningsfrit, idet man med det samme kunne sælge på det vesteuropæiske marked. I forbindelse med erhvervelsen havde Treuhandanstalt fastsat to betingelser. Den ene betingelse var en garanti for, at der skulle være mindst 400 arbejdspladser. Den anden betingelse var, at der skulle foretages investeringer på 40 mio. DEM. Det var for at nå disse mål, at han blev ansat. Det nødvendige kapitalgrundlag skulle først etableres. Det blev besluttet, at A skulle udstyre H2 med mindst 10 mio. DEM. Imidlertid viste hans undersøgelser, at fremtidige investeringer på 40 mio. DEM var for lidt. Hvis man i 1991 skulle have nyetableret en sodavirksomhed som den omhandlede, ville det have krævet investeringer i størrelsesordenen 500 mio. EUR, svarende til ca. 1 mia. DEM. Dette skal ses i lyset af, at H2 var blevet købt for 2 mio. DEM sammenholdt med de betingelser, som Treuhandanstalt havde stillet.
A kunne ikke træde tilbage fra købet, og hans undersøgelser om et investeringsbehov på 128 mio. DEM kom som et chok for A. Det var muligt at få et banklån med statsgaranti, idet staten kunne garantere op til 80 %. Både banken og staten opfordrede til, at aktiekapitalen blev øget fra 10 til 15 mio. DEM. I februar 1994 blev kapitalforhøjelsen besluttet, men den blev først indført i det tyske handelsregister den 8. februar 1995.
I 1993 startede man med investeringerne. Det var i denne fase, hvor investeringerne var kommet i gang, at katastrofen indtrådte. Sodapriserne faldt således fra 280 til 200 DEM pr. ton. Dette skete gradvist fra sommeren 1993 og fortsatte til slutningen af 1995. Prisfaldet var resultatet af et målrettet tiltag fra den førende virksomhed på markedet, G1. Dette firma havde mere end 60 % af verdensmarkedet. H2 fik en afsætningskrise, som allerede i 1993 og 1994 resulterede i tab på tocifrede millionbeløb. Bankerne blev forskrækkede og stoppede långivningen, som skulle have dannet grundlag for yderligere investeringer. Med hjælp fra delstatsregeringen var banken dog indstillet på at fortsætte långivningen, hvis virksomheden kom med et koncept til sanering. Dette koncept skulle ikke alene dreje sig om penge, men skulle også indeholde en investeringsstrategi med en løsning på det opståede prisfald. Havde man ikke foretaget disse tiltag, måtte virksomheden på dette tidspunkt have indgivet konkursbegæring. Der var udarbejdet et driftsbudget for 1994, hvor man gik ud fra, at der ville opstå et tab i størrelsesordenen 7-8 mio. DEM.
Processen med fremstilling af soda er meget energikrævende. Omkostningerne til energiforbruget er således 2-3 gange større end personaleomkostningerne. Nøglen til omkostningsreduktionen var derfor etablering af et moderne kraftværk. Han foreslog banken, at man etablerede et sådant moderne kraftværk. Banken godkendte forslaget. Herefter fik man kontakt til H5 mbH & Co. Dette kommanditselskab var etableret af fire investorer, som kom fra det tidligere Vesttyskland. Det var et krav fra banken, at dette selskab skulle være et datterselskab, som man dermed havde kontrol over. Det var i forbindelse med långivningen, at banken stillede dette krav. Banken fremkom med to pålæg. Det ene pålæg var, at man fik sikkerhed for en procedure med prissikre omkostninger. Det andet pålæg var, at der skulle tilføres yderligere kapital fra A til H2. Selskabet var på dette tidspunkt tæt på at være insolvent. Man havde opfyldt det første pålæg ved at have udarbejdet et koncept om energibesparelser. Det andet pålæg om hurtig kapitaltilførsel skulle opfyldes ved at foretage et indskud med ansvarlig lånekapital. Banken henviste til, at den første kapitalforhøjelse var gået langsomt, og denne gang skulle det gå hurtigere, hvilket skulle ske ved et stille kapitalindskud. As rådgivere, som bestod af både tyske rådgivere og Arthur Andersen, gik ind for denne model. Der blev i første række indgået en kontrakt om stiftelse af et stille selskab. Pengene herfra blev fremskaffet ved låneaftalen, hvor H5 ydede det tyske moderselskab et lån på 13.649.766,02 DEM. Ved aftalen forpligtede moderselskabet sig til at anvende låneprovenuet som angivet i aftalen, således at 5 mio. DEM gik til tegning af den stille kapitalinteresse i H2, og at der blev ydet et aktionærlån på det resterende beløb til H2. Disse betingelser var afstemt med H5s bank, F1-Bank. H2s banker var et bankkonsortium under ledelse af F2 Bank Bank. Efterfølgende indtrådte F1 Bank i dette bankkonsortium, og banken havde nu det totale overblik og var således overbevist om, at konceptet for H2 kunne holde. F1 Bank havde derfor bevilget lånet til ejeren med det formål, at provenuet skulle gives videre til H2. Hermed var konsolideringskonceptet afsluttet.
H2s samlede lånetilsagn hos bankerne var i marts 1994 på ca. 90 mio. DEM, og på det tidspunkt var der udbetalt ca. 50-60 mio. DEM.
Tabene i 1993 og 1994 havde medført, at kapitalen nærmest var opbrugt, og As kapitalevne var også opbrugt. Han var klar over, at med det nye kraftværk og den gunstige energisituation skulle der ske en forøgelse af kapaciteten. På dette tidspunkt var der 2 produktionssteder af soda, dels et moderne, dels et antikveret. Han foreslog, at de 2 produktionssteder blev integreret til et, og således at man lukkede det antikverede. Dette medførte ikke i sig selv en produktionsforøgelse, men medførte en omkostningsreduktion. A erkendte, at forslaget var rigtig, men havde ikke kapital til at gennemføre denne nye investering. Ejerne fik gennem F1 Bank kontakt til G2, som er et investeringsselskab. G2 indskød 30 mio. DEM i H5. Forudsætningen for, at G2 gik med, var, at der blev gennemført en fusion. G2 ønskede en fusion, fordi man fandt selskabsstrukturen for uoverskuelig. G2 fik ikke kun budgetter, men gennemførte selv en due diligence, som ledte frem til, at G2 foretog investeringen.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke ved aftalen af 17. marts 1994 er etableret et økonomisk samvirke mellem H2 GmbH og dets tyske moderselskab, der kan karakteriseres som et interessentskabs- eller kommanditselskabsforhold.
Højesteret tiltræder endvidere, at indskuddet i datterselskabet ikke kan anses for et lån.
Da overførslen af de 5 mio. DEM herefter må anses som tilskud fra et moderselskab til et datterselskab, som efter de dagældende regler var indkomstskattepligtigt i medfør af statsskattelovens § 4 sammenholdt med selskabsskattelovens § 8 og § 13, stk. 1, nr. 1, stadfæster Højesteret dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H2 GmbH betale 250.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Rette indkomstmodtager - virksomhedsoverdragelse - interesseforbundne parter
05 Nov 2003 10:12
1. afdeling, 364/2001
Rette indkomstmodtager, virksomhedsoverdragelse, goodwill, kundekreds, revisionsvirksomhed, konsulentvirksomhed
En revisor drev revisionsvirksomhed i et ApS samt konsulentvirksomhed i personligt regi, og "overdrog" retten til udførelse af henholdsvis revisionsopgaver og konsulentopgaver til to nyerhvervede anpartsselskaber med uudnyttede skattemæssige underskud mod årlig betaling af vederlag.
Højesteret udtalte, at det oprindelige ApS henholdsvis revisoren personligt overlod det til de to nyanskaffede ApS'er at udføre revisions- og konsulentopgaver, uden at fastlægge vilkårene herfor i en skriftlig aftale. Højesteret bemærkede videre, at der vedrørende revisionsopgaverne var tale om en tidsbegrænset overladelse for en periode på 10 år, og at ordningen vedrørende konsulentopgaverne kunne opsiges med 3 måneders varsel. Højesteret bemærkede videre, at der ikke skete overførsel af kundegrundlaget, ligesom der ikke skete overførsel af andre aktiver. Højesteret konkluderede herefter, at overladelserne skete mellem interesseforbundne parter, og at de indebar overførsel af et betydeligt årligt overskud reelt uden vederlag. På den baggrund fandt Højesteret, at en sådan overladelse af indtjening ved udførelsen af henholdsvis revisionsopgaverne og konsulentopgaverne i den grad afveg fra normale forretningsmæssigt begrundede dispositioner, at de i det hele måtte tilsidesættes i skattemæssig henseende.
Ligningsvejledningen 2003 - 2 S.C.1.1.1
Ligningsvejledningen 2003 - 2 S.I.1.1
H2 ApS,
H3 ApS og
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 6. afdeling den 13. august 2001.
Appellanterne, H1 ApS og H2 ApS, H3 ApS og A, har gentaget deres påstande.
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse og har gentaget sin subsidiære påstand om hjemvisning.
Det fremgår af årsregnskaberne, at H1s overskud var ca. 238.000 kr. i 1994/95 og i 1995/96 ca. 87.000 kr. efter fradrag af 84.000 kr. vedrørende regulering af skyldig løn og feriepenge. H3s overskud var ca. 141.000 kr. i 1994 og ca. 99.000 kr. i 1995.
Det fremgår endvidere af årsregnskaberne, at den bogførte værdi af H2 ApS' driftsmidler i 1994/95 udgjorde 227.000 kr. efter afskrivninger på ca. 38.000 kr. og i 1995/96 190.000 kr. efter afskrivninger på 37.000 kr.
Der er fremlagt fakturaer, der dækker hele udfaktureringen fra H1 i første halvår af 1995. Fakturaerne er udstedt af "H1 registreret revisionsanpartsselskab" med angivelse af H1s registreringsnummer i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.
Efter beslutningen på generalforsamlingen den 30. november 1994 overlod H2 ApS det til H1 ApS at udføre alle revisionsopgaver, som selskabet havde påtaget sig over for sine kunder, uden at fastlægge vilkårene herfor nærmere i en skriftlig aftale. Overladelsen skete for en periode på 10 år og indebar ikke en overførsel af kundegrundlaget. H1 indtrådte ikke i retsforholdet til kunderne. Der skete heller ikke overførsel af andre aktiver, idet selskabet stillede de hidtil benyttede lokaler og driftsmidler til rådighed for H1. H1 påtog sig at afholde de løbende omkostninger, herunder vedrørende lokaler, personale og kontorhold, og at betale et fast årligt vederlag på 75.000 kr. til selskabet bl.a. for benyttelse af edb-udstyr, -programmel og -modeller. Overladelsen skete mellem interesseforbundne parter og indebar overførsel af et betydeligt årligt overskud reelt uden vederlag. Højesteret finder, at denne overladelse af indtjening ved udførelsen af revisionsopgaverne i den grad afviger fra normale forretningsmæssigt begrundede dispositioner, at den i det hele må tilsidesættes i skattemæssig henseende.
Samtidig med at H2 ApS overlod udførelsen af revisionsopgaverne til H1, overlod A ligeledes uden nærmere fastlæggelse af vilkårene i en skriftlig aftale H3 ApS at udføre konsulentopgaver for revisionsvirksomhedens kunder. Ordningen kunne opsiges med 3 måneders varsel og indebar ikke en overførsel af kundegrundlaget eller andre aktiver. H3 påtog sig at betale et fast årligt vederlag på 10.000 kr. til H2 ApS bl.a. for benyttelse af edb-udstyr, -programmel og -modeller, men ikke at afholde andre løbende omkostninger. Også denne overladelse skete mellem interesseforbundne parter og indebar overførsel af et betydeligt årligt overskud reelt uden vederlag. Højesteret finder, at denne overladelse af indtjening ved udførelsen af konsulentopgaverne i det hele må tilsidesættes i skattemæssig henseende af de samme grunde som anført vedrørende H1.
Herefter tiltræder Højesteret, at appellanternes principale påstande ikke er taget til følge.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret endvidere, at appellanternes subsidiære og mere subsidiære påstande ikke er taget til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ApS, H2 ApS, H3 ApS og A in solidum betale 40.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret har i en afgørelse fra den 11. december 2019 klarlagt retstilstanden vedrørende arbejdsgivers ret til at modregne i funktionærens krav på erstatning for løn i opsigelsesperioden.
Hvis en virksomhed uberettiget bortviser en funktionær, skal virksomheden i medfør af funktionærlovens § 3 betale erstatning for løn i opsigelsesperioden. Den del af kravet, som svarer til lønnen i op til 3 måneder af opsigelsesperioden, er ”minimalerstatning” og skal betales uanset, om funktionæren opnår anden indkomst i opsigelsesperioden. Erstatningskravet herudover afhænger af, om der er lidt et tab, jf. funktionærlovens § 3, stk. 2. Højesteret har i dommen U 1972.77 H fastslået, at bestemmelserne i funktionærlovens § 3 fuldt ud finder anvendelse i forhold til arbejdsgiverens konkursbo.
Det har siden Højesterets dom af 24. april 1951 (UfR 1951.577) været fast antaget, at kravet på løn ud over minimalerstatningsperioden kunne kræves reduceret med den indtægt, herunder i form af sygedagpenge – som medarbejderen har oppebåret i hele opsigelsesperioden, og således også i minimalerstatningsperioden.
Højesteret kom i sagen om Skibby-Supermarked U 2015.3827 H imidlertid frem til, at der ved beregning af erstatningskravet efter funktionærlovens § 3 skulle ses bort fra anden indtægt udbetalt til funktionæren i de tre første måneder af opsigelsesperioden (minimalerstatningsperioden) , og at der alene kunne kræves modregning for anden indtægt, som var oppebåret fra og med fjerde måned af opsigelsesperioden. I sagen var problemstillingen et bispørgsmål i forbindelse med en overtrædelse af forskelsbehandlingsloven, men for så vidt angik modregningsproblematikken var resultatet ikke i overensstemmelse med retspraksis og den funktionærretlige litteratur.
Det var derfor interessant, i hvilket omfang Højesteret i den nye sag ville lægge vægt på U 2015.3827 H som et enkeltstående tilfælde og ikke et udtryk for en ny retstilstand.
Den nye sag handlede om en funktionær, der blev bortvist fra sin arbejdsplads den 4. marts 2014. Virksomheden gik efterfølgende konkurs. Den pågældende modtog sygedagpenge i hele opsigelsesperioden.
Medarbejderen rejste krav om erstatning for fem måneders løn (svarende til medarbejderens opsigelsesvarsel) mod Lønmodtagernes Garantifond.
Højesteret fandt ikke, at der i ordlyden og forarbejderne til funktionærlovens § 3 var holdepunkter for, at medarbejderen, uanset anden indtægt i opsigelsesperioden, havde ret til tabsuafhængig erstatning udover minialeerstatningsperioden.
Højesteret kom på den baggrund frem til, at funktionærlovens § 3, stk. 2 - som fastslået ved tidligere Højesteretsdom af 24. april 1951 (U 1951.577 H) - måtte forstås således, at anden indtægt i hele opsigelsesperioden skal fradrages i den tabsafhængige del af erstatningen.
Lønmodtagernes Garantifond var derfor berettiget til at fradrage de sygedagpenge, som medarbejderen havde modtaget i hele sin opsigelsesperiode i funktionærens krav på erstatning ud over minimalerstatningen.
Det er værd at bemærke, at Højesteret i præmisserne præsenterede sagen som et spørgsmål om, hvorvidt retsstillingen er som fastslået i U 1951.577 H (fuld adgang til modregning) eller som lagt til grund i U 2015.3827 H (kun modregning for indtægt i måneder efter minimalerstatningsperioden).
Med den nye dom er vi tilbage på sporet – retstilstanden er som antaget i dommen fra 1951:
Krav om erstatning for løn ud over minimalerstatningsperioden kan kræves reduceret med den indtægt, som den fratrådte medarbejder har oppebåret andet steds fra i hele opsigelsesperioden, og således også i minimalerstatningsperioden.
Læs også vores nyhedsbrev fra marts 2019, hvor Procesbevillingsnævnet gav tilladelse til prøvelse af nævnte sag i 3. instans.