text:
Udskrift af Tarifering likør - spiritus - vin
Tarifering likør - spiritus - vin
01 Mar 2004 09:19
SKM2004.103.HR
2. afdeling, 197/2001
Tarifering, spiritus, likør, vin, berettigede forventninger, erstatningsansvar
Sagen drejede sig om, hvorvidt et af appellanten importeret produkt, benævnt "Creme de Cassis", skulle henføres til varekode 2206 eller 2208 i henhold til Den Kombinerede Nomenklatur.
Importøren af Creme de Cassis gjorde under sagen gældende, at produktet skulle henføres til varekode 2206 med den virkning, at produktet skulle afgiftsberigtiges som vin, mens Skatteministeriet gjorde gældende, at produktet skulle henføres til varekode 2208 med den virkning, at produktet skulle afgiftsberigtiges som spiritus.
Herudover gjorde importøren gældende, at selskabet fra en medarbejder hos ToldSkat havde modtaget tilsagn om, at Creme de Cassis skulle tariferes som vin (varekode 2206), hvorfor importøren havde berettigede forventninger, eller Toldskat havde pådraget sig et erstatningsansvar i tilfælde af, at produktet skulle tariferes under varekode 2208.
Højesteret fandt det mest nærliggende at henføre Creme de Cassis til position 2208.70.10, selvom produktet kunne henføres til både varekode 2206 og 2208.
Herudover fandt Højesteret ikke, at importøren havde dokumenteret, at importøren fra en medarbejder hos ToldSkat havde modtaget tilsagn om, at Creme de Cassis skulle tariferes som vin, eller at medarbejderen havde handlet erstatningspådragende.
Spiritusafgiftsloven § 1, stk. 1, jfr. § 37 a.
Punktafgiftsvejledningen 2004 - 1 B.1
First Brands A/S
Marie-Louise Andreasen, Wendler Pedersen, Per Walsøe, Poul Søgaard og Thomas Rørdam
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 25. april 2001.
Appellanten, First Brands A/S, har gentaget sine påstande.
First Brands har for Højesteret præciseret, at selskabet i første række gør gældende, at dets produkt créme de Cassis skal henføres under gruppe 2206, således at produktet afgiftsberigtiges som vin og ikke som spiritus.
Produktet er på flaskeetiketten betegnet "créme de Cassis" og "Liqueur", og det fremgår endvidere af etiketten, at det indeholder vand, sukker, naturlige frugt- og planteekstrakter samt 15 % alkohol.
Til brug for Højesteret har A afgivet en supplerende forklaring.
Det fremgår af erklæringen af 5. september 1997 fra producenten, Routin S.A., Frankrig, at First Brands' produkt créme de Cassis består af en blanding af solbærknopudtræk, solbærbærudblødning, solbær-koncentreret frugtsaft og alkohol. Af flaskeetiketten - hvor produktet betegnes "Liqueur" - fremgår, at det yderligere indeholder sukker og vand.
Producentens erklæring må forstås således, at den alkohol, der indgår i den nævnte blanding, er tilsat og således ikke fremkommet ved gæring af produktets øvrige ingredienser, men producenten har oplyst, at man har erfaring for, at der under udblødningen af solbærrene sker en naturlig gæring, som tilfører slutproduktet en alkoholmængde svarende til mellem 1,25 og 1,50 %.
Uanset at der ved naturlig gæring tilføres produktet denne alkoholmængde, er det efter Højesterets opfattelse mest nærliggende at henføre First Brands' produkt créme de Cassis til position 2208.70.10 i bilag 1 (Den Kombinerede Nomenklatur) til Kommissionens forordning (EF) nr. 1734/96 af 9. september 1996, jf. Kommissionens Forklarende Bemærkninger til De Europæiske Fællesskabers Kombinerede Nomenklatur (98/C 287/01) til grupperne 2206 og 2208. Det bemærkes i den forbindelse, at det i Forklarende Bemærkninger er anført, at gruppe 2208 bl.a. omfatter likører, og som eksempel herpå nævnes "Likører, som på grund af deres konsistens og farve benævnes crémes; de er som regel meget søde i smagen og har et forholdsvis lavt alkoholindhold (fx ... solbærlikør ...) ...", jf. også Forklarende Bemærkninger til bl.a. position 2208.70.10.
Herefter - og efter oplysningerne om praksis i de øvrige EU-lande - tiltræder Højesteret, at First Brands' produkt créme de Cassis skal tariferes som likør med den virkning, at det er omfattet af spiritusafgiftslovens § 1, stk. 1, jf, § 37a.
Højesteret tiltræder endvidere, at det ikke er godtgjort, at Dan Poulsen har givet First Brands tilsagn om, at créme de Cassis produktet skulle tariferes som vin (gruppe 2206), eller at han har handlet erstatningsansvarspådragende over for selskabet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal First Brands A/S betale 35.000 kr. til Skatteministeriet.
Tidlige instans: (SKM2001.395.ØLR) Østre Landsrets dom af 25. april 2001. 5. afdeling, B-3409-99

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Indeholdelsespligt - A-skat - fri kost - pengevederlag - arbejdsgiverhæftelse - forsømmelighed
11 Jul 2008 08:47
26 Jun 2008 09:56
SKM2008.613.HR
1. afdeling, 567/2006
Indkomstarter + Arbejdsgiverens særlige pligter
A-indkomst, indeholdelse, forsømmelse
Et selskab var ejet af direktørens mindreårige børn. Direktøren havde tidligere selv ejet selskabet. Selskabet og direktøren havde indgået en aftale om, at direktøren fik stillet bl.a. fri kost til rådighed.
Direktøren, der havde bestemmende indflydelse i selskabet, brugte selskabets dankort og kontanter til at betale for sine husholdningsudgifter. Højesteret fandt, at selskabets udgifter hertil ikke havde karakter af fri kost for direktøren, men måtte anses for selskabets betaling af hans private udgifter. Denne betaling må anses for vederlag i penge, hvorfor der er tale om A-indkomst for direktøren. Selskabet havde derfor pligt til at indeholde A-skat hos direktøren.
Højesteret fandt videre, at selskabet havde handlet forsømmeligt, idet selskabet var bekendt med grundlaget for udbetalingen af beløbene, og havde ikke haft føje til at anse direktøren for B-skattepligtig heraf.
I forhold til landsrettens dom (SKM2006.694.ØLR) gjorde selskabet ikke længere gældende, at det ikke havde hæftelsesansvar vedrørende fri bil og telefon. Anbringendet om, at der forelå fri kost, var nyt for Højesteret og havde således ikke foreligget for landsretten.
Arbejdsmarkedsfondsloven § 15
Indeholdelse af A-skat, AM bidrag og SP-bidrag 2008-2 K.2.2
Indeholdelse af A-skat, AM bidrag og SP-bidrag 2008-2 A.1.4
Indeholdelse af A-skat, AM bidrag og SP-bidrag 2008-2 A.2.4
Inddrivelsesvejledningen 2008-2 M.1.2.2
SKAT Hovedcentret
Per Walsøe, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Vibeke Rønne og Michael Rekling
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landrets 6. afdeling den 25. oktober 2006.
Appellanten H1 ApS, har nedlagt påstand om, at indstævnte, SKAT Hovedcentret, skal anerkende, at selskabets hæftelsesansvar for følgende indkomstår nedsættes således:
nedsættes med 34.374 kr. bestående af manglende A-skat på 28.502 kr., manglende SP-bidrag på 652 kr. og manglende AM-bidrag på 5.220 kr.
nedsættes med 33.300 kr., bestående af manglende A-skat på 27.408 kr., manglende SP-bidrag på 654 kr. og manglende AM-bidrag på 5.238 kr.
nedsættes med 27.659 kr, bestående af manglende A-skat på 22.583 kr., manglende SP-bidrag på 564 kr. og manglende AM-bidrag på 4.512 kr.
nedsættes med 16.558 kr, bestående af manglende, A-skat på 13.403 kr., manglende SP-bidrag på 350 kr. og manglende AM-bidrag på 2.805 kr.
For så vidt angår indkomståret 2001 påstås subsidiært hjemvisning til fornyet behandling ved skattemyndlghederne.
SKAT Hovedcentret har påstået stadfæstelse, subsidiært at H1 skal betale 111.891 kr. med procesrente fra den 16. januar 2007.
Over for SKAT Hovedcentrets subsidiære påstand har H1 påstået frifindelse.
H1s ændrede påstand skyldes, at hæftelsesansvaret vedrørende fri bil og telefon ikke indgår i sagen for Højesteret, der herefter alene vedrører hæftelsesansvaret for de beløb, der angives at vedrøre fri kost til A.
H1 har anføt, at As fri kost materielt skal kvalificeres som B-indkomst i skattemæssig henseende. Den fri kost kan ikke anses for en naturlig del af As løn, og værdien heraf skal derfor ikke ansættes efter Ligningsrådets satser og er således B-indkomst for A. Det kan under alle omstændigheder ikke karakteriseres som forsømmeligt, at selskaber undlod at indeholde A-skat m.v. af den fri kost.
Baggrunden for den subsidiære påstand vedrørende indkomståret 2001 er, at der fra august 2001 ikke er udbetalt løn til A. Der har derfor fra dette tidspunkt ikke været løn at foretage indeholdelse i.
Vedrørende SKAT Hovedcentrets subsidiære påstand har selskabet anført, at der ikke er grundlag for at pålægge selskabet erstatningsansvar for den manglende indeholdelse af A-skat mv. Under alle omstændigheder er SKAT Hovedcentrets erstatningskrav bortfaldt på grund af passivitet.
SKAT Hovedcentret har anført, at As brug af H1s dankort og kontante midler til køb af private fornødenheder er vederlag i penge og ikke fri kost i skattemæssig henseende. De omstridte beløb må således anses for A-indkomst for A. H1 har handlet forsømmeligt ved ikke at indeholde A-skat m.v. af beløbene.
SKAT Hovedcentret her vedrørende sin subsidiære påstand henvist til, at H1 har handlet erstatningspådragende. H1 vidste, at A var insolvent, og ved selskabets medvirken - bestemt af A selv - opnåede denne, at der ikke blev indeholdt A-skat m.v. af beløbene. På grund af As insolvens kan skattemyndighederne ikke forvente at få skattebeløbet betalt af A.
Af en sagsfremstilling, der fulgte med ToldSkats agterskrivelse af 4. december 2002 til H1, fremgår bla.
"Fra og med august 2001 er der ikke udbetalt løn til A, pga af pålæg fra kommunen om lønindeholdelse."
Der er for Højesteret fremlagt kasseboner fra supermarkeder vedrørende indkøb foretaget i 2002. Det fremgår heraf, at indkøbene vedrører madvarer, drikkevarer, husholdningsartikler, blomster og slik mv.
A, der havde bestemmende de indflydelse i H1 ApS, brugte selskabets dankort og kontanter til at betale for sine husholdningsudgifter. Højesteret finder, at selskabets udgifter hertil ikke har karakter af fri kost for A, men må anses for selskabets betaling af hans private udgifter. Denne betaling må anses for vederlag i penge, og der er derfor tale om A-indkomst for A, jf. kildeskattelovens § 43, stk. 1. H1 havde derfor pligt til at indeholde A-skat m.v. hos A.
H1 var bekendt med grundlaget for ulbetalingen af beløbene og har ikke haft føje til at anse A for B-skattepligtig af dem.
Med denne begrundelse tiltræder Højesteret, at selskabet er ansvarligt for den manglende indeholdelse af A-skat, SP-bidrag og arbejdsmarkedsbidrag, jf. kildeskattelovens § 69, stk. 1, ATP-lovens § 17 f, stk. 1 og arbejdsmarkedsfondslovens § 15, stk. 3. Højesteret stadfæster derfor domme.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ApS betale 25.000 kr. til SKAT Hovedcentret
De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales14 dage efter denne højesteretsdoms afafsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886 - Wikisource
Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886
Højesterets Votering til Dommen af 15. October 1886, Sag Nr. 177 jf. H.R.T. 1886.498 og U.f.R. 1887.172. Højesterets Voteringsprotokol Litr. A 1886, S. 349, Sag. Nr. 199, trykt i Jens Himmelstrup: Den provosoriske Lovgivning i Danmark (1948) s. 335-353
Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886.pdf Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886.pdf/ 335-353
Nr. 177. Advokat Klubien ctr. Sigvald Conrad Christian Olsen for Overtrædelse af § 3 i foreløbig Lov af 2. November 1885 angaaende Tillæg til den almindelige borgerlige Straffelov. Ved Criminal- og Politirettens Dom af 17. April 1886 var Tiltalte anset med Fængsel paa Vand og Brød 3 ✕ 5 Dage.
Koch. Tiltalte er født den 27. Aug. 1854 og ikke funden forhen straffet. Angaaende Sagens Faktum henvises til den trykte Dom. Nærværende Sag frembyder til Afgørelse det vigtige Spørgsmaal, om den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 endnu er bestaaende. Defensor her for Retten har besvaret dette benægtende, idet han støtter dette paa 3 Betragtninger, dels at den overhovedet aldrig har været gjældende, dels at den senere er hævet som Følge af, at et i Rigsdagens Folketing ved privat Initiativ indbragt Lovforslag af samme Indhold som den provisoriske Straffelov den 21. Dec. f. A. blev nægtet Fremme ved en Dagsorden, ved hvilken tillige den foreløbige Lov erklæredes forkastet, dels endelig, at den da i alt Fald maa være bortfalden, fordi den ikke er bleven vedtagen af Rigsdagens tvende Thing, inden Rigsdagens Samling sluttede den 8. Febr. d. A., idet han derhos har giort gjældende, at disse Lovens Gyldighed angribende Omstændigheder efter almindelige criminelle Principer maa have tilbagevirkende Kraft. Han har derhos begrundet sin Frifindelsespaastand principalt paa denne hans Opfattelse, hvorhos han aldeles subsidiært, for det Tilfælde, at den foreløbige Straffelov dog anses endnu gjældende, har paastaaet Tiltalte frifunden, fordi de under Sagen omhandlede Artikler i »Socialdemokraten« formentlig ikke falde ind under bemeldte Lovs § 3. Om Højesterets Competence er ingen Tvivl, da der ei er rejst nogen Indsigelse, hentet fra, at den foreløbige Lovs Fremkomst ikke var knyttet til »særdeles paatrængende Tilfælde«. Hvad Defensors første Indsigelse, at den provisoriske Lov aldrig overhovedet har været gjældende, angaar, da gaar den ud paa, at Loven ikke er given, medens »Rigsdagen var samlet«, jfr. Grundlovens § 25, idet Rigsdagens Møder ifølge kgl. aabent Brev af 23. Oktober f. A. paa Udstedelsestiden kun vare udsatte; men denne Betragtnings Rigtighed kan jeg ikke anerkjende, da hiin Udsættelse virkelig bevirkede, at Rigsdagen den 2. November f. A. faktisk ikke var samlet, hvilket efter Grundlovens § 25 maa være tilstrækkeligt. Mod Lovens Fremkomst som provisorisk kan saaledes intet indvendes. Hvad dernæst angaar den anden Indsigelse, vedrørende det private Initiativs Betydning, da er det første Gang dette Spørgsmaal foreligger til Afgjørelse. Der kan i saa Henseende ingen parlamentarisk Praxis paaberaabes, og navnlig kan ingen Slutning drages fra I. A. Hansens Optræden i 1858, eftersom det af ham forelagte private Lovforslag dengang ikke gjennemførtes, da den vedkommende provisoriske Lov faktisk ved Samlingens Slutning betragtedes som bortfalden. Ved Siden heraf har Defensor nu paaberaabt sig til Støtte for sin Anskuelse paa dette Punkt dels flere Retslærdes Udsagn, dels Sagens Natur. Ganske vist har nu ogsaa Prof. Matzen i sin Statsret anerkjendt det private Initiativs Berettigelse paa dette Omraade, men vel at mærke kun som en Modvægt mod Regeringens grundlovsstridige Undladelse, altsaa specielt for det Tilfælde, at en Regering maatte undlade at opfylde Forskrifterne i Grundlovens § 25 om, at den foreløbige Lov »bør forelægges den følgende Rigsdag«, et Tilfælde, som jo ikke laae for her, da Regjeringen allerede den 19. December f. A. havde forelagt et til den provisoriske Straffelov svarende Lovforslag i Landstinget. Paa samme begrændsede Maade maa formentlig afdøde Prof. Holcks i lignende Retning gaaende Udtalelse forstaas. Derimod har Defensor ikke særlig paaberaabt sig, at Folketingets Formand Berg den 12. Oktober 1885 har udtalt sig til Gunst for det private Initiativs Berettigelse — en Udtalelse, som naturligvis ingenlunde kan tillægges nogen afgjørende, statsretlig Betydning. Hvad angaar Henvisningen til Sagens Natur, da har Defensor fremhævet, at stor politisk Fare kan resultere deraf, at det private Initiativ ikke anerkjendes. Det skal nu ogsaa ganske vist indrømmes, at dette kan tænkes at kunne faae Betydning for Statslivet, forsaavidt det kan tænkes, at en Regjering vilde »sylte« den provisoriske Lov i det regjeringsvenlige Thing og derved forhindre, at den naaede til Behandling i det andet Thing, saa at den blev gjældende fra det ene Aar til det andet. Men hertil maa dog bemærkes, at Grundloven gjennemgaaende ikke kan siges at skabe stærke Garantier mod constitutionelle Misbrug, ligesom det da overhovedet er meget svært at skabe en virksom Garanti mod en myndig Regjering; dog kunne slige Misbrug fra Regjeringens Side dog altid af Folkethinget mødes med en Anklage for Rigsretten; men langt værre er det, naar der er Misbrug fra det ene Things Side; overfor en slig Eventualitet er ingen Garanti mulig — overfor Finantslovnægtelse eller Visnepolitik, hvis man vil anse saadanne for politiske Misbrug, staar man ganske uden constitutionelle Garantier. Den naturlige Forstaaelse af Grundlovens § 25 maa formentlig føre til, at ligesom det er en Regjerings Pligt, saaledes er det ogsaa dens Eneret at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«. Det er dens Forslag, som, naar det forkastes, medfører den provisoriske Lovs Bortfalden, og det er uberettiget, naar Alberti i Folkethinget den 19. Dec. f. A. forelagde Forslaget som sit. Naar Grundloven siger, at Regjeringen skal forelægge den provisoriske Lov, saa maa heri ligge en Ret for Regjeringen til at bestemme, naar og i hvilket Thing den vil foretage Forelæggelsen. Det er rigtigt nok, at Grundlovens § 44 anerkender ethvert af Thingenes private Initiativ, men heraf følger kun, at det ikke udelukkende er forbeholdt Regjeringen at foreslaa Love, derimod ikke, at et alt af Ministeriet i et af Thingene forelagt Lovforslag samtidig ved det private Initiativ kan optages og fremlægges i det andet Thing. Saadant strider ligefrem mod den aandelige Eiendomsret, men endnu mere mod det parlamentariske Forhold mellem de to Thing og mod Grundlovens Aand. En slig Lære vilde kunne afføde højst mærkelige Consekventser: den alt paabegyndte Behandling i det ene Thing af det ministerielle Lovforslag maatte efter min Formening standse, naar det andet Thing forkastede det tilsvarende private Lovforslag, men det vilde tydelig nok være stridende mod vigtige parlamentariske Principer. Forholdet mellem § 56 og § 57 i Grundloven af 5. Juni 1849 viser dette: det ene Thing er derefter pligtig at behandle de Lovforslag, der efter at være endelig behandlede oversendes det fra det andet Thing, men denne Forpligtelse kunde jo ikke opfyldes, hvis det ene Thing ved privat Initiativ kunde tage det i det andet Thing forelagte Lovforslag inden dets Tilendebringelse dér under Behandling og forkaste det, eftersom det Lovforslag, som er forkastet af et af Thingene, efter fornævnte § 56 ikke oftere kan foretages af samme Thing i samme Samling. Hvis man vilde anvende dette Princip paa Finantslovforslaget i Landsthinget, skulde man nok fra Folkethingets Side høre Klager over Indgreb i Folkethingets grundlovsmæssige Prærogativer; ja, hvad vilde skee, ifald Regjeringen fandt paa at forelægge det samme Lovforslag i begge Thing paa samme Tid? Efter min Formening kan ingen med Berettigelse tage Regjeringens i det ene Thing forelagte Lovforslag og inden dets tilendebragte Behandling der forelægge det i det andet Thing som sit eget, og jeg mener derfor ogsaa, at Alberti har været ganske uberettiget til den 19. Dec. f. A. at forelægge et til den provisoriske Straffelov svarende privat Lovforslag i Folkethinget, og at denne provisoriske Lovs fortsatte Gyldighed ingenlunde paavirkes ved Folkethingets den 21. Dec. f. A. foretagne Forkastelse af Albertis Lovforslag. Jeg kommer herefter endelig til det 3die af de af Defensor reiste Spørgsmaal: har den provisoriske Straffelov da overlevet Rigsdagssamlingens Slutning d. 8. Febr. 1886? Dette Spørgsmaal har ikke den samme constitutionelle Betydning som det foregaaende, thi selv om det besvaredes benægtende, kunde Regjeringen jo finde sig foranlediget til, efter Samlingens Slutning paany at udstede en lignende foreløbig Lov, en Foranstaltning, for hvilken Ansvaret ikke kunde blive stort større end for den første Udstedelse af den vedkommende provisoriske Lov. Nogen Rigsdagspraxis m. H. t. Besvarelsen af dette Spørgsmaal vides ikke at foreligge reent og klart. I en Betænkning af et Landsthingsudvalg i 1857 udtales det vel, og ligeledes i en Udvalgsbetænkning i Folkethinget i 1862, at den foreløbige Lov, som er forelagt Rigsdagen og ikke, inden Rigsdagen skilles ad, er bleven vedtaget, dermed taber sin Gyldighed. Og det Grundlovsudvalg, som i 1849 bevirkede Indsættelsen af § 30 i Grundloven af 1849, som ikke fandtes i det oprindelige Grundlovsudkast, udtalte ogsaa udtrykkeligt, at den provisoriske Lov altid maatte forelægges den umiddelbart følgende Rigsdag, »uden hvis Bekræftelse Loven bortfaldt«. Men man fristes virkelig til overfor dette Faktum at spørge: hvorfor blev disse Ord da ikke optagne i Grundlovens § 30, naar det var Meningen, at det skulde være Reglen? Mellem de Retslærde er der megen Tvivl angaaende dette Spørgsmaal. Af J. E. Larsens Udtalelser skjønner jeg ikke, at der kan udledes noget Bestemt. Scheel siger udtrykkelig, at en provisorisk Lov kan overleve vedkommende Rigsdagssamlings Slutning, og i samme Retning gaae Matzen og Holck, idet de i det private Initiativ finde det fornødne Correctiv imod Consekventserne af denne Regel. Jeg mener, at overvejende Grunde virkelig tale for, at den foreløbige Lov. vedbliver at være gjældende, indtil den forkastes af et af Thingene, selv om vedkommende Rigsdagssamling overskrides. Der maa en særlig Akt til, for at en lovligt bestaaende Lov skal kunne bortfalde — en Forkastelse i et af Thingene, en udtrykkelig Tilbagekaldelse af Loven af Regjeringen eller Afløsning ved en ny Lov, som betegner sig som saadan. Naar Rigsdagen slutter, uden at have faaet senteret over den provisoriske Lov, maa den blive staaende udover Samlingens Tilendebringelse. Dens Bortfalden eo ipso ved Ikke-Antagelsen inden Samlingens Afslutning, er en reen Theori, der ikke staaer nogetsteds og som ikke ligger saa bestemt og nødvendig i den provisoriske Lovs Natur, at man udenvidere tør slaae den fast, og de tænkelige Misbrug, som kunne resultere af Overlevelsen, kan ikke afgjørende tale derimod. Kun naar Regjeringen har undladt sin grundlovsmæssige Pligt til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«, maa Lovens Bortfalden eo ipso antages at blive Følgen af Rigsdagssamlingens Slutning. Det gaaer overhovedet næppe an at sætte en altfor radikal Begrændsning for den provisoriske Lovs Gyldighed. Naar den nu f. Ex. afløses ved en af Rigsdagen vedtagen anden Lov, skal denne sidste jo for at faae Lovskraft godkjendes af Kongen; skeer Vedtagelsen i Sessionens Slutning, kan Godkjendelsen jo tage nogen Tid, saa at der efter Ses- sionens Slutning kunde blive et Tidsrum, i hvilket den nye Lov ikke endnu havde faaet Lovskraft; vilde man her antage, at den provisoriske Lov var bortfalden eo ipso ved Rigsdagens Vedtagelse af den nye Lov, saa blev Følgen heraf jo, at der vilde blive en Mellemtid, hvor man slet ingen Lovordning af det paagjæl- dende Forhold havde. En saadan Urimelighed kan jeg ikke være med til at sta- tuere. Min Besvarelse af det ovennævnte Spørgsnaal er altsaa den, at jeg anseer den provisoriske Lov gjældende udover Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. — Efter at jeg saaledes har gjennemgaaet hver enkelt af de 3 af Defensor frem- satte Indsigelser mod den provisoriske Straffelovs Gyldighed indtil dette Øie- blik, skal jeg udtale mig om det Spørgsmaal, hvorvidt da Tiltalte for sit under Sagen omhandlede Forhold kan straffes efter den nævnte Lovs § 3, hvad jo Ak- tionsordren alene lyder paa: Den provisoriske Straffelov er en høist vanskelig Lov at forstaae, idet Ordene er meget vide og ample og passe omtrent paa en- hver Injurie; dette gjælder navnlig dens § 3. I Lovens Præmisser henvises til fremmed Lovgivning og der siges, at Loven er motiveret ved Trangen til at træffe Foranstaltninger, fornødne til Beskyttelse af den offentlige Ro og Orden. Kilden eller Forbilledet til Loven er den tyske Straffelov, men naar denne sidste udtrykkelig nævner Ophidselse til Voldsgjærninger, er herved skabt et langt klarere Fundament end ved den provisoriske Straffelov, ved Forstaaelsen af hvis § 3 man formentlig maa være berettiget til at gaae ud fra, at Forudsætnin- gen for det Straf bare skal være, at den vedkommende Handling er farlig for den offentlige Ro og Orden. Det skal med andre Ord ikke til Anvendelsen af § 3 være nok, at den paagjældende Udtalelse er nedsættende for Andre; det maa tillige kræves, at Udtalelsen skal være ophidsende, opfordrende til at foretage Handlinger, som kunne blive til Fare for den offentlige Ro og Orden. Men no- get saadant kan ikke siges at være Tilfældet med de heromhandlede Artikler. De er meget dadelværdige og tendentiøse, men ikke videre, og jeg troer, at For- fatteren har været i god Tro med Hensyn til en Overtrædelse af § 3 i den provi- soriske Straffelov, som han ansaae bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. Maaske Artiklerne kunne siges at staae paa Grændsen, men egentlig faretruende for den offentlige Ro og Orden seer jeg dog ikke, at de ere. Det kan være, at den provisoriske Straffelovs § 3 nærmest er rettet mod Social- demokratiet, skjøndt jeg ikke troer det, men her have vi ialtfald kun Artiklerne efter deres Ordlyd at holde os til. — Jeg kan derfor ikke anse Tiltalte straf bar efter den provisoriske Straffelovs § 3, og maa frifinde ham, dog med Paalæg af Aktionsomkostningerne. Jeg er lidt i Tvivl om, hvor høit Salærerne for Højeste- ret bør sættes. Hensynet til, at Sagen har varet henved 3 Dage i Skranken, taler for at sætte det temmelig høit, men paa den anden Side vil der være noget Uretfærdigt i, at Tiltalte kommer til at undgjælde, fordi hans Sag tilfældigvis er bleven den første Provisoriesag; jeg vil under Hensyn hertil ikke sætte Salærerne højere end til 830 Kr. — Selv efter det Resultat, som jeg saaledes stemmer for, kan man dog ikke undlade i Præmisserne at komme ind paa at omtale Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Gyldighed, saameget mindre, som Tiltalte jo selvfølgelig, under Forudsætning af, at den ikke er gyldig, ikke burde paalægges Udredelsen af Aktionsomkostningerne. —
Nyholm. Mod at Højesteret under nærværende Sag tager Spørgsmaalet om Gyldigheden af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 under Paakjendelse kan Intet være til Hinder. Hvad da først angaaer Spørgsmaalet om, hvorvidt Udstedelsen af den nævnte foreløbige Lov var berettiget efter Grundlovens § 25, kunde ganske vist Adskilligt tale for den af Defensor hævdede Betragtning, at Rigsdagen som kun foreløbig udsat maa siges den 2. Nov. 1885 at have været »samlet«, men jeg tillægger dog ikke denne Betragtning tilstrækkelig Betydning til derpaa at støtte en benægtende Besvarelse af det anførte Spørgsmaal. Vigtigere for mig ere Spørgsmaalene, om den provisoriske Lov ikke er bortfalden ved det Passerede den 21. Dec. f. A. (Forkastelsen i Folkethinget af Albertis tilsvarende private Lovforslag) eller den 8. Febr. d. A. (Rigsdagssessionens Afslutning). Hvad er den foreløbige Lovs Natur? Jeg seer i den kun et Regjeringsforslag, udgaaet fra Statsraadet, som Kongen paa Grund af de særlige, forhaandenværende Omstændigheder har en grundlovsmæssig Ret til at godkjende og denne Allerhøjeste Sanction følger Lovforslaget, saalænge det bestaaer som saadant. Naar det er almindelig anerkjendt, at en saadan provisorisk Lov taber sin Gyldighed ved blot at forkastes i et af Rigsdagens Thing, saa er dette netop begrundet i, at den foreløbige Lov kun er et Lovforslag. Denne Opfattelse er hverken fra igaar eller idag; den hidrører fra en Tid, da der endnu var Enighed mellem Folkething og Landsthing; den kom frem i en Landsthingsbetænkning i 1857 (Rigsdagstid. f. 1857 Anhang B. Sp. 181 ff.) og er senere godkjendt af Folkethinget og Regeringen, f. Ex. i 1862, og den er godkjendt af flere af vore Retslærere, som Holck og navnlig Matzen, der udtrykkelig fremhæver, at den provisoriske Lov er et Lovforslag, ikke blot overfor Rigsdagen, men ogsaa overfor Kongen. — Med denne Betragtning for Øie, fører Sagens Natur da formentlig til, at naar den reviderede Grundlov af 1866 i § 44, jfr. § 62, giver ethvert af Rigsdagens Thing Ret til at foreslaae og for sit Vedkommende at vedtage Lovforslag, maa Formodningen være for, at dette ogsaa gjælder provisoriske Love; skulde en Undtagelse i saa Henseende anerkjendes, maatte dette være udtrykkelig udtalt i Grundloven, og af Ordene i § 25 kan saadant ialtfald ikke udledes; thi der siges ikke med et Ord, at det er Kongen eller hans Regjering, der skal forelægge Loven, men kun, at den skal »forelægges«, i hvilken Henseende skal bemærkes, at medens dette Udtryk eller Ordet »fremlægges« i §§ 16 og 48 vel forstaas som kun givende Regjeringen en saadan Ret, er der andre Steder i Grundloven, see saaledes § 50, hvor Ordet »forelægges« ingenlunde involverer Nødvendigheden af, at dette skal skee ved Regjeringen, men tvertimod af Thinget selv. At tale om, at Grundlovens § 25 skulde give Ministeriet en Eneret til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«, er ganske urimeligt; fra Regjeringens Pligt i saa Henseende kan maaske sluttes til en Ret, men paa ingen Maade til en Eneret, og en slig Eneret vilde da ogsaa være den besynderligste Ting af Verden, ved hvilken jeg ikke skjønner, at noget kunde vindes for Regjeringen. Regjeringen fritages ingenlunde for sin Pligt, fordi det private Initiativ benyttes af en Anden. Svaret paa Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs fortsatte Gyldighed vil blive eens, hvadenten det er Minister Nellemann eller Folkethingsmand Alberti, der spørger, naar kun Spørgsmaalene er ganske de samme. Og paa den anden Side: Nægtelsen af det private Initiativ kan føre til, at Grundlovens § 2 af en extravagant Regjering kan gøres til et dødt Bogstav. Kun naar man anerkender Berettigelsen af det private Initiativ, kan man antage, at den provisoriske Lov kan overleve Rigsdagssessionens Slutning, da der under denne Forudsætning i Ikke-Benyttelsen af det private Initiativ kan lægges et stiltiende Samtykke til Lovens fortsatte Gyldighed fra Rigsdagens Side. Førstvoterende har fremsat en Række Etikettebetragtninger angaaende det Uheldige i, om det ene Thing saaledes skulde ved Benyttelsen af det private Initiativ kunne rive et Lovforslag fra det andet Thing, hvis Behandling dette alt havde paabegyndt; jeg har hertil kun at bemærke, at jeg ikke er istand til at indse, at det private Initiativs Benyttelse kræver Ophør af et af Regjeringen forelagt Lovforslags Behandling i det andet Thing, og jeg seer ikke, hvad der i og for sig skulde hindre dette Thing fra at fuldende sin Behandling af Regjeringsforslaget og derefter at oversende det til det førstnævnte Thing, uanset det efter det private Initiativ Passerede. Men ialtfald maa det da staae fast, at Etikettehensyn ikke kunne føre til Tilintetgørelsen af en Ret, som ellers maa erkjendes hjemlet ved Lovgivningen. I Henhold til det saaledes Bemærkede, mener jeg altsaa, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 maa anses bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. 1885. — Men selv om man ikke antager dette, anseer jeg det dog ialtfald for utvivlsomt, at den provisoriske Lov af 2. Nov. 1885 maa være bortfalden ved Rigsdagssessionens Slutning den 8. Febr. d. A. Er den provisoriske Lov kun efter sin Natur et Lovforslag, maa den dele Skjæbne med andre Lovforslag, men intet Lovforslag kan jo overleve en Rigsdag — det maa da forelægges paany i den næste Samling — og saaledes kan den provisoriske Lov heller ikke overleve Slutningen af »den følgende Rigsdag«. Dette Resultat bestyrkes ogsaa ved Forhandlingerne paa den grundlovgivende Forsamling. Som bekjendt omtalte det oprindelige Grundlovs-Udkast slet ikke provisoriske Love; det var først Grundlovsudvalget, hvis Formand Krieger jo var, som foreslog Optagelsen af en til § 30 i Grundloven af 1849 svarende Bestemmelse, idet det i Betænkningen udtrykkelig siges, at den provisoriske Lov altid skal forelægges den umiddelbart følgende Rigsdag, »uden hvis Bekræftelse Loven bortfalder«. Disse Ord tillader ingen Tvivl om, hvad Meningen har været, nemlig at der skulde en positiv Bekræftelse af Loven paa den nærmest følgende Rigsdag, og med denne Motivering bifaldtes Forslaget af Alle, undtagen Tscherning og et Medlem til. Ogsaa Ørsted godkjendte dette Forslag, som Regjeringen saaledes ikke var Fader til. Og denne Anskuelse have vore fremragende Mænd ogsaa gjennemgaaende vedkjendt sig baade som Ministre og som Udvalgsmedlemmer, saaledes i 1857 Madvig, Jespersen og flere, ligesom ogsaa baade Simony og Casse som Justitsministre have erkjendt, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdags Slutning. Ligeindtil 1866 har denne Anskuelse været fast Praxis mellem Folkething og Landsthing og delt af Ministrene. Ved den reviderede Grundlov af 28. Juli 1866 § 25 vendte man tilbage til Forskriften i Grundloven af 1849 § 30 uden nogen Forandring, altsaa uden Hensyn til, at de forskjellige i Mellemtiden fremkomne Forfatningsbestemmelser, f. Ex. Grundloven af 18. Nov. 1863 §§ 58 og 59, havde Ordene: »forelægges det først sammentrædende Rigsraad til Beslutning«. Vel dele hverken Holck eller Matzen denne Opfattelse, men ret beset turde dette ligge i den Omstændighed, at de antage Berettigelsen af det private Initiativ paa dette Omraade. At der til Lovens Bortfalden skulde udkræves en Meddelelse herom i Lovtidenden, vel altsaa som en Slags offentlig Bekjendtgørelse, kan jeg ikke indsee — en Formalitet, som jo da maatte kræves i alle Tilfælde og som det jo vilde være betænkeligt at overlade til det mod Forkastelsen uvilligt stemte Ministeriums Forgodtbefindende. — Jeg kommer saaledes ogsaa paa dette Punkt til det Resultat, at Gyldigheden af en provisorisk Lov eo ipso ophører med den næste Rigsdags Slutning og at følgelig den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden den 8. Febr. d. A., et Resultat, som ganske vist kan have sine mindre lykkelige Consekventser, men som det ikke er Domstolenes Sag at see hen til. Er den provisoriske Straffelov bortfalden allerede den 21. Dec. f. A., maa de heromhandlede Artikler som trykte senere være ikke-strafbare og Tiltalte som Følge heraf ikke blot frifindes for Straf, men ogsaa for Udredelsen af Aktionsomkostningerne. Er Loven derimod først bortfalden den 8. Febr. d. A., kunde der jo være Spørgsmaal om Strafskyld for Tiltalte, eftersom Loven endnu gjaldt, da Artiklerne fremkom den 31. Dec. f. A., den 6. og 9. Jan. d. A. Men naar en Straffelov bortfalder eller ophører helt eller delvis, maa Virkningen heraf jo efter Reglen i den alm. borgerlige Straffelovs § 306 have tilbagevirkende Kraft overfor ældre, endnu ikke endelig paakjendte Sager, og i Henh. hertil maatte da ogsaa Tiltalte in casu blive fri for Strafansvar; men i saa Fald kunde der jo nok være Tale om at lade ham bære Aktionsomkostningerne. Jeg troer ikke, at § 3 i den provisoriske Lov af 2. Nov. 1885 kan forstaaes, som Koch gjør det, efter Kommateringen, der peger hen paa, at der er en præsumptio juris for, at de omhandlede Udtalelser altid ere faretruende for den offentlige Ro og Orden. Salærerne for Højesteret vil jeg ikke sætte lavere end til 120 Kr., selv om Tiltalte skal bære dem. —
Müller. Ved Grundlovens § 25 er der sket en Undtagelse fra sammes § 2, saa at den provisoriske Lov dermed er opfattet ikke som et Lovforslag, men er stillet ved Siden af en egentlig Lov; Lovforslag bliver den først ved dens Forelæggelse for Rigsdagen. Den provisoriske Straffelovs Forelæggelse er skeet ganske i Overensstemmelse med Forskrifterne i § 25, idet den af Regjeringen er blevet forelagt Landstinget den 19. Dec. f. A. — altsaa Dagen efter, at Rigsdagen var kommen sammen igjen efter Udsættelsen af dens Møder. Naar § 25 siger, at den provisoriske Lov »altid bør forelægges den følgende Rigsdag«, forstaar jeg disse Ord saaledes, at den altid skal forelægges af Regjeringen, og kun med en saadan Forelæggelse ved Regjeringen følger efter min Opfattelse den Virkning, at Loven strax bortfalder, naar den forkastes af et af Thingene. Er det derimod et tilsvarende Lovforslag efter privat Initiativ, som forkastes i et af Thingene, kan dette formentlig ikke paa det provisoriske Lovgivningsomraade føre til selve den provisoriske Lovs Bortfalden; Grundlovens § 44 maa med andre Ord lide en Indskrænkning ved § 25. Skal det private Initiativ føre til den provisoriske Lovs Bortfalden, maa Forkastelsen af det private Lovforslag være skeet i begge Thing, og jeg kan derfor ikke ansee den provisoriske Straffelov af 2. Nov. f. A. bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. — Hvad dernæst angaar Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Bortfalden den 8. Febr. d. A., da forekommer der mig ikke at være Anledning til at komme ind derpaa i nærværende Sag, eftersom den Handling, for hvilken Olsen er tiltalt, jo er begaaet forinden dette Tidspunkt. Man har vel i modsat Retning henvist til Reglen om Straffeloves tilbagevirkende Kraft, forsaavidt Straffen derefter vilde bortfalde eller blive ringere; men da Forholdet in casu er dette, at det jo alene skulde være Hensynet til de særlige Omstændigheder, som skulde have medført den provisoriske Straffelovs Bortfalden, medens der ikke foreligger som Motivering nogen Tilkjendegivelse om, at det heromhandlede Forhold ikke længere betragtes som straf bart, kan hiin Regel formentlig ikke her komme til Anvendelse. Jeg maa saaledes ansee Loven af 2. Nov. 1885 anvendelig, idet jeg angaaende Forstaaelsen af dens § 3 kan henholde mig til Førstvoterende, saa at jeg anseer Straf barheden betinget af, at den paagjældende Artikel virkelig kan siges at indeholde en Fare for den offentlige Ro og Orden. Men i Henhold hertil anseer jeg kun den første Artikel af 31. Dec. f. A. paa Grund af Forbindelsen med Smedestriken for strafbar efter den nævnte Paragraf, ikke derimod de 2 andre Artikler; men jeg vil dog ikke sætte Straffen lavere end til simpelt Fængsel i 14 Dage. Salær 80 Kr. —
With. At Højesteret er competent i nærværende Sag, nærer jeg ingensomhelst Tvivlom. Jeg vil ikke nærmere ind paa det tvivlsomme Spørgsmaal, om den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. om Albertis Forslag. Kun for det Tilfælde, at Regjeringen havde givet virkelig Grund til at troe, at den ikke vilde selv forelægge den provisoriske Lov i rette Tid for »den følgende Rigsdag«, kunde det være rigtigt, om der gaves et Middel til at forebygge dette gjennem Benyttelsen af det private Initiativ. Men in casu har Regjeringen ikke ladet sig noget falde tillast i Retning af betimelig Forelæggelse af den provisoriske Straffelov, og jeg vilde derfor i Folkethinget have stillet mig afvisende overfor Albertis Forslag afventende Regjeringsforslagets Oversendelse fra Landsthinget. — Det Afgjørende for mig i nærværende Sag er derimod dette, at den provisoriske Straffelov ikke af Rigsdagen er bleven vedtagen, inden Rigsdagen den 8. Febr. d. A. blev sluttet; thi det ligger efter min Opfattelse i den provisoriske Lovs Characteer, at den ikke kan overleve en Rigsdag. Den er en Mellemtidslov, gjældende mellem Sessionerne, og netop derved adskiller den sig fra den midlertidige Lov. Naar Rigsdagen forkaster den provisoriske Lov, kan Regjeringen jo nok efter Samlingens Slutning paany udstede en lignende Lov, men en slig Fremfærd vilde dog vistnok blive endeel mere ansvarsfuld end den første Udstedelse af Loven. Grundlovens § 25 er en Undtagelsesbestemmelse, der som saadan ikke bør udvides udover Ordene. I den slesvigske og holstenske Forfatning var den tilsvarende Forskrift affattet med al ønskelig Klarhed, den første rigtignok i feil Retning, den anden derimod i rigtig Retning. Af vore Retslærde kan alene Scheel fuldtud unføres for den Anskuelse, at den provisoriske Lov kan overleve den følgende Rigsdag, ikke derimod Holck og Matzen, da de til Gjengjæld søge den fornødne Garanti i Anerkjendelse af det private Initiativ. Fordi de politiske Forhold forandre sig, forandrer ikke Lovens Mening sig. Angaaende Spørgsmaalet om den tilbagevirkende Kraft af den provisoriske Straffelovs Bortfalden den 8. Febr. d. A. kan jeg paa ingen Maade samstemme med Miller. Der er i saa Hensende Ingensomhelst Hjemmel til at antage noget Andet m. H. t. provisoriske Straffelove end m. H. t. almindelige criminelle Love, og det maa for begge Slags Love være Reglen, at man ei bør anvende en Straf, som er strengere end den, Retfærdigheden efter den paa Paakjendelsestiden gjældende Lovgivning kræver. Herimod kan ikke paaberaabes H.R.Dommen af 1. Juni 1871, thi der dømtes efter en paa Grund af Krigsforhold provisorisk Lov om Forbud mod Udførsel og Gjennemførsel af Heste, som alt inden Paakjendelsen vel var ophævet, men udelukkende paa Grund af Ophøret af de Forhold, som havde fremkaldt Forbudet. Her er Forholdet derimod det, at den provisoriske Straffelov er bortfalden, fordi Rigsdagen ikke har godkjendt den inden sin Slutning, og her maa hiin almindelige Regel derfor finde Anvendelse. — Jeg frifinder derfor Tiltalte, idet jeg derhos efter Omstændighederne vil paalægge det Offentlige Aktionens Omkostninger. Salær 200 Kr.
Repholtz. Angaaende Competence-Spørgsmaalet som alle hidtil Voterende. M. H. t. Spørgsmaalet angaaende det private Initiativs Betydning overfor provisoriske Love bemærkes, at Regjeringen ganske vist ikke har nogen Eneret, men derimod vel en Forret til at forelægge slige Love for Rigsdagen, og kun naar den Regjeringen i saa Henseende paahvilende Forpligtelse ikke opfyldes i betimelig Tid, kan Rigsdagen være beføiet til at benytte sig af det private Initiativ. Men in casu skjønner jeg ikke, at Regjeringen m. H. t. Forelæggelsen af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 kan siges at have ladet sig nogen Forsømmelighed falde tillast. Og naar Loven — som skeet — af Regjeringen er forelagt Landstinget efter Grundlovens Bydende, saa kan Folketinget ikke være berettiget til, inden Behandlingens Tilendebringelse i Landstinget, ved privat Initiativ at bemægtige sig Lovforslaget og aflive det i et Øjeblik — det maa afføde en høist uheldig Forvirring. Angaaende det andet Spørgsmaal om den provisoriske Lovs Evne til at overleve Rigsdagens Slutning kan jeg i det Hele slutte mig til Førstvoterendes Bemærkninger. Hvorfor redigerede man ikke i den reviderede Grundlov § 25 paa en fyldigere Maade, naar man virkelig var paa det Rene med, at Grundloven af 1849 § 30 havde ladet Adskilligt tilbage at ønske i saa Henseende? Men forøvrigt maa jeg være af den Formening, at Tiltalte, naar det er givet, at den provisoriske Straffelov ikke er bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. over Albertis Forslag, maa blive at straffe efter denne Lov, uanset om denne ogsaa kunde ansees bortfalden ved Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., da Reglen om en mildere Straffelovs tilbagevirkende Kraft formentlig ikke passer her. Jeg finder, at alle 3 Artikler falder ind under den provisoriske Straffelovs § 3, omend ganske vist det kan være en Undskyldning for Tiltalte, at slige Udtalelser ikke tidligere vare strafbare. Jeg bestemmer — som Müller — Straffen til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 150 Kr.
Lillienskjold. Det vilde utvivlsomt stride mod Retfærdighed at idømme Tiltalte Straf efter en provisorisk Straffelov, som paa Paakjendelsestiden var bortfalden, medens det paagjældende Forhold efter den tidligere gjældende Lovgivning var straffrit. — At den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 lige fra dens Udbredelse skulde have været ugyldig paa Grund af Ikke-Tilstedeværelsen af de i Grundlovens § 25 nævnte Betingelser, kunde der vel anføres endeel for, men jeg vil dog ikke ansee denne Betragtning som tilstrækkelig begrundet, ihvorvel jeg ganske vist har følt mig noget forbauset ved at see, at Justitsminister Nellemann ved Forelæggelsen af den provisoriske Lov i Landsthinget den 19. Dec. f. A. betegnede Grundlovens § 25 som »i ethvert Tilfælde analogisk anvendelig« paa det foreliggende Exemplar af en provisorisk Lov, medens jeg troede, at en analogisk Anvendelse af en Undtagelsesbestemmelse som Grundlovens § 25 ikke var tilladelig. Heller ikke troer jeg, at det tør antages, at den provisoriske Straffelov allerede var bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. om Albertis Lovforslag. Forelæggelsen af dette private Forslag maa vistnok betegnes som et Overgreb. Alberti er jo paa en Maade ved denne Lejlighed optraadt som Medlem af Regjeringen, da det jo egentlig var dennes Forslag, han forelagde i Folkethinget, samtidig med at Regjeringen opfyldte sin Forpligtelse, hvortil vel svarer en Eneret, til at forelægge Loven »for den følgende Rigsdag« ved Indbringelsen i Landsthinget. Men hvad jeg derimod bestemt maa fastholde, er, at den provisoriske Straffelov ikke har kunnet overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. Det ligger i dens Charakter af provisorisk og er udtrykkelig udtalt i Udvalgsbetænkningen til Grundloven af 1849. Hvor vilde vi ende, ifald en provisorisk Lov kunde blive gaaende som gyldig gjennem flere Aar? En saadan Ordning kan ikke siges at hvile paa Frederik d. 7des constitutionelle Grundlag — det vilde være en Absolutisme under falske Former — det maatte ende i Løgn og Svig. Jeg vil efter det Bemærkede frifinde Tiltalte; Omkostningerne bør han bære i 1ste Instans, medens jeg vil fritage ham for Omkostningerne for Højesteret. Salær 120 Kr., der udredes af det Offentlige. —
Rimestad. Jeg nærer ingen Tvivl om, at Udstedelsen af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 har været juridisk berettiget, thi Rigsdagen var den 23. Okt. 1885 bleven udsat til den 18. Dec. f. A., og var følgelig paa Lovens Udstedelsestid ikke »samlet«. At gjøre gjældende, at Udtrykket »følgende Rigsdag« ikke passer paa en Rigsdag, der efter Udsættelse gjenoptager sine Møder, vilde altsaa føre til, at den provisoriske Straffelov først skulde forelægges i den Rigsdag, som samledes i Oktober d. A.; jeg troer imidlertid, at Justitsminister Nellemann har handlet rigtigt ved at forelægge Loven strax efter Rigsdagens Sammentræden igjen den 18. Dec. f. A., og det var vistnok alene hertil, at han sigtede ved sin Bemærkning om en »i ethvert Tilfælde analogisk« Anvendelse af Grundlovens § 25. — Jeg anseer ikke den provisoriske Straffelov bortfalden ved Folkethingets Forkastelse den 21. Dec. f. A. af Albertis private Lovforslag; det er kun det af Ministeriet i Landsthinget den 19. Dec. f. A. forelagte Lovforslag, til hvilket den provisoriske Straffelov slutter sig, thi kun den Regjering, som har givet den foreløbige Lov, skal efter Grundlovens § 25 forelægge den for Rigsdagen til Vedtagelse. Den Rigsdagsmand, som af egen Drift indbringer et ligelydende Lovforslag i det andet Thing, kan ikke derved bevirke en Bortfalden af den provisoriske Lov, thi denne ligger alene i Regjeringsforslaget. Ingen Rigsdagsmand har med andre Ord Lov til at bringe den provisoriske Lov frem — det er alene Regjeringens Sag. — Derimod frembyder unægtelig Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs Evne til at overleve en Rigsdags Slutning overmaade megen Tvivl. Besvarelsen af dette Spørgsmaal hænger sammen med Opfattelsen af den foreløbige Lov — om den er et Lovforslag alene eller i dens Relation til Rigsdagen. Den har ganske vist noget af et Lovforslags Natur i sig, forsaavidt den til sin endelige Gyldighed kræver en Medvirkning af Rigsdagen og bortfalder ved Forkastelsen af eet Thing. Men bortfalder den ogsaa eo ipso, naar den ikke inden Rigsdagens Slutning endelig vedtages, hvilket jo er Reglen for andre Lovforslag? Herfor kan kun paaberaabes, at der i Grundlovens § 2S staaer, at den skal forelægges »den følgende Rigsdag«, men heri ligger dog ikke med Nødvendighed, at ogsaa den endelige Afgjørelse af Lovens Skjæbne skal træffes i Sessionen, medmindre man da vil see et Fingerpeg i den nævnte Retning i den Omstændighed, at § 25 kun siger »den følgende Rigsdag«, altsaa uden at omtale Mueligheden af, at Behandlingen af den provisoriske Lov kunde komme til at omfatte flere følgende Rigsdage. Jeg skal erkjende, at Spørgsmaalet kan være tvivlsomt, men det maa dog staae fast, at Grundlovens § 25 kan forstaas saaledes, at naar den provisoriske Lov ikke er naaet til endelig Afgjørelse paa den nærmest følgende Rigsdag, kan den som foreløbig Lov uden videre gaae over til Behandling paa den nærmest følgende Rigsdag. Kunde man imidlertid derigjennem skabe et absolut, constitutionelt Værn for Rigsdagens Rettigheder i Henseende til Afgjørelse af provisoriske Loves Skjæbne, vilde jeg dog nok være tilbøjelig til at antage, at den foreløbige Lov ikke kan overleve en Rigsdags Slutning; men jeg seer ikke, at nogen Sikkerhed mod Misbrug derved opnaaes, thi Regjeringen vilde jo have det i sin Magt, naar den provisoriske Lov var bortfalden ved Rigsdagens Slutning, i Mellemtiden indtil næste Rigsdagssession at udstede en ny ligelydende foreløbig Lov, som da kunde holdes ved hensigtssvarende Politik i Virksomhed, indtil denne Sessions Slutning og saa fremdeles. Idet jeg saaledes ikke kan anse det for afgjort, at den provisoriske Straftelov af 2. Nov. 1885 virkelig skulde være bortfalden ved Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., bliver Spørgsmaalet, hvorledes denne Lovs § 3 da skal forstaaes, hvilket kan være vanskeligt nok. Dog troer jeg rigtignok, at Meningen har været den, at den i §'en omtalte Ophidselse altid maa anses for at være til Fare for den offentlige Ro og Orden, og i Henhold hertil anseer jeg den første Artikel af 31. Dec. f. A., men ikke de to senere Artikler for strafbare efter den nævnte §. Straffen bestemmer jeg til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 120 Kr. —
Lund. Jeg kan slutte mig i alt Væsentligt til Nyholms Resultat. Dog er det vel næppe ganske rigtigt, at den foreløbige Lov i og for sig skulde være et Lovforslag; den er netop en Lov, saa sandt som Grundlovens § 25 er en Undtagelse fra dens § 2; den provisoriske Lov er en Lov, men den mangler den Tilslutning fra Rigsdagens Side, som udkræves til dens fortsatte Gyldighed; den er en exceptionel Lov, indtil den kan tiltrædes af Rigsdagen. Først naar den provisoriske Lov kommer i Rigsdagen, bliver den til et Lovforslag. — Tidligere har man aldrig vidst, at en provisorisk Lov kunde gjælde udover Rigsdagssessionens Slutning; men jeg skal erkjende, at Stort har det ikke at betyde, hvilken Mening man i saa Henseende holder paa, da Regjeringen jo altid i Mellemtiden mellem Sessionerne kan give en ny ligelydende provisorisk Lov som Afløser af den ældre. Men hvad der er afgjørende er dette, at den provisoriske Lov ikke kan gjælde uden Rigsdagens Villie, og i saa Henseende lægger jeg betydelig Vægt paa Existentsen af det private Initiativ; tages det bort, saa forsvinder ogsaa Correctivet, og saa kan enhver Regjering regjere provisorisk. Jeg er af den Anskuelse, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden ved Folkethingets Forkastelse den 21. Dec. f. A. af Albertis Lovforslag. Estrup har Æren af at have opfundet den sindrige Doktrin, at det ved privat Initiativ fremkomne Lovforslag for at bevirke en Ophævelse af den prov. Lov maatte forkastes i begge Thing, medens derimod Forkastelsen i eet Thing er nok overfor det ministerielle Lovforslag. Men hvor har en saadan Lære hjemme? Fra det Øjeblik, at et enkelt af Rigsdagens Thing har voteret forkastende m. H. t. den provisoriske Lov og dermed lagt sin Villie til dens Bortfalden for Dagen, gjælder den provisoriske Lov ikke længere. Hvorfor skulde der i saa Henseende gjælde anden Regel for de provisoriske Love end for almindelige Love — maaske for at give den provisoriske Regjeringsmethode et virksomt Vaaben ihænde imod Rigsdagens Villie? Grundlovens § 2 kunde herved blive reduceret til et dødt Bogstav. Jeg lægger især Vægt paa, at Matzen støtter min Opfattelse. Sandheden efter Grundloven er simpelthen den, at naar det er givet, at Rigsdagens tvende Thing ikke ville godkjende den provisoriske Lov, existerer den ikke længere. — Jeg frifinder altsaa Tiltalte, fordi den provisoriske Straffelov af 2. November f. A. allerede var bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. December f. A. Omkostningerne vil jeg paalægge det Offentlige i begge Instanser. Salær 120 Kr.
Smith. Angaaende Højesterets Competence og den provisoriske Straffelovs formelle Berettigelse har jeg ingen Tvivl. I Resultatet er jeg enig med Førstvoterende m. H. t. Besvarelsen af Spørgsmaalene om den provisoriske Straffelovs Overleven af den 21. Dec. f. A. og den 8. Febr. d. A. Anvendelsen af det private Initiativ i Folkethinget var ganske uberettiget paa en Tid, da Justitsministeren alt havde forelagt den provisoriske Lov for Landsthinget. I Reglen vil et Ministerium vel gjøre sin Pligt i Overensstemmelse med Grundlovens § 25, men vi leve i Tider, hvor man ei bør bortkaste Nødmidlerne, og jeg tør derfor ikke benægte, at det private Initiativ kan tænkes benyttet overfor en Regjering i Undladelse af en betimelig Forelæggelse. Jeg maa fremdeles holde for, at den provisoriske Lov har Evne til at overleve Slutningen af »den følgende Rigsdag«. Den er ikke — som Nyholm sagde — kun et Lovforslag, den vedbliver at være Lov, ikke blot til Forelæggelsen, men udover denne, ja endog udover Sessionens Slutning, naar den ikke forinden udtrykkeligt ophæves ved et Things Beslutning. — Men medens jeg saaledes paa disse 2 Punkter er enig med Førstvoterende, er jeg derimod ganske uenig med ham angaaende Forstaaelsen af den provisoriske Straffelovs § 3, som jeg forresten skal indrømme kan være vanskelig nok at forstaa. Jeg seer ikke rettere, end at der er Grund til at antage, at man netop ikke har villet optage den i Kilden, § 130 i den tydske Straffelov, liggende Betingelse for Strafbarheden, at den vedkommende Udtalelse virkelig i det givne Tilfælde er farlig for den offentlige Ro og Orden, men at man netop har præsumeret, at den altid er det. Det samme Hensyn, som har nødvendiggjort den provisoriske Straffelovs Udstedelse, nemlig Ophidselsen paa de offentlige Møder, taler ogsaa for at ansee de heromhandlede Artikler for strafbare. Krænkelse af den offentlige Ro og Orden er et Begreb, som ikke alene staar imod Voldsomheder, men ogsaa mod Krænkelse af Ære, offentlig Virksomhed osv. Nu kan man ramme ogsaa den, der injurierer en hel Klasse af Medborgere. Idet jeg finder den valgte Straf af Fængsel paa Vand og Brød i 3 ✕ 5 Dage passende, vil jer stadfæste den indankede Dom. Salær 100 Kr. —
Finsen. Angaaende Højesterets Competence og den provisoriske Straffelovs formelle Berettigelse kan jeg slutte mig til min umiddelbare Forgjænger. Hvad angaar Spørgsmaalet om det private Initiativ, da maa jeg være af den Forme ning, at Grundlovens § 25 forudsætter det som en Eneret for Regjeringen at forelægge den provisoriske Lov for Rigsdagen og selv at bestemme Tid og Sted hertil, naar det kun skeer for »den følgende Rigsdag«. Ganske vist kan der ved privat Initiativ fremsættes i et af Thingene Forslag om den provisoriske Lovs Ophævelse, men det maa for at faa Gyldighed vedtages af begge Thing og godkjendes af Kongen, Det vilde være ønskeligt, om Thingene havde et af Regjeringen uafhængigt Nødmiddel overfor provisoriske Love, men jeg seer ikke, hvori Hjemmelen hertil skulde søges. — Ligesom jeg derfor ikke anseer den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 for bortfalden ved Folkethingets Forkastelse af Albertis Forslag den 21. Dec. f. A., saaledes anseer jeg den heller ikke bortfalden ved Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. En saadan Virkning hjemles ikke ved Grundlovens § 25. Men selv om man paa dette sidste Punkt maatte komme til det modsatte Resultat, kunde dette dog ikke fritage Tiltalte for Strafansvar, da Reglen om formildende Straffebestemmelsers tilbagevirkende Kraft ikke passer her, hvor der ikke er Tale om, at Lovgiveren seer mildere paa Forseelsen end tidligere, men den provisoriske Straffelovs Bortfalden udelukkende skyldes formelle Grunde. Den provisoriske Straffelovs § 3 sigter til at hindre Fremkomsten af offentlige Ytringer, som kunne udsaae Had og Ophidselse mod visse Dele eller Klasser af Befolkningen til Fare for den offentlige Ro og Orden; herefter anseer jeg den første Artikel strafbar, men ikke de 2 andre om Præster, som derimod vistnok maatte kunne straffes efter den almindelige Straffelovs § 156. Jeg sætter Straffen til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 200 Kr. —
Klein. Ifølge Grundlovens § 25 maa provisoriske Love ogsaa kunne udstedes, medens Rigsdagen er udsat, og Domstolene kunne meget vel paakjende Gyldigheden af en provisorisk Lov, skjøndt de ordinære Domstole ganske vist aldrig have det fornødne Materiale til Raadighed, som kræves til at statuere, at Regjeringen har valgt den provisoriske Lovs Form for at undgaae Rigsdagen. Naar Justitsminister Nellemann ved Forelæggelsen i Landstinget af den provisoriske Straffelov udtalte, at man efter Attentatet paa Conseilspræsidenten ikke turde vente længere med Lovens Udstedelse, seer dette jo ganske vist ud, som om Tanken om en slig Lov alt var modnet under Rigsdagens Samværen umiddelbart efter Attentatet, men saa burde Rigsdagen vel ikke være bleven udsat, inden Loven paa ordinær Maade var skaffet til Existens; det skal imidlertid indrømmes, at der kan tænkes at have været Omstændigheder tilstede, som nødvendiggjorde Rigsdagens Udsættelse inden et saadant Arbejdes Tilendebringelse. Kan nu den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 antages at være ophørt ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. over Albertis Forslag? Jeg mener, at ethvert af Thingene har Ret til ved eget Initiativ at bringe Spørgsmaalet om en provisorisk Lovs fortsatte Gyldighed til Afgjørelse. Af Forskriften i Grundlovens § 25 følger en Pligt, men ikke en Eneret for Regjeringen til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«. At der skulde være noget for Kongen eller Regjeringen Upassende i, at et af Thingene i dette Forhold selv tager Initiativet, uden at afvente Regjeringens Forelæggelse, kan jeg ikke indsee. Men plausibelt kunde det ganske vist lyde, at et Reg jeringsforslag kun kan fremføres af Regjeringen, ikke af nogen Anden; men dette Ræsonnement vilde kun kunne passe, ifald det var selve den foreløbige Lov, som forelagdes; nu er Forelæggelsen jo imidlertid skeet i Form af et med den provisoriske Lov ligelydende Lovforslag, og saa skjønner jeg ikke, at hiint Ræsonnement kan stille sig hindrende i Vejen for Anvendelse af det private Initiativ. Den provisoriske Lov trænger til sin endelige Gyldighed til en Medvirkning af alle Lovgivningsfaktorerne, og et enkelt Things Nei er nok til at omstøde den. Men naar saa det ene Thing paa en i formel Henseende uomtvistelig Maade constaterer sin Villie til ikke at ville godkjende Loven, saa maa det være nok til dens Omstødelse. Og denne Ret maa ethvert af Thingene have; vil man ikke indrømme det, kan Grundlovens § 25 tilsidesættes. Det kan være, at Folkethinget har handlet mindre passende ved Fremsættelsen af Albertis Lovforslag, men Retten til at handle som skeet har det ikke manglet. — Men jeg mener tillige, at naar Rigsdagens Godkjendelse af den provisoriske Lov ikke erhverves inden Sessionens Slutning, maa Lovens Gyldighed ophøre — saa at altsaa den provisoriske Straffelovs Gyldighed ialtfald er ophørt den 8. Febr. d. A. Naar Regjeringen enten ganske undlader at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag« eller først forelægger den saa silde, at ikke ethvert af Thingene faae Lejlighed til at udtale sig om den inden Sessionens Slutning, saa ere Betingelserne for dens fortsatte Gyldighed ikke tilstede, og det stemmer ogsaa fuldt ud med Grundlovens § 25 og § 2. Hvad Grundlovsudvalgets Mening i saa Henseende har været, kan ikke være tvivlsomt, og I. E. Larsen har udtrykkelig vedkjendt sig den Anskuelse, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdagssamling, og naar Matzen og Holck have udtalt sig i modsat Retning, hænger dette vistnok sammen med, at de antage det private Initiativs Berettigelse paa dette Omraade, saa at de i Undladelsen af at benytte dette, naar Regjeringsforslagets endelige Behandling trækker henimod Sessionens Slutning, see et stiltiende Samtykke fra Thingenes Side til Lovens fortsatte Gyldighed. Indtil for et Aarstid siden har der visselig blandt Politikerne herhjemme ingen Tvivl været om, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdagssession; men vil man da virkelig i en bevæget Tid som denne forlade denne Theori? Jeg forudsiger, at det vil straffe sig haardt. Man siger, at Regjeringen jo trods denne Theori meget vel efter Sessionens Slutning kan udstede en tilsvarende ny provisorisk Lov og derved dog tilintetgøre Garantien. Jeg indrømmer, at Muligheden herfor er tilstede, men det er dog ikke saa ganske sikkert, at Kongen vil være villig til at udstede den samme provisoriske Lov flere Gange efter hinanden. — For Tiltalte kan det da ialtfald ikke være saa ganske ligegyldigt, om man antager eller ikke antager, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. f. A. er bortfalden den 8. Febr. d. A., saa sandt som man i første Fald efter almindelig godkendte criminalistiske Principer ikke kan dømme ham efter en Straffelov, som paa Paakjendelsestiden ikke længere er gjældende. Jeg vil efter det Anførte frifinde ham og paalægge det Offentlige Aktionens Omkostninger, derunder 120 Kr. i Salær for Højesteret. Skal han dog dømmes efter den provisoriske Straffelovs § 3, maa jeg dog i det Væsentlige slutte mig til Førstvoterendes Bemærkninger i saa Henseende, idet jeg mener, at Betingelsen for dens Anvendelse er, at det Injurierende i sig tillige skal rumme en Fare for den offentlige Ro og Orden. —
Meyer. Angaaende Spørgsmaalet om Højesterets Competence er jeg enig med alle hidtil Voterende, endskjøndt Spørgsmaalet er meget omtvistet blandt Statsretslærerne og en bekræftende Besvarelse vel ogsaa nok kan gjøre Domstolenes Stilling noget mislig. Hvad angaar Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Gyldighed maa Præsumtionen være for, at den er gyldig, saa at meget alvorlige Indvendinger maatte udkræves for at statuere det Modsatte. Med Hensyn til Spørgsmaalet om det private Initiativ er jeg enig med Rimestad; efter Regjeringsforslagets Forelæggelse for Landsthinget havde Albertis Optræden i Folkethingeten næsten tumultuarisk Charakter. Angaaende Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Evne til at overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. kan jeg i det Hele tiltræde Førstvoterendes Bemærkninger. Scheel, der dog vel maa betragtes som en politisk Autoritet, besvarer Spørgsmaalet absolut bekræftende, saa at man ikke kan sige, at denne Theori er opstaaet i den allerseneste, bevægede Tid. Jeg skal erkjende, at den bekræftende Besvarelse af Spørgsmaalet kan være farligt og jeg har derfor ingenlunde været uden Betænkelighed ved at slutte mig dertil, men som Højesterets-Dommer kan jeg kun tage Hensyn til Grundlovens § 25, der intet udtrykkeligt siger om, at Vedtagelsen af den provisoriske Lov skal skee paa »den følgende Rigsdag«. Men forresten har dette Spørgsmaals benægtende Besvarelse jo heller ikke nogen absolut Garanti at byde, da Regjeringen jo efter Rigsdagens Slutning kan udstede en ligelydende provisorisk Lov. — Angaaende Forstaaelsen af den provisoriske Straffelovs § 3, som kan være vanskelig nok, slutter jeg mig til Smith. Straffen bestemmer jeg til simpelt Fængsel i 14 Dage. Salær 150 Kr. —
Buch. Den eneste Indvending, som kan fremsættes mod den provisoriske Straffelovs Gyldighed, nemlig at Rigsdagen den 2. Nov. f. A., skjøndt udsat, dog var samlet, have Domstolene Myndighed til at afgjøre, og jeg forkaster den uden nogen Tvivl. Spørgsmaalet om, hvorvidt Forkastelsen den 21. Dec. f. A. i Folkethinget af Albertis Lovforslag har haft nogen Indflydelse paa den provisoriske Straffelovs fortsatte Gyldighed, besvarer jeg benægtende, absolut benægtende, skjøndt Benægtelsen af det private Iniativ kan være farlig nok i sine Consekventser. Ordet »bør« i Grundlovens § 25 maa som paalæggende en Forpligtelse være rettet til Regjeringen. Alberti kunde ikke forelægge den provisoriske Lov, kun et hertil sigtende privat Lovforslag, der for at faae Lovskraft maatte vedtages af begge Thing og godkjendes af Kongen. Hvad endelig angaaer Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs Evne til a: overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., har jeg haft endeel Tvivl, men vil dog besvare Spørgsmaalet bekræftende, saa meget mere, som en modsat Besvarelse jo ikke hindrer Regjeringen fra efter Rigsdagens Slutning at udstede en ny provisorisk Lov. Men selv om den provisoriske Straffelov var bortfalden den 8. Febr. d. A., maatte dog Tiltalte dømmes efter den, da her ei bør være Tale om nogen Tilbagevirkning af dens Bortfalden; thi fordi man i Febr. d. A. ikke længere finder det nødvendigt, kan den godt have været anseet for nødvendig den 31. Dec. 1885. Hvad Forstaaelsen af § 3 angaar, kan der ikke til dens Anvendelse kræves nogen virkelig extraordinær, øjeblikkelig Fares Tilstedeværelse, idet Handlingen af Loven er betegnet som eo ipso farlig. Alle 3 Artikler falde ind herunder. Straffen sætter jeg til 3 Ugers simpelt Fængsel. Salær 120 Kr. —
Fredagen den 15. Oktober.
DOMSCONCLUSION
Sigvald Conrad Christian Olsen bør hensættes i simpelt Fængsel i 14 Dage. Saa udreder han og Aktionens Omkostninger, derunder de ved Criminal- og Politirettens Dom bestemte Salarier samt i Salær for Højesteret til Advokat Klubien og Højesteretssagfører Hansen 120 Kr. til hver. —
Hentet fra "https://da.wikisource.org/w/index.php?title=Højesterets_Votering_til_Dommen_af_15._Oktober_1886&oldid=64454"
Sidst redigeret den 26. april 2019, klokken 15:10

matches:
Højesteret
in casu
Højesteret
in casu
Højesteret
in casu
in casu
Højesteret


text:
Tilbagesøgning i patientskadesager
Højesteret har i dag afsagt dom i to sager om hvorvidt Region Syddanmark (i sager hvor Patientankenævnet havde omgjort Patientforsikringens afgørelser om erstatningspligt og fastsættelse af erstatning mv., uanset at disse afgørelser ikke var indbragt for Ankenævnet for Patienterstatningen) kan tilbagesøge de beløb der er betalt i henhold til de omgjorte afgørelser
Vi har i tidligere nyhedsbreve orienteret om U.2016.327H og U.2017.1167H samt FED2006.171Ø og to Vestre Landsretsdomme.
Højesterets domme af d.d. vedrører Vestre Landsrets dom af 19. januar 2016 i sagen nr. 632/16, 7. afd., samt Vestre Landsrets dom af 24. maj 2017 i sagen nr. 756/16, 2. afd.
I U.2016.327H fastslog Højesteret (med stemmerne 4-1), at Ankenævnet for Patienterstatningen under en klagesag kunne ophæve tidligere upåklagede afgørelser til skade for en klager (reformatio in pejus). Den omstændighed, at regionen havde udbetalt erstatnings- og godtgørelsesbeløbene til skadelidte i henhold til Patientforsikringens afgørelser, kunne ikke føre til et andet resultat.
Flertallet bemærkede, at det måtte bero på en selvstændig vurdering, om regionen kunne kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
I U.2017.1167H fastslog Højesteret, at en kommune skulle tilbagebetale et beløb, som kommunen havde fået refunderet af et ansvarsforsikringsselskab. Højesteret udtalte at EAL § 16, stk. 1, 3. pkt., efter forarbejderne må anses for begrundet i sociale og økonomiske beskyttelseshensyn, der alene gør sig gældende i forhold til skadelidte. På den baggrund fandt Højesteret, at § 16, stk. 1, 3. pkt., ikke omfattede krav rejst af et ansvarsforsikringsselskab mod en kommune om tilbagebetaling af et for meget betalt regresbeløb. Bestemmelsen afskar ikke selskabet fra at kræve det for meget betalte beløb tilbage.
Vi antog efter den dom, at § 16, stk. 1, 3. pkt. heller ikke er til hinder for tilbagesøgning af ydelser erlagt i henhold til en afgørelse i en patientskadesager, der bliver omgjort.
Det var foruden U.2017.1167H bl.a. baseret på FED2006.171Ø, hvori Østre Landsret fastslog, at et forsikringsselskab, der havde udbetalt erstatning i overensstemmelse med Patientforsikringens afgørelse, der blev omgjort, var berettiget til at søge beløbet tilbage.
KEL og tilbagesøgning
Der findes ikke i KEL en bestemmelse svarende til ASL § 40 a. Tilbage stod derfor efter U.2016.327H om og i hvilket omfang en patient var beskyttet af de almindelige regler om condictio in debiti.
Vestre Landsret fandt i de to domme der nu er prøvet i Højesteret, at Regionen havde tilbagesøgningsret.
Dagens Højesterets domme
Højesteret finder at spørgsmålet om tilbagesøgning skal afgøres efter de almindelige regler om tilbagesøgning. Højesteret fastslår, at regionen efter disse regler ikke kan kræve de udbetalte patienterstatninger tilbagebetalt.
Højesteret lægger vægt på,
at regionen ikke havde klaget over de 8oprindelige anerkendelses-) afgørelser fra Patientforsikringen og
at regionen havde udbetalt erstatningsbeløbene uden at tage konkrete forbehold.
De skadelidte havde derfor da de modtog beløbene en velbegrundet forventning om, at de havde ret til beløbene. Den klagevejledning, som blev givet i senere afgørelser fra Patientforsikringen, som de skadelidte klagede over, kunne ikke føre til et andet resultat.
Af erstatningsansvarsloven § 16, stk. 1, 3. pkt., fremgår, at acontobeløb ikke kan forlanges tilbagebetalt eller modregnet i andre poster. § 16, stk. 1 er sålydende:´
”Godtgørelse og erstatning kan kræves betalt 1 måned efter, at skadevolderen har været i stand til at indhente de oplysninger, der er fornødne til bedømmelse af erstatningens størrelse. Er det, forinden endelig opgørelse kan finde sted, givet, at skadevolderen i alt fald skal betale en del af det krævede beløb, kan denne del forlanges udbetalt efter reglerne i 1. pkt. Et sådant udbetalt beløb samt beløb, der er udbetalt som midlertidig erhvervsevnetabserstatning, kan ikke senere kræves tilbagebetalt eller modregnet i andre erstatningsposter.”
Reglen skal efter vores opfattelse forstås i sammenhæng med lovens § 2, § 5 og § 10. Reglen finder derfor ikke anvendelse når det gælder disse tilbagesøgningskrav. Højesteret er enig heri.
Afgørelsen af om Regionen har et ”almindeligt” tilbagesøgningskrav beror på en afvejning af hensynene til parterne. Om sådanne krav hedder det i ”Nøddeskallerne” bl.a.:
”Fejltagelser ved opgørelsen af gælden eller ved selve betalingen kan både føre til, at der betales for lidt og for meget. Det forekommer også, at en debitor ved en fejltagelse betaler en fordring, som ikke eksisterer, f.eks. fordi fordringen allerede er betalt eller ophørt af andre grunde, eller fordi fordringen efter en rigtig forståelse af parternes mellemværende ikke består. Den, der har betalt penge, som ikke skyldes, har i almindelighed krav på tilbagebetaling af det (for meget) erlagte (condictio indebiti), medmindre tilbagebetaling under de foreliggende omstændigheder ville være urimelig eller særlig byrdefuld for modtageren (kreditor).
Retspraksis har også på dette område været utilbøjelig til at binde sig til faste retningslinjer, men har ud fra en vurdering af faktiske momenter af tilsvarende art som i efterbetalingssagerne omtalt ovenfor under pkt. 2.3. i nogle tilfælde, hvor gode grunde taler derfor, nægtet tilbagesøgning. Nægtelse af tilbagesøgning og fastholdelse af den faktisk foretagne betaling som endelig er en ændring af parternes oprindelige retsstilling. ... Såfremt kreditor burde have indset, at han har fået for meget, skal han i almindelighed betale beløbet tilbage, selv om der går nogen tid, inden betaleren (bliver opmærksom på og) rejser sit krav.”
Den, der har betalt penge, som ikke skyldes, har i almindelighed har krav på tilbagebetaling af det (for meget) erlagte beløb, men tilbagebetaling af det (for meget) erlagte beløb kan ”nægtes”, for så vidt dette under de foreliggende omstændigheder ville være urimeligt eller særlig byrdefuldt. Ved bedømmelsen heraf tages bl.a. højde for, om tilbagesøgning vil påføre appellanten et tab eller anden ulempe, skyldforholdets art, om modtageren indså eller burde have indset, at betalingen skyldtes en fejltagelse og om det modtagne beløb er forbrugt til dagliglivets fornødenheder. Der tages udstrakte hensyn til en ”svag” part (private personer) der i god tro har modtaget og forbrugt beløb de ikke havde krav på. I sådanne sager tillades tilbagesøgning normalt ikke, idet tilbagebetalingsreglerne netop beskytter personer der i god tro har modtaget og forbrugt beløb.
Derudover tages der bl.a. hensyn til, om de fejlagtige udbetalinger kunne have være forhindret ved almindelig agtpågivenhed, om den – person - der modtog beløbet med rette mente sig berettiget dertil og har indrettet sig på betalingerne, om betalingen har virket handlingsbestemmende på en måde der er tabsforvoldende, og der rent faktisk er krav på beløbet eller ej, og om den der har betalt med urette har en status, der gør det naturligt, at denne skal betale beløb der er opkrævet med urette tilbage.
Det er de skadelidte der skal bevise, at tilbagebetaling under de foreliggende omstændigheder ville være urimelig eller særligt byrdefuld og det finder Højesteret er tilfældet. Resultatet er – som i enhver sag om condictio in debiti - konkret begrundet. I det omfang der er sket betaling med forbehold og / eller sagen er anket af Regionen og / eller de skadelidte er på rimelig vis gjort bekendt med omgørelsesrisikoen er det derfor ikke givet af sagerne ville falde ud på tilsvarende vis.
Når det i pressen har forlydt at Højesteret med dagens domme har omgjort administrativt forkerte afgørelser må det bero på en misforståelse. Højesteret tager ikke stilling til spørgsmålet om Ankenævnet for Patienterstatningen kan omgøre afgørelser. Det kunne Ankenævnet utvivlsomt i de pågældende sager og det kan Ankenævnet utvivlsomt fortsat efter dagens domme.
Ankenævnet har dernæst ikke forholdt sig til spørgsmålet om tilbagesøgning thi dertil er der ikke hjemmel i lovgivningen.
Det Højesteret har forholdt sig til i dag er udelukkende om Regionerne i to konkrete sager kan kræve - i urigtig formening om skyld - betalte erstatningsbeløb tilbage. Lærepengene af dagens domme er - når bortses fra de kommende ændringer af lovgivningen - at Regionerne i videre omfang skal anke tidligt i forløbet og tage udtrykkelige (klare) forbehold om tilbagesøgning når Regionen betaler erstatning i henhold til afgørelser som er eller påtænkes anket.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 6 - Efter Ungdomshuset -en foreløbig status
Højesterets afgørelse i seks sager i kølvandet på rydningen af Ungdomshuset er en sejr for retssikkerheden. Højesteret har slået fast, at domstolene som led i kontrollen med varetægtsfængslinger skal se på sagerne konkret og individuelt, når de vurderer mistankegrundlaget og faren for gentagelse.
Af Hanne Rahbæk, advokat og medlem af Advokatrådet
Rydningen af Ungdomshuset på Jagtvej den 1. marts 2007 satte retssystemet under et usædvanligt pres. Fra den 1. til den 11. marts 2007 blev der anholdt knapt 800 personer. I perioden fra den 1. til den 4. marts 2007 blev der i dommervagten i København fremstillet 225 personer med tilknytning til urolighederne i grundlovsforhør. Af de fremstillede blev ca. 200 varetægtsfængslet enten af byretten eller af Østre Landsret.
Sagerne bestod dels af en række enkeltsager, som – bortset fra deres antal – ikke afveg væsentligt fra det, som kendes ved vanlige fremstillinger i grundlovsforhør. Som noget usædvanligt blev retten tillige præsenteret for masseanholdelser, hvor en række personer var blevet anholdt samlet. I disse sager blev de anholdte typisk fremstillet for dommeren fire ad gangen. Anholdelsesgrundlaget bestod i forhold til hele gruppen af det samme rapportmateriale. Der var typisk ikke i rapportmaterialet gjort individualiserede iagttagelser vedrørende den enkelte anholdte.
Når dommeren havde konstateret et mistankegrundlag, blev langt de fleste fængslinger begrundet med faren for gentagelse. Denne begrundelse blev anført enslydende, uanset om den anholdte var en 35-årig bibliotekar med fast arbejde eller en 15-årig kernebruger af Ungdomshuset.
Der var blandt mange af de deltagende forsvarere en frustration over, at der skete fængsling på baggrund af de summariske politirapporter, ligesom også gentagelsesfaren i flere tilfælde syntes til at overskue. Procesbevillingsnævnet blev derfor flittigt ansøgt om tilladelse til at indbringe grundlaget for iværksættelse af varetægtsfængsling for Højesteret som tredjeinstans. Der blev meddelt tilladelse i seks af disse sager.
De seks sager
Højesteret behandlede de seks sager sammen og afsagde den 13. juni 2007 en kendelse, der udtalte sig principielt om mistankegrundlaget ved masseanholdelser, om gentagelsesfare og om begrundelser. Jeg vil gennemgå disse punkter nedenfor, men her følger dog først en kort præsentation af de enkelte sager.
Tre af de sigtede blev anholdt på Nørrebrogade den 1. marts 2007. To unge havde deltaget forrest i en demonstration. Den tredje var en italiensk forskningsingeniør, som af nysgerrighed var taget til Nørrebrogade, hvor han ifølge sin forklaring havde iagttaget begivenhederne fra fortovet. Efter opløsning af demonstrationen gik den i stå overfor politiets opstilling. Der blev kastet sten mod politiet fra den forreste del af demonstrationen. Politiet trak sig herefter lidt tilbage for at gennemføre en knibtangsmanøvre med anholdelse af ca. 45 personer til følge.
De to unge blev varetægtsfængslet både i Københavns Byret og Østre Landsret. Disse afgørelser blev stadfæstet af Højesteret. Sagen vil blive omtalt nærmere i forbindelse med spørgsmålet om gentagelsesfare.
Den italienske forsker blev løsladt af byretten, men fængslet af Østre Landsret. Højesteret fandt, at der ikke burde være truffet beslutning om varetægtsfængsling af italieneren. Højesteret udtalte sig i sagen om mistankegrundlaget ved generelt udformede politirapporter samt om begrundelse af afgørelser.
To af de resterende sager vedrørte en masseanholdelse den 3. marts 2007, hvor 30 – 50 personer var forsamlet omkring en antændt barrikade i Prinsesse Charlottes Gade ved Fyensgade. Der blev ligeledes kastet med sten mod politiet. Politiet ville omringe de pågældende, som undløb i alle retninger. Politipersonale eftersatte de flygtende og ni personer blev anholdt i Fyensgade. Tre personer blev anholdt i porte/gårde ud til Fyensgade. Sagerne for Højesteret omhandlede en mand anholdt i Fyensgade og en kvinde anholdt i en port ud til Fyensgade.
Manden forklarede ved fremstillingen i dommervagten, at han sammen med en kammerat fra Nørrebro var på bar. De var ude for at købe cigaretter og havde spist en shawarma, inden de på cykel var på vej tilbage til baren. De blev anholdt i Fyensgade, hvor de havde stillet cyklerne for at se på et bål. For landsretten var der skaffet dokumentation for, at manden ca. en halv time før anholdelsen havde anvendt sit dankort i en shawarmabar på Nørrebrogade.
Kvinden forklarede, at hun gik på Nørrebrogade, da der pludselig kom meget politi. Hun gemte sig i mere end 20 minutter i den port, hvor hun blev anholdt.
Både kvinden og manden blev varetægtsfængslet i by- og landsret. Afgørelsen blev med dissens i Højesteret omgjort for mandens vedkommende. Denne sag vil blive omtalt nærmere i forbindelse med mistankegrundlag og gentagelsesfare.
Den sidste sag omhandlede en faglært håndværker, som efter en middag var på vej videre i byen i beruset tilstand. På Nørrebrogade kastede han en afmærkningspæl mod et i forvejen anlagt bål. Han blev anholdt umiddelbart efter. Han erkendte at have kastet pælen.
I byretten blev den pågældende løsladt. Han blev tre dage efter fængslet, da Østre Landsret havde omgjort byrettens afgørelse. Sagen omhandlede for Højesteret alene spørgsmålet om gentagelsesfare.
Mistankegrundlag og masseanholdelser
I sagerne med masseanholdelser – altså i fem af de seks sager – tog Højesteret nøje stilling til de oplysninger, som blev tilvejebragt til brug for grundlovsfremstillingen. Dette gav i tre af sagerne anledning til særlige bemærkninger.
Ved fremstillingen af den italienske forsker blev dokumenteret en politirapport, hvorefter anholdelsen vedrørte ”ca. 45-50 personer, der alle havde deltaget aktivt i at kaste sten mod politiet.” Højesteret konstaterede imidlertid, at det af en videooptagelse fremgik, at der på fortovet passerede fodgængere forbi politiets køretøjer, og at der under politiets tilbagetrækning stod en række personer passivt op mod muren ind mod kirkegården.
Højesteret afvejede den summariske politirapport mod italienerens detaljerede forklaring, som blev understøttet af kendte oplysninger om de faktiske forhold på stedet. Højesteret tiltrådte på den baggrund, at der ikke forelå en begrundet mistanke i forhold til den pågældende.
I forhold til de to sigtede, som blev anholdt i Fyensgade blev dokumenteret tre politirapporter, som gengav forskellige lederes beskrivelse af masseanholdelserne. Rapporterne var relativt summariske, idet der blev beskrevet en større gruppe uromagere på ca. 50 mennesker (i en anden rapport 20 – 30 personer) omkring det område, hvor den brændende barrikade befandt sig. Beskrivelserne af anholdelserne efterlod ikke nogen tvivl om, at de 12 anholdte udgjorde en del af den oprindelige gruppe af uromagere. En del af de dokumenterede afhøringer var foretaget telefonisk, ligesom en del af dem hverken var gennemlæst eller underskrevet.
I anden halvdel af marts måned blev der foretaget genafhøring af de pågældende ledere, ligesom der blev foretaget afhøring af yderlige polititjenestemænd, som havde deltaget i anholdelsen. Det fremgik på dette tidspunkt, at ingen af de afhørte nu med sikkerhed kunne sig, at de 12 anholdte havde deltaget i urolighederne.
Højesteret udtalte samlet om mistankegrundlaget, at de oprindeligt udformede politirapporter ville udgøre et fornødent mistankegrundlag for de personer, som indgik i den gruppe, der havde bemandet den brændende barrikade i Prinsesse Charlottesgade.
Højesteret fastslog herefter, at det ved domstolenes kontrol i en sag, hvor sondringen mellem deltager og tilskuere er af afgørende betydning, må haves for øje, om en tilskuer fejlagtigt er anset som eller forvekslet med en deltager. I forhold til den unge mand fandt et flertal på fire af Højesterets dommere, at der var en sådan mulighed for, at hans forklaring var rigtig, at en nærmere belysning af politiets observationer måtte anses for påkrævet for afgørelse af spørgsmålet om varetægtsfængsling. Dette flertal fandt herefter ikke, at der havde været grundlag for at varetægtsfængsle.
Relativt usædvanligt benytter Højesterets flertal lejligheden til at understrege betydningen af kontrol fra domstolenes side, da de senere politirapporter viste, at de pågældende betjente ikke kunne sige, at det var netop de anholdte, som deltog i de pågældende ulovligheder.
Da betjentene blev genafhørt i marts var de fleste arrestanter løsladt af politiet. Oplysningerne om, at de ikke kunne udpeges som uromagere, blev derfor ikke til glæde for de arrestanter, som kom til at tilbringe godt en uge som varetægtsarrestanter.
Højesterets kendelse foreskriver, at domstolene som led i kontrollen med varetægtsfængslinger skal forholde sig konkret og individuelt til det forelagte rapportmateriale, og foretage en nøje prøvelse af dette ved vurderingen af mistankegrundlaget. Kendelsen har på dette punkt betydning generelt for domstolenes kontrol med fængslinger, navnlig når det anvendte rapportmateriale ikke indeholder en individuel beskrivelse af de foretagne observationer.
Det bør nævnes, at Københavns Politi allerede har noteret sig dette, og har lovet at politirapporter vedrørende voldelige begivenheder fremover skal være mere præcise.
Vurdering af gentagelsesfare
Både Københavns Byret og Østre Landsret anvendte i et meget stort antal sager følgende begrundelse for, at betingelsen om gentagelsesfare var opfyldt.
”Under hensyn til den nuværende anspændte situation efter rydningen af Ungdomshuset og forventede demonstrationer, findes der bestemte grunde til at frygte, at anholdte på fri fod vil begå ny ligeartet kriminalitet”.
By- og landsret statuerede således gentagelsesfare ud fra en vurdering af, at der var forventede demonstrationer, men uden at inddrage individuelle forhold, som kunne henføres til den enkelte, f.eks. ved henvisning til forstraffe, verserende sigtelser eller måske en nærmere tilknytning til Ungdomshuset. Vurderingen var begrundet i ydre omstændigheder og ikke den enkeltes forhold.
Bestemmelsen er tidligere tolket i stil med dette i forbindelse med aktivist-uroligheder i København. Advokat Elsebeth Rasmussen har levende beskrevet varetægtsfængslingerne i 1980 i forbindelse med nedlæggelse af byggelegepladsen ”Byggeren” samt fængslingerne efter uroligheder i forbindelse med EU-afstemningen i 1993, hvor der på Skt. Hans Torv på Nørrebro blev afgivet skud mod demonstranterne (U1980B.220 og Medd. 97/1993).
Højesteret fastslog, at det ikke er udelukket at statuere gentagelsesfare, selv om den pågældende ikke tidligere er straffet. Højesteret konstaterede, at bestemmelsen giver hjemmel til varetægtsfængsling, hvis mistankegrundlaget er i orden, hvis urolighederne ikke kan anses for ophørt og hvis ”den sigtedes forhold gør det nærliggende at antage, at den pågældende fortsat vil deltage i urolighederne.”
Højesteret fandt, at de to unge fra demonstrationen på Nørrebrogade havde deltaget på grund af sympati for Ungdomshuset. Da de øvrige opregnede betingelser var opfyldt, fandt Højesteret, at der var bestemte grunde til at frygte, at de pågældende på fri fod ville begå ny ligeartet kriminalitet.
Højesteret mente derimod ikke betingelsen var opfyldt for den faglærte håndværker, idet der ikke var fremkommet oplysninger, som forbandt ham til Ungdomshuset. Hans handlinger indskrænkede sig til en tilfældig, enkeltstående handling begået under omstændigheder, som han afgav forklaring om.
Om den unge mand fra Fyensgade udtalte en af de tre dommere, som havde fundet mistankegrundlaget opfyldt, at der ikke efter oplysningerne om den pågældendes færden forud for urolighederne, samt i oplysningerne om hans person i øvrigt var bestemte grunde til at frygte, at han på fri fod ville begå ny kriminalitet.
Denne dissens understreger, at Højesterets dommere også i forhold til spørgsmålet om gentagelsesfare har foretaget en konkret og individuel vurdering af den enkeltes deltagelse i det samlede forløb og forhold i øvrigt.
Højesterets afgørelse er på dette punkt et brud med den hidtidige praksis, hvor aktivistprægede uroligheder i flere tilfælde har ført til såkaldt ”afkølingsarrest”, indtil der atter var ro i byen, uden at tage hensyn til de pågældendes personlige forhold. Det kan næppe antages, at Højesterets afgørelse vil ændre på praksis for varetægtsfængsling i andre situationer, f.eks. uroligheder efter fodboldkampe og lignende. Der er her typisk tale om enkeltstående begivenheder, hvor anledningen til urolighederne forsvinder efter det pågældende arrangement.
Krav om begrundelse
I forhold til den italienske forskningsingeniør bemærkede Højesteret, at landsrettens konklusion om gentagelsesfare burde have indeholdt en begrundelse som foreskrevet i retsplejeloven. Højesteret har tidligere fastslået, at en manglende overholdelse af begrundelseskravet ikke betyder, at den pågældende afgørelse er ugyldig.
En udførlig begrundelse for den trufne afgørelse anses imidlertid traditionelt som en retssikkerhedsgaranti, idet kravet om begrundelse er med til at sikre rigtigheden af den trufne afgørelse. Et skærpet begrundelseskrav er blandt andet anvendt i de seneste bestræbelser på at begrænse brugen af varetægtsfængsling i isolation. Kravet om begrundelse er da også fastslået i den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Manglende begrundelse kan medføre krav om kompensation.
Generelt har Højesterets afgørelse bidraget til klarhed over betingelserne for varetægtsfængsling, herunder domstolenes kontrol med varetægtsgrundlaget, ligesom afgørelsen på sigt kan være med til at sikre udarbejdelsen af gode politirapporter. Jeg kan derfor kun tilslutte mig den kollega, som udtalte, at Højesterets kendelse er en sejr for retssikkerheden.
Retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 2
”§ 762. En sigtet kan varetægtsfængsles, når der er begrundet mistanke om, at han har begået en lovovertrædelse, som er undergivet offentlig påtale, såfremt lovovertrædelsen efter loven kan medføre fængsel i 1 år og 6 måneder eller derover, og
1) ……
2) der efter det om sigtedes forhold oplyste er bestemte grunde til at frygte, at han på fri fod vil begå ny lovovertrædelse af den forannævnte beskaffenhed, eller
3)…..”
Retsplejelovens § 764, stk. 4
”Stk. 4. ….
Varetægtsfængsles sigtede, anføres i kendelsen de konkrete omstændigheder i sagen, hvorpå det støttes at betingelserne for varetægtsfængsling er opfyldt. ……”
Højesterets dom af 2. februar 1996 – UfR 1996.639)
Højesteret fastslog i ovennævnte afgørelse, at det var et krav for domfældelse efter straffelovens § 134 a, ” at anklagemyndigheden godtgør, at den enkelte tiltalte har tilsluttet sig gruppen af uromagere og fredsforstyrrere, således at vedkommende med sikkerhed kan udskilles fra tilskuere, forbipasserende, beboere og andre, der blot har været til stede og overværet hele eller dele af begivenhedsforløbet.”
Højesteret om gentagelsesrisiko
Bestemmelsen i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr, 2, om gentagelsesfare må efter sin ordlyd, formål og forarbejder forstås således, at varetægtsfængsling efter denne bestemmelse ikke er udelukket, selvom den sigtede ikke er tidligere straffet. Når der er begrundet mistanke om overtrædelse af straffelovens § 134 a ved deltagelse i uroligheder og optøjer, som udspringer af, at en gruppe af bestemte personer har et fælles aktionsformål, som der er villige til at fremme gennem ulovlige midler, er der således i nr. 2 hjemmel til varetægtsfængsling af personer, som er en del af gruppen, eller som ved deres deltagelse i ulovlighederne må anses at have solidariseret som med den, hvis urolighederne ikke kan anses for ophørt, og den sigtedes forhold gør det nærliggende at antage, at den pågældende fortsat vil deltage i urolighederne.”

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret