text:
NOMOSBLOG: januar 2009
Hvorfor bliver man ikke liberal eller socialist? Spørgsmålet er i hvert fald en overvejelse værd. Man kan faktisk påstå, at tilværelsen bliver lettere, om man tilhører en af de to retninger. Det skal ikke misforstås. Der skulle nødig være tale om klynk. Klynk er noget skidt. Til en start bliver man ynket, og hen ad vejen bliver man blot ynkelig. Men man kan dog misunde de liberalistiske og socialistiske tankesystemer for at besidde en vidunderlig simpelhed. Alting bliver så uhyre enkelt, når man først har besluttet sig for at tilslutte sig det ene eller det andet. Og omvendt så meget mere bøvlet, skulle man alligevel bestemme sig for at kalde sig konservativ. Lad mig i det følgende forsøge at forklare nogle grundlæggende træk ved de tre positioner og deres stillingtagen til spørgsmålene om mennesket, samfundet og staten og i sidste ende til deres evne til at skabe kredit eller debet på kontoen. Da jeg kalder mig konservativ, er slutresultatet på sin vis givet på forhånd, men tillad dog muligheden af at sandsynliggøre påstanden om, at den konservative tanke ved vejens ende er den mest gangbare. Den er ikke den mest spændende og derfor heller ikke den mest intellektuelt udfordrende, men det gør den måske netop så meget desto mere holdbar.
Mennesket er som væsen i både liberalismen og socialismen fornuftigt og derfor stærkt. Mennesket er derfor ikke på forhånd bundet af noget hverken uden for eller inden for det selv, det lade sig være en gud eller en biologi, der pålægger det bindinger. Når liberale og socialister ikke kan døje hinanden, skyldes det således ikke deres grundlæggende forestilling om mennesket, men kun deres syn på dette menneskes forhold til andre mennesker. For den liberale er mennesket pr. natur et individuelt væsen, og da det er stærkt, kan det bedst realisere sig selv, hvis det overlades til sig selv.
Socialisten vil på den anden side hævde, at mennesket er et kollektivt væsen, der kun kan handle sammen med andre. Frigørelsen finder først sted, når mennesket lærer, at det kun når sand indsigt, når det sammen med andre danner fællesskaber, der derefter handler.
Heroverfor står den konservative, som ser med skepsis på menneskets iboende fornuft, hvad enten denne finder sted individuelt eller kollektivt. Mennesket kan ind imellem, måske ligefrem ofte, handle rationelt og godt, både alene og sammen med andre, men samtidig er der skjulte kræfter, der trækker i en anden retning. Der er i mennesket, samtidig med dets evne til at gøre godt, en ofte skrækindjagende evne til at forvolde ondt, og det igen både alene og i fællesskab. Mennesket er derfor hverken eller, det er både godt og ondt, og det kan ikke på forhånd afgøres, hvorvidt det gode eller det onde fremtræder individuelt eller kollektivt. Den konservative vil oven i købet ofte gå så langt som til at hævde, at det i reglen er netop fornuftigst at se mennesket som ondt, da der derved frembringes en evne til ikke at lade sig narre af blændværk. Den grundlæggende tilstand af mangelfuldhed hos mennesket kan ikke ændres uanset omstændighederne, og hverken samfundet eller staten – eller for den sags skyld markedet – kan derfor frelse mennesket.
Samfundet eksisterer ikke i den liberale tankeorden. Samfundet er kun summen af de individer, der er i det. Af samme grund bør samfundet også kun bestå af frivillige fællesskaber. Alt hvad der rækker ud over disse, er et overgreb, idet det ikke nødvendigvis accepteres af alle individerne.
For socialisten befinder samfundet sig i en stadig konflikt. Der findes stridende grupper i samfundet imellem dem, der har, og dem, der ikke har. Opgaven må således bestå i at samle de individer, der ikke har, så de kan indtage deres retmæssige position i samfundet.
Og igen er det mindre simpelt for den konservative. Her tænkes individerne både individuelt og kollektivt, og det samlede antal individer ses derfor både som alene og som en del af et hele, der måske nok kan være svært at få øje på, men som ikke derfor i sin uudtalthed skal overses. Tilsammen er samfundet altså mere end blot enkeltindividerne, og der er i heldigste fald snarere tale om det, som den engelske, konservative filosof Roger Scruton har kaldt »a community of strangers«. Dette fællesskab af fremmede må støtte sig til en række normer og skikke, der ikke er udtrykkeligt udtalte, men som gør det muligt at orientere sig gennem livet. Mennesket lever her i en bunden frihed, da den utøjlede frihed får mennesket til at opføre sig asocialt over for sine medmennesker.
Staten er for den liberale et onde, som skal begrænses mest muligt. Da individet er stærkt, bør staten holde sig væk i det størst mulige omfang. Statens opgave indskrænkes således til opretholdelsen af lov og orden, og indblanding derudover vil principielt ses som et onde, der har til hensigt at udvide statens magt på individernes bekostning.
For socialisten (jeg ser her bort fra Karl Marx´ fantasterier om statens hendøen) er staten et redskab til at frigøre individerne, i praksis den eller de grupper, der bliver forfordelt af det hidtidige styre. Statens mål må derfor være at blive så stor som muligt, da den kun herved kan realisere den omfordeling, der er nødvendig for at inddæmme de individer, der ikke arbejder i fællesskabets interesse.
Og atter må den konservative opponere og sige, at det ikke er tilrådeligt at gøre staten hverken for lille eller for stor. Bliver den for lille, svigter den dem, der ikke har tilstrækkelige evner til eller mulighed for at opretholde en fuldgyldig tilværelse som medlemmer af samfundet. Bliver den for stor, kvæler den de individer, der ønsker at skabe noget for sig selv og samfundet; den kvæler den vidunderlige stædighed, der kendetegner mennesket, hvad enten det så udfører sine handlinger i egeninteresse eller af uegennyttige grunde.
Så langt, så godt. Når nu konservatismen tilbyder et væsentlig mere nuanceret bud end de to andre tankesystemer, hvordan kan det så være, at det konservative står så svagt, som tilfældet er? Forklaringen skal, så vidt jeg kan se, søges i det forhold, at konservatismen ikke appellerer til den mennesketype, som er blevet forsøgt frembragt i de sidste i hvert fald fyrre år, formentlig også længere end det. Denne mennesketype har enten været formet af 1970´ernes socialisme eller af 1980´ernes liberalisme. Og især har den været formet af en søgen væk fra et realistisk, konservativt menneskesyn. Det hævdes, at mennesket er et i grunden grænseløst væsen, som kan alt, hvis blot det får lov, det være sig individuelt eller kollektivt. Denne forklaring har insisteret på, at mennesket ingen begrænsninger har, når bare det erkender sit sande jeg. Denne appel er uden tvivl attraktiv for mennesket, som derved ser sig selv som universets ubestridte centrum. Den vestlige tanke ser ikke længere menneskets begrænsninger, men kun dets ubundne muligheder i en verden, hvor alt kan lade sig gøre.
Og så giver spørgsmålet om kredit eller debet sig selv. Når socialismen, inkarneret i socialdemokratismen, får lov at tage over, så trækkes der alvorligt på kontoen. Så bliver mennesket til et artsvæsen i stedet for et åndsvæsen. Og så bliver de materielle behov, defineret og administreret af staten, til det eneste bærende. Så bliver det saliggørende at kunne aflæse indekset for ulighed og at få denne ulighed længere ned, koste hvad det koste vil. Så underordnes mennesket en utopi, og resultatet bliver derefter.
Når liberalismen har fat i den lange ende, bliver menneskene til for markedets skyld og ikke omvendt. Så vil alt, der umiddelbart gavner markedet, være gud, og så vil kulturen i almindelighed og menneskene i særdeleshed blive taberne. Også her kan overtrækket være betydeligt.
Og så ender vi med det eneste realistiske alternativ, det, der i reglen opretholder og ind imellem endda sætter ind på den fælles konto, så der er noget at tage af, også i dårlige tider. Den konservative tanke tager udgangspunkt i mennesket, som det ser ud i virkeligheden, og ikke, som de to ideologiske tankesystemer, socialisme og liberalisme, i, hvordan mennesket burde være. Resultatet – som aldrig er endeligt – kan synes lidt kedeligt, men det er til gengæld en del mere holdbart.
Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 14.36
Da de tretten tidligere kolonier, der skulle komme til at danne grundlaget for den statsdannelse, vi kender som USA, i 1783 gennem krig havde erhvervet deres uafhængighed fra Storbritannien, opstod et større spektakel. De sejrende amerikanere var nemlig langt fra enige om, hvilken udformning det nye lands forfatning skulle have. Der var dem, der ønskede, at båndene mellem stater som Massachusetts, New York og Virginia skulle være så løse, så centralmagten ville være næsten ikke-eksisterende. Og så var der dem, der mente, at en relativ stærk føderal stat var en nødvendighed, hvis ikke det enestående eksperiment, der var tale om, skulle blive af kort varighed.
Føderalisterne endte med at vinde, og centralregeringen i Washington D.C. har siden da i betydelig grad udstrakt sin magt til flere og flere områder. Samtidig skulle det i 1780´erne besluttes, hvor stor en rolle den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt burde spille. Resultatet blev det berømte Checks and Balances, hvor de tre magter holdt hinanden i skak, og hvor derfor den dømmende magt i form af Højesteret, The Supreme Court, fik et stort ord med på vejen. At unionens Højesteret kunne underkende ikke mindst delstaternes love som forfatningsstridige, gav altså en ikke-folkevalgt institution stor indflydelse. Dette var en følge af den skepsis, som en række førende amerikanere med Alexander Hamilton i spidsen nærede over for et for vidtgående folkestyre. Alexander Hamilton var konservativ ind til roden, og han frygtede, at en dygtig demagog kunne vinde præsidentembedet og føre landet i ulykke, uden at der var nogen instans, der lovligt kunne gribe ind. Man skal her huske på, at der virkelig var tale om noget næsten uprøvet, nemlig demokrati i stor målestok, hvor en langt større del af befolkningen (den mandlige) kunne stemme, også sammenlignet med Storbritannien og dette lands lange parlamentariske tradition.
Når Højesteret i USA derfor spiller en alt andet end tilbagetrukken rolle, skyldes det altså oprindelig en konservativ bekymring for alt for hastige forandringer.
Meget anderledes gik det umiddelbart i Danmark i 1849, hvor vi fik Grundloven, der afsluttede næsten 200 års enevælde. Det er aldrig blevet bestridt, at den danske højesteret kan erklære lovgivning i strid med Grundloven, men hidtil har Højesteret kun udøvet denne beføjelse i forbindelse med Tvindsagen i 1999. Et bud på hvorfor det har forholdt sig sådan, skal ikke søges i politisk radikalisme, men det modsatte. På papiret frem til 1953 og i praksis frem til 1901 kunne den næsten pr. definition mest konservative af alle institutioner, kongehuset i skikkelse af majestæten, nemlig udpege og afskedige regeringen, som monarken fandt det passende. Der var med andre ord ikke brug for en højesteret til at omstøde lovgivning, der blev anset for forfatningsstridig. Efter parlamentarismens indførelse i 1901 – hvorefter regeringen skal gå af, hvis den har et flertal i Folketinget imod sig – er denne tradition fortsat, og Højesteret blander sig ikke i politik.
Og her skal så indskydes en vigtig mellemregning. Alexander Hamilton tog, i hvert fald på lang sigt, fejl. Ved begyndelsen af det 21. århundrede er det ikke folket, der er radikaliseret. Snarere er det sådan, at de forskellige folk i de vestlige lande er bærere af den konservative tanke, der tilsiger, at forandringer skal ske gradvist og ikke komme som en tyv om natten. Man kan derfor, hvis man har en tendens i retning af det konservative, det velprøvede, sige, at den danske ordning, hvor Højesteret ligger i skyggen af den lovgivende magt, er en god vej at betræde, hvis man ikke ønsker radikale ændringer af det bestående.
Omvendt forholder det sig i dag med det, man kan kalde eliterne, her under den juridiske elite. Hvor befolkningernes flertal er forsigtige og skeptiske, er eliterne i stigende grad løsrevet fra den konservative tanke at bevare det bestående. Når det kommer til spørgsmål om EU eller indvandringen fra den tredje verden til Europa (og USA), er det store flertal af eliterne radikaliserede, og de ønsker hastige forandringer, dvs. et mere føderalt Europa og en stor og stigende indvandring fra især muslimske lande. Man behøver ikke at blive herved. Også i forhold til retspolitikken, uddannelsespolitikken og bistandspolitikken har eliterne gennem de seneste i hvert fald fyrre år fjernet sig mere og mere fra den almindelige befolkning. Og på alle områderne gælder det, at eliterne ønsker eksperimenter afprøvet og pengestrømme kanaliseret til de projekter, som har det til fælles, at de er tænkt teoretisk og ikke behøver at have stået erfaringens prøve.
I lyset af EF-domstolens afgørelser fra i sommers, der reelt har undermineret den danske udlændingepolitik, er ovenstående værd at lægge mærke til. Og i lyset af hjemlige aktivistiske institutioner og forskere ved universiteterne er det her beskrevne endnu mere værd at lægge sig på sinde.
Hvis man sætter de meningsdannende eliter til at udgøre fem procent af befolkningen, så er det ikke for meget at hævde, at deres indflydelse langt overstiger deres numeriske antal. Og når man dertil ligger, at eliterne – de radikaliserede – mere eller mindre systematisk har fjernet sig fra befolkningerne – de konservative – så er der lagt op til en magtkamp, som skal finde en vinder, eller i det mindste en part, som kan tvinge væsentlige dele af sin vilje igennem.
Ingen politisk doktrin er perfekt. Endvidere kan doktriner skifte betydning og kan blive radikale eller konservative, hvis forholdene i øvrigt ændrer sig. Når jeg forsvarer det folkelige flertals ret til at afgøre, hvad der er op og ned, gør jeg det ikke, fordi jeg bilder mig ind, at folkets flertal er ufejlbarligt. Det kan sagtens gøre forkert, så sandt som mennesket, konservativt anskuet, er et netop højst fejlbarligt væsen. Men er man enig i de præmisser, der her er opstillet, så bliver det afgørende, om man tænker radikalt eller konservativt.
Tænker man radikalt, ønsker man større beføjelser til den danske højesteret og til EF-domstolen. Så ved man godt, at man vil få mere end svært ved at gennemtrumfe sin vilje i det parlamentariske, politiske system. Det vil i fremtiden blive kun vanskeligere at overbevise de europæiske befolkninger om, at de skal give afkald på den suverænitet, de har nydt i kraft af deres nationalstater, for i stedet at overlade magten til et EU, som stort set ingen kan identificere sig med. Og det vil blive endda sværere at overbevise de europæiske befolkninger om, at fortsat masseindvandring fra den tredje verden fører til andet end forfærdende kriminalitet og en fremmedgørelse i egne lokalområder, i sidste ende en trussel mod eksistensen.
Tænker man radikalt, vil man affærdige disse bekymringer. Man vil dybest set være ligeglad med de skæbner, der må betale prisen for opløsningen af den europæiske kulturarv. Det vil man, fordi man teoretisk har udtænkt noget langt bedre, nemlig nationalstaternes afvikling og det multikulturelle samfunds kommen. Og til at realisere denne utopi behøver man domstolene.
Tænker man konservativt, vil man insistere på, at kun ved mådehold og en fastholden af det mindre onde kan man skabe tålelige samfund. Man vil derfor afvise, at dansk suverænitet skal afvikles til fordel for beslutninger truffet af ikke-folkevalgte dommere ved EF-domstolen. Man ved her, at den danske suverænitet har bestået historiens prøve, og at det vil være at spille hasard i løbet af kort tid at afvikle denne.
Tænker man konservativt, vil man være dybt bekymret over en udvikling, hvor Europa går imod en stigende islamisering, og man vil hævde, at flertallets vilje – som den kommer til udtryk ved holdningen i de europæiske befolkninger til islam – må være afgørende for, hvor kontinentet bevæger sig hen. Skal Europa eksperimentere med sin eksistens, eller skal Europa fastholde, hvad det har været gennem 1.500 år, afgørende præget af kristendommen og af de mange folkeslag, der bebor vores del af verden?
Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 15.21
Nedenfor følger min kronik fra Fyens Stiftstidende den 9. januar.
Hvis man generaliserer den menneskelige tilværelse ned til blot fire kategorier, så kan det gøres sådan her. Først har vi mennesket, dernæst familien/klanen/slægten, så kommer nationen og til slut religionen. Det er værd at lægge mærke til, at denne firdeling ofte optræder parvis, forstået på den måde, at en kultur eller civilisation i bredeste forstand vil lægge vægten på to af kategorierne og betone de to andre mindre. De to kategorier, der understreges kraftigst, vil så også nyde en juridisk beskyttelse, som ikke bliver de to sidste til del.
Den vestlige kultur har igennem århundreder gennemgået en udvikling, hvor nationen, men især individet, er kommet til at få en stadig mere fremtrædende placering. For en gammel nationalstat som Danmark kan det måske lyde mærkeligt, men sandheden er den, at det langt fra har været nogen selvfølge i det meste af Europa. Man behøver blot at tænke på stater som Tjekkiet, Slovakiet og på nationerne i det tidligere Jugoslavien såsom Kroatien og Slovenien.
At individerne med de demokratiske forfatninger i Europa fra 1800-tallet og frem har erhvervet en række individuelle, retslige garantier, er vist hævet over enhver tvivl. Tilbageskridtene under det 20. århundredes ulykker har været betydelige, men set over en periode på ca. 200 år har resultatet været flere garantier til individerne, ikke færre. I takt med denne forståelse af individ og nation som beskyttelsesværdige findes der derfor en række paragraffer – enten direkte i forfatningerne eller i de almindelige love – der gør det muligt at sikre individer og nation mod overgreb. For at tage den sidste først beskytter staten sig selv ved at henvise til statens sikkerhed, hvis enkeltpersoner eller grupper truer statens fundament. Og det er værd at lægge mærke til, at denne sikkerhed ikke reelt er statens, men de borgeres, der lever på statens territorium. Da staten nemlig i de vestlige lande er legitim gennem den styreform, den demokratiske, som sikrer borgerne mulighed for indflydelse, bliver statens sikkerhed også til de individers sikkerhed, som ikke truer staten, men er loyale over for den.
Individerne er både sikret gennem frihedsrettighederne, såsom forsamlings- og foreningsfriheden, men individerne er tillige sikret mod ærekrænkende udtalelser rettet mod dem af andre borgere, der uretmæssigt gennem skrift eller tale forsøger at karakterisere enkeltpersoner med betegnelser, der må formodes at nedsætte deres omdømme i offentligheden. Det er nedsættende at blive kaldt fascist, nazist eller racist, hvis man ikke er det, og domstolene vil (med den katastrofale undtagelse i 2003 ved Højesterets kendelse i sagen Pia Kjærsgaard mod Karen Sunds) dømme den person, der uretmæssigt har ytret noget sådant om en anden.
Derimod nyder hverken familien/klanen/slægten eller religionen nogen særlig retslig beskyttelse. Det gør de ikke, fordi der her er tale om grupper eller ideer og ikke individer eller den nation, som individet bebor. Det er hidtil i stigende grad blevet en vestlig tanke, at grupper og ideer ikke kan påregne særskilt beskyttelse, da det netop af hensyn til individerne og nationen må være muligt, også særdeles hårdhændet, at kritisere strukturer, som tilfældet kan være i familien/klanen/slægten, eller tankesystemer, som disse kan blive praktiseret inden for religioner. Og det er ikke tilfældigt, når nu vægten lægges på individ og nation. Disse kan nemlig potentielt trues af f.eks. klanstrukturer, der ikke anerkender individernes ret til selvbestemmelse, og religionen kan potentielt true staten (og derved individerne), hvis en specifik religion fordrer en særlig ikke-demokratisk måde at indrette samfundet på.
Der kan derfor ikke være tale om et tag-selv-bord. Enten beskyttes individerne og staten, eller også trues disse af familiens/klanens/slægtens og religionens krav om tilsidesættelse af individernes rettigheder og af statens ret til at beskytte de individer, der er loyale over for den demokratiske samfundsorden. Anerkendes familiens/klanens/slægtens og religionens særlige krav på retslig beskyttelse, så eroderes den legitime stat, og så eroderes de individuelle rettigheder.
Alt dette er aldeles banalt, eller det burde i det mindste være det. Når det er nødvendigt at genopfriske disse helt afgørende forudsætninger for det vestlige demokrati, så er det takket være den norske regering og (ser det ud til i skrivende stund) det norske Storting.
På den norske regerings hjemmeside, www.regjeringen.no, fremgår det, at regeringen er ved at lægge sidste hånd på et lovforslag, der effektivt vil gøre op med den vestlige måde at tænke individ og nation på. Da regeringen råder over et flertal bestående af mandaterne fra Arbeiderpartiet, Socialistisk Venstreparti og Senterpartiet, må det forventes, at loven går igennem. Resultatet af loven vil være skrækindjagende og vil effektivt kvæle kritik af især religioners struktur og ønsker om at præge samfundet. Samtidig vil individets retsbeskyttelse mod ærekrænkende udtalelser ophæves fuldstændigt, og det vil herefter være muligt at kalde en hvilken som helst enkeltperson hvad som helst.
Under overskriften »Ytringsfriheten styrkes – straff for ærekrænkelser oppheves« står der (min oversættelse), at »regeringen går ind for at ophæve straffebestemmelserne mod ærekrænkelse i forslaget til ny straffelov. – Vi må reagere med andre sanktioner end straf mod ærekrænkelser«. Justitsminister Knut Storberget udtaler videre, at de fleste strafpådragende ytringer i fremtiden vil blive dækket af anden lovgivning, såsom bestemmelserne om »hadefulde ytringer«. Under dette skin hævder justitsministeren altså, at personer, der beskyldes for f.eks. fascisme, nazisme eller racisme, vil være beskyttet »af anden lovgivning«. Det kræver kun ringe fantasi at se for sig, at personer, der mener at se racisme alle vegne, vil hævde, at deres offer skam er racist, blot i en definition, som de selv og deres meningsfæller har udtænkt. Den danske Højesterets dårlige jura fra 2003 førte trods alt ikke med sig en afskaffelse af ærekrænkelse, da der blot var tale om en ringe dom. Den norske regering derimod er klar til at tage skridtet fuldt ud og lovliggøre ulovligheden, nemlig at krænke en specifik enkeltperson på dennes ære.
Men det bliver endnu mere muntert. Under overskriften »Bedre vern mot hatefulle ytringer« kundgør regeringen, at den »vil udvide strafbarheden om hadefulde ytringer således, at den omfatter kvalificerede angreb på religion eller livssyn. – Vi får et bedre værn mod stærkt krænkende ytringer, samtidig med at hensynet til ytringsfriheden bliver varetaget«. Og der argumenteres videre således: »Et straffeansvar, som værner forskellige religioner og den enkeltes religiøse følelser, kan afværge alvorlige konflikter i samfundet. Mange kan opleve sådanne angreb krænkende«.
Den norske regering har hermed forladt den vestlige måde at tænke på. I fremtiden bliver det i Norge strafbart at angribe tankesystemer, som religion er. Og individet, som måtte ønske at kritisere ideer udsprunget af bestemte opfattelser om samfundets indretning, kan følgelig få en dom for, at han eller hun har overtrådt landets lov. Individet kan nok så meget forsvare sig med, at det ønskede at kritisere en bestemt idé om at indrette samfundet ikke-demokratisk. Det er alt sammen lige meget. Individet har ikke længere denne ret, men må tie med forhold, der kan bringe både individet og nationen i fare. Nationen, fordi den så ikke længere kan beskytte de loyale borgere, og individet, fordi dette kan risikere at miste sine rettigheder, skulle en alternativ ikke-demokratisk samfundsorden få vind i sejlene. En samfundsorden, hvor individet ikke længere har de rettigheder, som den vestlige kultur har skabt for sig selv gennem de sidste ca. 200 år.
Det norske Storting er på vej til at vedtage en lov, der effektivt gør det klart, at landet har tænkt sig at forlade den vestlige tanke og i stedet at styre hen imod et samfund, der i bedste fald kan ses som et eksperiment, i værste fald som et mareridt for de individer, der må udholde at leve under en samfundsorden, hvor nationen har glemt, hvorfor den er en nation, og hvad det vil koste at have en sådan glemsomhed.
Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 12.56
Uddrag fra Søren Krarup: "Et godt år", Tidehverv, Nr. 1, januar, 2009, s.1-2.
http://tidehverv.dk/index.php?option=com_content&task=view&id=789
Der sker noget i Danmark. Der har fundet en kulturkamp sted. Den udfolder sig fortsat. Det tegner til et godt år.
Også selv om Systemskiftet af 2001 er ved at blive rullet tilbage og den politiske dagsorden mister sin friskhed og substans. Vores statsministers udvikling er i mine øjne en sørgelig historie. Dette dygtige, karakterfulde menneske, som i sin nytårstale 2002 proklamerede kulturkampen som det egentligt afgørende, hvis udfald ville være bestemmende for Danmarks fremtid, antager i stadigt stigende grad skikkelse af en ordinær politiker, som ikke er bundet af andet end karriere og succes. Jeg troede, han var bundet af Danmarks skæbne og dansk kulturs eksistens. Jeg troede derfor, at han i virkeligheden var skeptisk over for EU og havde hjertet med i Muhammedkrisens opgør med islamisme og lovreligiøs fundamentalisme. Jeg troede, det var kristendom og danskhed, der var hans uopgivelige udgangspunkt - selv om jeg havde forståelse for, at en statsminister ikke kan handle og tale på samme måde som os andre.
Men meget tyder på, at jeg tog fejl. Meget i det forløbne år peger på, at Systemskiftets friskhed er i aftagende og ved at blive afløst af det velkendte fedteri for medier og meningsmålinger og det politisk korrekte. En "grøn" statsminister - det var ikke det, vi forventede. En EU-taktiker, som synes at vente på lejligheden til at lokke sit folk ind i den overnationale gummicelle og nægte danskerne mulighed for at stemme nej til gummicellen. En Anders Fogh Rasmussen med flere, for hvem intet er vigtigere end partiet og det taktiske spil på Christiansborg og i Bruxelles.
Det var ikke dette, der lå i det så optimistisk proklamerede Systemskifte, og samtidig med, at denne udvikling sætter min politiske naivitet i perspektiv, tegner de opmuntrende oplevelser i Aalborg og Aarhus og andetsteds et billede af en ikke-politisk bevægelse, som i anden og også dybere forstand betegner et systemskifte. I åndelig henseende, i folkelig og kulturel forstand, en problemstilling, der ikke henholder sig til mandater og succes, en national, ja eksistentiel selvbesindelse, som gør kristendom og danskhed til andet og mere end et slagord.
Det er denne bevægelse, der varsler et godt år. Og som jeg altså møder stadigt flere udtryk for. Jeg læser f.eks. med megen glæde, hvad tidsskriftet Nomos skriver, ligesom det er opmuntrende at deltage i de møder, Nomos arrangerer, og høre de selvstændige og uortodokse indlæg og foredrag. Her tænkes der nyt. Her bliver gamle problemstillinger brudt op. Morten Uhrskov Jensen og hans medarbejdere gør et godt arbejde, der er så fornyende, at der må være øren for det i Aalborg og Aarhus.
Jeg vil anbefale Nomos, næste gang jeg kommer dér.
Et nyt skud på det folkeligt-kulturelle træ, som lykkeligvis synes at slå rod på vore universiteter, er det netop udkomne blad Critique, som nogle studenter i Aarhus har startet. Jeg vil anbefale bladet på det bedste. Det udgives af studenter, der kalder sig konservative, og den konservatisme, som Critique står for, er ikke politisk i dårlig forstand, men søger mod det principielle eller grundlæggende.
Den sidste udgivelse, der skal omtales i denne sammenhæng, er bogen "Den borgerlige Orden", som udkom på Gyldendal for et par måneder siden, og hvor undertitlen "Tanker om borgerlighed og kultur" ikke er tomme ord. For der er både tænksomhed, omtanke og sans for, hvad kultur og borgerlighed egentlig er, i denne bog, som således føjer sig ind i en voksende bevægelse i nutiden, og bogen fortjener en grundig anmeldelse. Den vil den også få. Her skal der kun peges på, hvorledes en kulturkamp er i gang og fører til initiativer og bøger, som sætter en ny problemstilling ved at gøre det evigt aktuelle, for så vidt det konservative, nyt og uafviseligt.
Lad os glæde os over det! Lad os i det politiske systemskiftes forfald glæde os over det åndelige og kulturelle systemskifte, som ingen kan være blind for. Kulturkampen er faktisk ved at blive til virkelighed. Man møder den overalt - også i Aalborg og Aarhus.
Den lover os et godt år.
Indsendt af Kasper Støvring kl. 05.38
Blandt de mere absurde fortolkninger af nyligt afdøde Samuel Huntingtons politiske ståsted hører den, at den fokætrede politolog skulle være en slags godfather for neo-konservatismen og således billige Irakkrigen. Hvis man altså forstår krigen som et forsøg på at indføre de ”universelle” værdier om demokrati og menenskerettigheder i et land med en helt anden kultur end den vestlige.
Huntington var tværtimod klassisk konservativ. Det fremgår allerede af hans paradigme om civilisationernes sammenstød, der selvfølgelig stadig har relevans som en forklaring på konflikterne efter den kolde krig. Det gælder især de to bærende teser. For det første, at de vigtigste konflikter i verden ikke er ideologiske, men kulturelle. Og for det andet, at modernisering ikke medfører vestliggørelse, men tværtimod revitalisering af partikulære kulturelle identiteter.
Clash-paradigmet indebærer også et relevant konservativt budskab, som jeg i det følgende vil reflektere over i anledning af Huntingtons død. Nemlig at vi indenrigspolitisk afviser multikulturalismen, der forener en utopisk idé om kulturel sameksistens med en dekonstruktion af den historisk fremvoksede kernekultur, der bærer de vestlige nationer (selv om multikulturalismen er en vestlig opfindelse, er den en anti-vestlig ideologi).
Samtidig bør vi udenrigspolitisk besinde os på verdens multipolære karakter. For at sige det populært: Vi bør være multikulturelle ude og nationale hjemme.
Især Irakkrigen har vendt universalismens drøm om demokrati til et mareridt for Vesten. Irakkrigen startede som en sikkerhedspolitisk intervention, men udviklede sig siden til et universalistisk demokratiprojekt. Dette mislykkede forsøg på at demokratisere Irak kalder på selverkendelse og selvbesindelse. For de demokratiske værdier er måske nok universelle i den forstand, at de principielt kan udbredes til hele kloden. Men omvendt må vi erkende, at de kulturelle forhindringer er så enorme, at vi gør bedst i at vågne af den feberhede drøm at demokratisere fremmede lande.
Det er klart at se, hvorfor denne drøm er opstået: Da Muren faldt i 1989, vandt demokratiet, sagde man. Derfor var man animeret af oplysningstidens idé om, at demokratiet var universelt i den forstand, at det lod sig udbrede til hele verden; det udsprang ikke af en partikulær kultur. Krigen på Balkan havde desuden vist, at man med succes kunne intervenere militært ud fra moralske idealer.
Herfra drog man en generel lære: det måtte jo også gælde i Irak. Men det var naivt. At man tog fejl skyldtes kort sagt, at man var til fals for idealisme. Det er ikke de politiske realister, men de utålmodige idealister, der nu må komme til besindelse.
Forskellen mellem neo-konservative og klassisk konservative som Huntington kan vise noget vigtigt om Irakkrigen som et demokratiprojekt – og om grænserne for dette projekt. De neo-konservative, der lagde planen for den amerikansk ledede intervention, er netop en slags utålmodige sjæle. De betoner på aktivistisk vis universalismen, imens de klassisk konservative besinder sig på de særlige kulturelle forudsætninger for demokratiet.
Neo-konservative er opflammet af det, idéhistorikeren Hans-Jørgen Schanz i en anden sammenhæng har kaldt ”den historiske passion”. Denne passion begyndte at brænde igennem i oplysningstiden, og den lærer, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Som Schanz gør opmærksom på, betyder det historiske ikke bare menneskeskabt forandring, men det, der altid kan være et projekt for menneskelig skaben.
Historie blev dermed et fremtidsanliggende, hvilket var tydeligst hos Karl Marx, der mente, at fremtiden kunne skabes ved den rette brug af fornuften. De neo-konservative forkæmpere for demokratiet er, skønt aldeles kritiske over for marxismen, på en måde elever af Marx. De er grebet af det ideal, at det liberale demokrati ganske vist historisk har rødder i en bestemt grund, nemlig den vestlige kultur, men at demokratiets frø sagtens kan plantes i fremmed jord og spire frem, så det med tiden vil blomstre så frodigt som i Vesten. De demokratiske friheds- og lighedsprincipper opfattes netop som universelle.
Som hos gamle Marx og hans endnu ældre læremester den tyske filosof Hegel gælder det om at udgrunde historiens lovmæssigheder. Og har man først opdaget den historiske logik, så ser man sig også i stand til at forklare, hvorfor demokratiet vil vinde stadig større udbredelse, efterhånden som historien skrider frem.
Dét var som bekendt Fukuyamas tese efter Murens fald. De neo-konservative går et skridt videre og stiller sig selv i historiens tjeneste. De arbejder aktivt med på demokratiets udbredelse på basis af en “missionær entusiasme”.
En konsekvens af den historiske passion er forkastelse af traditioner. Hvorfor? Fordi kulturelle traditioner udgør forhindringer for ønsket om at indrette historien som et bevidst menneskeligt projekt.
Det gælder også det irakiske demokratiprojekt, der er blevet lanceret med det afslørende slagord nation building – som om man kan bygge nationer, ligesom man kan bygge broer, veje og dæmninger. Men nationer er ikke bevidste konstruktioner rejst af sociale ingeniører. De er derimod historisk fremvoksede kulturfællesskaber.
At traditioner kan udgøre forhindringer for demokratiets virkeliggørelse er oplagt. Demokrati kan vanskeligt indføres i en kultur, hvor der er tradition for fundamentalistisk dyrkelse af religionen; hvor der er et fatalistisk syn på skæbnen; hvor der er et ortodokst syn på uddannelse; hvor arbejde opfattes som et onde; hvor korruption tolereres; hvor man primært er loyal over for familien, stammen eller klanen, og hvor fremmede omfattes med mistillid; hvor der er en stærk autoritetstro, og hvor magten er centraliseret og udøves vilkårligt. Og så videre.
I Irak hersker mange af disse traditioner, og derfor må neo-konservatismen tage form af en radikal ideologi: Den gamle samfundsindretning må smides på historiens mødding, for at det nye samfund kan vokse frem.
Nu vil den opmærksomme læser tænke, at en sådan radikal konservatisme i grunden er en selvmodsigelse. Konservatismen er jo anti-revolutionær og anti-utopisk, for så vidt som den ønsker at bevare det givne.
Men sådan ser det slet ikke ud for de neo-konservative. De ønsker at skabe det bevaringsværdige, netop fordi også de vil bevare de gamle værdier og den gamle orden, som de kender fra deres egen kultur. Når de neo-konservative ønsker en aktiv indgriben over for de despotiske regimer, så er der tale om en abstrakt form for fremskridtsoptimisme. De forestiller sig, at noget radikalt anderledes i fremtiden vil vise sig i kraft af denne i grunden idealistiske utopi om genskabelse.
Her er det, at klassisk konservative må mane til besindelse på, at der er grænser for demokratiprojektet, for menneskers evne til at manipulere med og bemestre dets omgivelser. Heraf følger opgøret med traditionshadet og den historiske passion, altså med dogmet om, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Det gamle er ikke noget, der endegyldigt kan lægges bag, og vores tid adskiller sig ikke skarpt fra tidligere tider. Tværtimod lever tidligere tiders forestillinger videre i os. Tilsvarende er traditioner ikke blot snærende bånd, men er med til at give livet mening.
Hvilke politiske konsekvenser har det? Klassisk konservative afviser en aktivistisk udenrigspolitik og besinder sig i stedet på realismen. Akkurat ligesom Huntington. Realismen foreskriver, at nationer må gøre, hvad der er i deres interesse og overlade andre nationer til deres egen skæbne.
Men dertil må man ganske vist tilføje, at det ikke altid er i egen nationale interesse at overlade andre til deres skæbne. Når islamiske terrorister har haft held med deres destruktive forehavender, skyldes det netop, at vi i Vesten først sent efter Murens fald har erkendt, at vi stadig har fjender, og at de næres af fejlslagne stater.
Fjender må bekæmpes, af og til med magt, blot ligger der heri ikke et entydigt svar på, om det var en klog beslutning at intervenere i Irak. Men et bestemt motiv bag interventionen burde kunne bakkes op af både konservative og neo-konservative: at det var i de vestlige nationers sikkerhedspolitiske interesse.
De konservative og neo-konservative adskiller sig altså ikke i synet på anvendelsen af magt for at forsvare nationen. De ser først og fremmest forskelligt på ideen om, at oplysningens værdier er universelle og potentielt universaliserbare. Det troede også Hegel og Marx.
Men konservative har altid været tilbøjelige til at mene, at disse værdier netop er bundet til en bestemt kulturel horisont. De vestlige værdier og demokratiske institutioner er biprodukter af en særlig kristen kultur. Som sådanne vil de vanskeligt, og måske aldrig, slå rod i ikke-kristne kulturer.
Der vil i hvert fald blive tale om et helt andet form for demokrati, sådan som vi for nylig har været vidne til i Det Palæstinensiske Selvstyre og i Irak. Med det frie valg følger her afviklingen af den liberal-demokratiske frihed.
Konservative vil gang på gang understrege, at det sekulære, liberale demokratis historiske oprindelse ligger i kristendommen. Det moderne demokrati er simpelthen en sekulær udgave af den kristne doktrin om menneskets universelle værdighed. Altså det, der i dag opfattes i ikke-religiøse termer som menneskets rettigheder.
Denne rent historiske forklaring kan der måske nok være enighed om blandt konservative og neo-konservative. Men det afgørende stridspunkt, som vi hele tiden går ud fra – og hele tiden vender tilbage til – er altså striden om, hvor vidt de vestlige værdier er universelle. Eller om de blot på dette givne tidspunkt i historien nyder udbredelse i en kultur, der måske kun midlertidig står stærkt i verden.
Ifølge denne konservative opfattelse kan vi ikke sige noget endegyldigt om, hvordan fremtiden vil se ud, for historien er som helhed en åben og uforudsigelig proces. Det er ikke historien, men snarere den stærke tro på universalismen, der er ved at nå sin afslutning.
(Det ovenstående bygger på min artikel ”Universalismens afslutning?” i Morten Uhrskov Jensen (red.): Jorden tro (2007)).
Indsendt af Kasper Støvring kl. 12.02

matches: Højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret højesteret


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - ombygning af motorcykel - udskiftning af motor - ændring af stel
27 Nov 2008 11:41
06 Nov 2008 13:13
SKM2008.954.HR
2. afdeling, 113/2005
Motorcykel, ombygning, motorudskiftning, stel
Højesteret fastslog, at de ændringer, der blev foretaget ved motorcyklens stel i forbindelse med motorudskiftningen, og som bestod i en forlængelse af de to forreste stelrør med ca. 38 mm, en forlængelse af de øverste stelrør foran saddelrøret og selve saddelrøret med ca. 20 mm samt en opretning af de øverste stelrør bag ved saddelrøret, var konstruktive ændringer af stellets dimensioner, som bevirkede, at motorcyklen ikke i afgiftsmæssig henseende var identisk med det tidligere afgiftsberigtigede køretøj. Ændringerne udløste derfor ny registreringsafgift.
Punktafgiftsvejledningen 2008-4 E.1.3.2
(advokat Steen Eriksen, beskikket)
Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen og Henrik Waaben.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 2. februar 2005.
Skatteministeriet har yderligere gjort gældende, at motorcyklens bremsesystem er blevet udskiftet med skivebremser siden registreringssynet i april 1998. hvilket også medfører, at motorcyklen har mistet sin afgiftsmæssige identitet, jf. registreringsafgiftslovens § 1, stk. 3.
A har heroverfor anført, at motorcyklen allerede ved indførslen til Danmark var udstyret med skivebremser, og skatteregionen har ikke ved besigtigelsen af motorcyklen i 2002 noteret, at bremsesystemet skulle være nyt. Det må derfor lægges til grund, at motorcyklen er afgiftsberigtiget i 1998 med de eksisterende skivebremser.
For Højesteret er fremlagt et brev af 24. oktober 2000 fra Statens Bilinspektion til A. Brevet lyder:
Vedr. stelændring mhp. udskiftning til større Harley Davidson-motor.
De har pr. telefax fremsendt kopi af Færdselsstyrelsens tilladelse af 5. feb. 1996 til ombygning af stel mhp. placering af "Evolution-motor".
Efter telefonisk anmodning herom bekræftes, at tilladelsen efter undertegnedes opfattelse vil kunne lægges til grund for synsgodkendelse af teknisk identiske ombygninger på samme betingelser - herunder henvisningen til ToldSkat.
Det bemærkes, at den ved syn forelagte tekniske dokumentation efter undertegnedes opfattelse skal bestå af
kopi af ovennævnte tilladelse fra Færdselsstyrelsen,
en skrivelse fra Force Institutterne med udpegning af en konkret svejseprocedure for den pågældende stelændring.
den konkrete procedure, og
bevis for, at den person, der har udført svejsningen, besidder de i proceduren foreskrevne kvalifikationer.
I den tilladelse af 5. februar 1996 fra Færdselsstyrelsen, som der henvises til i bilinspektionens brev af 24. oktober 2000, og som vedrører en anden sag, hedder det:
"De har ved brev af 21. november 1995 ansøgt Færdselsstyrelsen om tilladelse til at foretage konstruktive ændringer på Deres motorcykel.
Ansøgningen omfatter en Harley Davidson, årgang 1967, stelnummer ...
Ansøgningen er begrundet med, at De ønsker at udskifte den originale motor med en motor af typen Evolution, som på grund af anderledes konstruktion vil kræve ændringer i stellet.
Ifølge Deres oplysninger medfører motorudskiftningen ikke en effektforøgelse, der overstiger 20 %.
Ændringerne vil ifølge det oplyste bestå i en forlængelse af de forreste stelrør, under kronrøret, hvor der vil blive isvejset stykker på ca. 38 mm, en forlængelse af de øverste stelrør foran saddelrøret samt selve saddelrøret med isvejsning af stykker på ca. 20 mm, samt en opretning af de øverste stelrør bagved saddelrøret, og vil medføre, at akselafstanden, der oprindeligt var 1613 mm, vil øges med ca. 10 mm.
Færdselsstyrelsen tillader, at motorcykler med de beskrevne ændringer i stellet kan godkendes ved syn hos Statens Bilinspektion, når der medbringes dokumentation for, at svejsninger er udført i overensstemmelse med en svejseprocedure, der er udarbejdet af force Institutterne.
Opmærksomheden henledes på, at de ønskede ændringer på motorcyklen evt. vil medføre, at der indtræder registreringsafgiftspligt. Henvendelse herom rettes til den lokale ToldSkat med oplysning om den ønskede motorudskiftning og de konstruktive ændringer i stellet.
Dette brev - eller kopi heraf - medbringes ved syn hos Statens Bilinspektion."
Der er mellem parterne enighed om, at motorcyklens stel er ændret på samme måde som beskrevet i Færdselsstyrelsens brev af 5. februar 1996.
De ændringer, der blev foretaget ved motorcyklens stel i forbindelse med motorudskiftningen, bestod i en forlængelse af de to forreste stelrør med ca. 38 mm, en forlængelse af de øverste stelrør foran saddelrøret og selve saddelrøret med ca. 20 mm samt en opretning af de øverste stelrør bag ved saddelrøret. Ændringerne medførte, at akselafstanden, der oprindelig var 1613 mm, blev øget med ca. 10 mm.
Højesteret finder, at motorcyklen som følge af de nævnte konstruktive ændringer af stellets dimensioner ikke i afgiftsmæssig henseende er identisk med det tidligere afgiftsberigtigede køretøj, jf. registreringsafgiftslovens § 1, stk. 3.
Højesteret finder endvidere, at de foretagne ændringer af stellets dimensioner ikke kan anses for en reparation eller genopbygning omfattet af afgiftsfritagelsen i § 7 a. Det kan ikke føre til en anden bedømmelse, at ændringerne skete med det formål at give mulighed for en motorudskiftning, som i sig selv ville have været afgiftsfri efter § 7 a, stk. 1, jf. stk. 2, nr. 2.
ToldSkats udtalelse af 5. september 2002, om at motorudskiftningen ikke gav anledning til opkrævning af registreringsafgift, er afgivet under den udtrykkeligt anførte forudsætning, at der - som det var blevet oplyst af A i hans forespørgsel - ikke skete anden ombygning af motorcyklen end udskiftning af motoren. På den baggrund finder Højesteret, at ToldSkat ikke kan anses at have afgivet tilsagn om, at stelændringerne i forbindelse med motorudskiftningen ikke ville medføre, at der skulle betales ny registreringsafgift.
Højesteret tager på denne baggrund Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
Højesteret finder herefter ikke anledning til at tage stilling til, om der i tiden mellem afgiftsberigtigelsen i 1998 og den fornyede afgiftsvurdering i 2002 er sket udskiftning af motorcyklens bremsesystem.
Sagsomkostningerne for landsretten fastsættes til 15.000 kr. til dækning af advokatudgift.
Sagsomkostningerne for Højesteret fastsættes til dækning af advokatudgift med 30.000 kr. og retsafgift for Højesteret med 2.710 kr., i alt 32.710 kr.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 32.710 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
GISSELFELD I HØJESTERET
Gisselfeldstriden sikret dom i Højesteret
Det lykkedes i 23. time Erik Danneskiold-Samsøe at få sin advokat fra 1997 til 2004, Chr. Harlang, til at genindtræde i sagen
Tredje gang blev lykkens gang for Gisselfelds suspenderede overdirektør. Efter to aflysninger i Højesteret er den 8 år gamle retssag om ledelsesretten over Danmarks 5. største jordgods nu definitivt sikret behandling af rigets øverste domstol.
Den 10.-12. september næste år afsatte Højesteret i går til at domsforhandle sagen. Det længe ventede juridiske punktum i den langtrukne kamp om ledelsesretten til knapt 4.000 hektar sydsjællandske skove, marker, enge, moser, søer; en 431 år gammel herreborg samt godt og vel 100 ejendomme forventes sat senest i midten af april 2008.
En meget glad og lettet grev Erik Danneskiold-Samsøe mødte den 29. maj – som krævet af Højesteret efter aflysningen i november sidste år - op til et formøde i Højesteret sammen med advokat Chr. Harlang, for at meddele, at Harlang nu er genindtrådt i den sag han selv sammen med Erik Danneskiold-Samsøe anlagde helt tilbage i april 1998.
Chr. Harlang siger:
”Det er en stor glæde for mig at vende tilbage til arbejdet som advokat for denne vigtige sag, der ikke alene angår Gisselfeld som en almennyttig privat fond, men også helt basale retsprincipper om ret og retfærdighed, inklusiv spørgsmålet om hvorvidt vi har en grundlov ikke bare af navn, men også af gavn, når det drejer sig om beskyttelsen af enkeltpersoners rettigheder overfor overgreb fra statsmagtens side og - som her - også fra private magtfulde udenforståendes side.
Begge aspekter er i uhyggelig grad repræsenteret i sagen her, og jeg tror og håber, at Højesteret vil benytte fru Justicias sværd således at sagen kan få en lykkelig udgang for grev Erik Danneskiold-Samsøe samt Gisselfeld og retssikkerheden i almindelighed”
Imod alle odds: Unfair sag på vej mod en retfærdig afslutning
Om sagen i øvrigt siger Harlang:
”Siden de første overgreb for snart 10 år siden mod Erik Danneskiold-Samsøe har det i uhyggelig grad været misbrugt, at der er helt ulige ressourcevilkår mellem på den ene side grevens interessevaretagelse (pengekassen lukket og månedsløn skåret ned et eksistensminimum på under 10.000 kr. månedligt), og på den anden side bestyrelsesformand Koed-Jørgensen og hans efterfølgeres tag-selv-bord af den private gods-fonds midler. Udover den pengestærke modstander, har man fra grevens side samtidig haft selve statskassen imod sig, idet fondsmyndighederne har fuldstændig ubegrænset ressourcer til rådighed ved fuldt betalt arbejde fra kammeradvokaten og hans mange medarbejdere.
Var det en fodboldkamp ville en kamp med for eksempel to spillere på det ene hold og 11 på det andet øjeblikkeligt blive standset som klart unfair.
Efter at Erik Danneskiold-Samsøe i november 2004 have betalt de sidste retsafgifter til Højesteret på over 400.000 kr. var han fuldstændig berøvet enhver ressource og jeg var tvunget til at udtræde af sagen. Der er ingen tvivl om at Gisselfeld-bestyrelsen og fondsmyndighederne har spekuleret i at denne udvikling kunne føre til at man kunne undgå at Højesteret bedømte sagen, og at den altså sandsynligvis ville falde på grund af manglende ressourcer.”
Til glæde for mange, blandt andet en række private støttepersoner, der i de senere måneder har samlet en kvart million kr. sammen, kom det ikke til at gå som mange af Erik Danneskiold-Samsøes modstandere håbede. Sagen blev i mandags indiskutabelt sikret Højesteretsbehandling og både Erik Danneskiold-Samsøe og hans advokat garanterer samstemmende, at man herfra ikke vil forårsage flere forsinkelser af sagen.
Den sidste mindre sten på den lange vej er 100.000 kr., der mangler, men Gisselfeld-greven håber at han kan skaffe disse penge inden sagen starter i Højesteret. Gisselfelds Venner samt grev Erik Danneskiold-Samsøe har indtil nu samle over 1 million kr. ind fra private støttepersoner.
Stor personlig triumf
For Erik Danneskiold-Samsøe er Højesterets genberamning af sagen en personlig triumf. Den 61-årige overdirektør har i de sidste 10 år været kastet ud i en yderst krævende personlig kamp for juridisk retfærdighed, der ikke mindst siden Harlangs exit i 2004 har set meget sort ud for den Gisselfeld-greve.
Men på nærmest mirakuløs vis har Erik Danneskiold-Samsøe nu fuldbragt sit vigtigste personlige mål siden ledelsesstriden for hen ved 10 år siden eksploderede under godsejer Koed-Jørgensens brutale magtovertagelse: at få den helt fastlåste strid for Højesteret.
”Jeg er utrolig glad, også selvom jeg overfor Harlang har forpligtet mig til at skaffe yderligere godt og vel 100.000 kr. inden sagen kommer for Højesteret. Jeg har dog hele tiden troet på at det nok skulle lykkes til sidst, men jeg vil ikke lægge skjul på, at det har været hårdt i lang tid. Takket være en masse generøse mennesker har jeg nu igen Chr. Harlang tilbage som advokat på sagen, hvilket jeg føler er den helt rigtige advokat for mig og for sagen. Harlang er en af landets fremmeste fondsjurister samt den advokat, der er bedst inde i denne meget specielle sag.”
Om Gisselfeld-bestyrelsens manglende vilje til at støtte en juridisk fair afgørelse i Gisselfeldstriden siger formanden for Gisselfelds venner, Lars Maach:
”Kæmp med åben pande, står der i den gamle frihedssang, og det ville klæde godsbestyrelsen at åbne pengekassen, som man har snuppet nøglen til, og på den måde ophøre med at spænde ben for at sagen finder sin værdige afgørelse i Højesteret, hvor den retmæssigt hører hjemme. Hvis bestyrelsen fortsat ikke vil dét, må man jo undre sig over dens motiver og retsopfattelse.
Lars Maach tilføjer at bidragsydere – også Gisselfeldbestyrelsen - fortsat er meget velkomne til at hjælpe med at få skrabet de sidste 100.000 kr. sammen!
(31. maj 2006)

matches: HØJESTERET Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse - skat - driftstab - reaktionsfrist
05 Oct 2015 12:52
SKM2015.680.BR
Retten i Aalborg, BS 5-2103/2014
Handelstab, GmbH, konkursbo, særlige omstændigheder
Sagsøgeren havde investeret i det tyske selskab, G1 GmbH, som gik konkurs i 2005. Ved 5 domme afsagt af den tyske Højesteret i 2010-2011 blev det fastslået, at bl.a. sagsøgerens handelstab ikke indgik i fordringen mod konkursboet. Det var derfor ubestridt, at sagsøgeren havde lidt et fradragsberettiget tab, og at der som følge af de tyske domme var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Sagsøgeren havde dog ikke anmodet om genoptagelse inden for 6 måneder efter, at hun kom til kundskab om de tyske domme, jf. SFL § 27, stk. 2, hvorfor Skatteministeriet blev frifundet.
Sagen er anket til Vestre Landsret og har fået SKM2017.97.VLR
Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøger har krav på at få genoptaget sin skatteansættelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skattepligtige indkomst for indkomstårene 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005 genoptages. Subsidiært at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skatteansættelse for 2005 genoptages.
A har forklaret, at hun arbejder i sin fars virksomhed. Omkring år 2000 foretog bl.a. hun, hendes far og virksomheden investeringer i det tyske selskab, G1 GmbH. De første år gik det godt, og gevinster blev tilskrevet saldoen og ikke udbetalt. En dag i 2005 hørte hun på arbejdspladsen, at det tyske selskab var gået konkurs. R1 fungerede derefter som rådgivere for hendes far og for firmaet. Firmaet er medlem af den pulje af investorer, der er repræsenteret af advokatfirmaet R2, hun er ikke medlem af puljen. Hun har ikke læst sagens bilag E eller fået forklaret betydningen heraf. Hun har dog muligvis set brevet gennem firmaet men mener ikke, det er blevet sendt direkte til hende. De folk på arbejdspladsen, der havde investeret i det tyske selskab, skrev enslydende breve om genoptagelse, jvf. sagens bilag 3. Det var firmaets hovedbogholder, SE, der fortalte om de tyske højesteretsdomme. Hendes far havde inden da bedt SKAT om bindende forhåndsbesked, men da der ikke skete noget, bad hun og andre om genoptagelse af deres skatteansættelser. Det var hendes far og SE, der bestyrede dette med det tyske firma, og hun tænkte ikke over selv at bede om bindende forhåndsbesked.
Sagsøgeren har gjort gældende, at SKAT har anerkendt og ubetinget accepteret, at Sagsøger er berettiget til fradrag, hvilket fremgår af SKATs afgørelse, sagens bilag 2 side 4 første afsnit, hvoraf det fremgår, at
Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, er det SKATs opfattelse, at denne del anses for 100 % tabt. Fradraget skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endelig konstateret.
Landsskatteretten anfører, jf. sagens bilag 1 side 5, at:
Retten finder i lighed med SKAT, at der med de tyske Højesteretsdomme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for dine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
Heraf følger tillige, at Landsskatteretten er enig med SKAT i, at der er grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen.
Til trods herfor accepteres altså ikke genoptagelse af Sagsøgers skatteansættelse, grundet Sagsøger efter SKATs opfattelse skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Sagen vedrører således ikke en tvist om retten til fradrag, eller opgørelse af selve fradraget, men alene spørgsmålet om hvorvidt Sagsøgers ansættelse skal genoptages efter § 27 eller ej, og dermed helt grundlæggende om Sagsøger har sprunget 6 måneders fristen, eller ej.
SKAT har således alene underkendt Sagsøgers fradragsret alene grundet formelle forhold, i et tilfælde, hvor SKAT selv lægger til grund, at Sagsøger er berettiget til fradrag, under hensyntagen til, at Sagsøger skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Dette er der dog ikke grundlag for, idet det ikke er korrekt, som anført af SKAT, at det kan lægges til grund, at afgørelsen i de fire tyske sager uden videre kan lægges til grund i relation til behandling af skattemæssige forhold i Danmark.
Afgørelsen i de tyske sager har ingen retskraft i Danmark, og binder på ingen måde skattemyndighederne i Danmark, og det virker særdeles påfaldende, at SKAT ikke har udstedt et styresignal, hvis SKAT har været af den opfattelse, at de tyske afgørelser skulle have denne virkning / betydning.
Det gør SKAT ikke.
SKAT henviser ej heller til afgørelserne i forbindelse med behandlingen af Sagsøgers faders bindende svar, førend de inddrages i sagen.
Sagsøger skal under alle omstændigheder have mulighed for at kunne forholde sig til afgørelserne, og hvilken betydning de måtte have for skatteansættelsen.
Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser, hvilket først sker langt senere, og 6 måneders fristen kan tidligst begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT forholder sig til afgørelserne.
Sagen havde forholdt sig ganske anderledes såfremt SKAT havde udsendt et styresignal, som Sagsøger kunne forholde sig til. Dette sker ikke, uagtet sagskomplekset med G1 involverer ganske mange danske skatteydere, formentlig flere tusinde, og idet at SKAT tidligere har udsendt et styresignal vedrørende fradrag i relation til G1, jf. SKM2010.148.SKAT.
Sagsøger læser sagsøgtes anbringender således, at 6 måneders fristen for sagsøger, der ikke er skattekyndig, skulle begynde at løbe umiddelbart efter afsigelsen af de tyske Højesterets domme / orienteringen fra R2 ultimo november 2011, der vel at mærke ikke vedrører skattemæssige forhold, men alene en teknisk opgørelse af erstatning i forhold til G2.
Denne opfattelse harmonerer ikke med praksis, idet sagsøger på ingen vis kan siges at have erhvervet kendskab til noget grundlag for ekstraordinær genoptagelse på dette tidspunkt.
Sagsøger havde således ikke ultimo november 2011 tilstrækkelige oplysninger til, at sagsøger kan siges at have kendskab for grundlaget for ekstraordinær genoptagelse. Det forhold, at sagsøger har haft behov for en længere periode for at få det fornødne grundlag kan ikke medføre, at 6 måneders fristen er sprunget jf. SKM2014.335.VLR.
Hertil kan tillige anføres, at hvis det skulle være så klart, når en tysk Højesteret træffer afgørelse om en opgørelse af tab i et tysk investeringsfondssystem, og denne opgørelse alene retter sig mod tab, hvordan forestiller SKAT og Skatteministeriet sig så, at sagsøger skulle være i stand til at regne ud, hvilken konsekvens dette skulle få for dennes selvangivelse.
Derudover kan det i relation hertil tillige anføres, at det virker yderst bemærkelsesværdigt, hvis de tyske højesteretsdomme skulle være så klare, at 6 måneders fristen skulle begynde at løbe fra dagen for den sidste af disses afsigelse, at SKAT ikke laver et genoptagelsescirkulære.
Hvis det er så klart på baggrund af afgørelserne fra Tyskland, at skatteydere i Danmark skulle have bedre mulighed for at fradrage tabet, hvorfor er det så ikke, at SKAT gør som det er forpligtet til, og anfører at der er sket en praksisændring på området, lige som det skete i 2010.
Som anført af Kammeradvokaten, var sagsøger gjort opmærksom på afgørelserne, også via cirkulæreskrivelse fra R2. Det er korrekt at R2 orienterer om afgørelserne, men R2 gør på ingen måde klart, at det kan have, og eventuel hvilken betydning det kunne have, for sagsøgers selvangivelse. Man havde end ikke modtaget afgørelserne på tidspunktet for redegørelsen.
Det er også korrekt, som sagsøgte anfører i andet afsnit side 6 i svarskriftet, at det følger udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1 pkt., at det er tidspunktet for skatteyderens (sagsøgers) kundskab der er afgørende.
Hertil må vi igen bemærke, at der ikke kan sættes lighedstegn mellem det at der er truffet afgørelse ved en tysk domstol, og det at der starter en frist i relation til 6 måneders fristen i § 27.
Dette fremkommer tydeligt af SKM2014.335.VLR, hvor SKAT fik medhold i, at 6 måneders fristen ikke begyndte at løbe, til trods for, at der var alt grundlaget til stede for at sende agter til skatteyderen. Men i denne afgørelse blev det fastslået, at der skal gives rimelig tid til at sætte sig ind i det materiale der tilkommer en, i sagen 1,5 år, før 6 måneders fristen begyndte at løbe.
Sagsøgtes repræsentant anfører på side 6 sidste afsnit i svarskriftet, at det er besynderligt, at sagsøger, hvis denne som anført afventede det bindende svar i dennes fars sag, anmodede om genoptagelse af sagen før dennes far havde fået det bindende svar. På det tidspunkt hvor der blev anmodet om genoptagelse, vidste sagsøger igennem dennes far og faderens repræsentant, at SKAT ikke havde lagt de tyske afgørelser til grund i det bindende svar. Derfor valgte sagsøger at anmode om genoptagelse på dette tidspunkt.
Sagsøgte gør endvidere gældende, at det fremgår af de tyske højesteretsdomme, at der skulle være indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøger.
Sagsøgte synes i den anledning at være af den opfattelse, at skatteyderen, der ikke er skattekyndig, skulle være bedre til at vide, at en række højesteretsafgørelser, afsagt af den tyske højesteret, om forhold, der end ikke har noget med tysk skatteret, og slet ikke dansk skatteret, at gøre, skulle have medført en så klar ændring af de privatretlige forhold, at skatteyderens 6-månedersfrist, allerede skulle være begyndt at løbe fra dette tidspunkt i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
Af den juridiske vejledning, som er det nærmeste juridiske redskab, som skattyderen kan orientere sig i, fremgår det af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
Som udgangspunkt vil fastlæggelse af begyndelsestidspunktet for 6-måneders fristen ske på grundlag af den skattepligtiges konkrete subjektive kendskab til de nødvendige oplysninger.
De nødvendige oplysninger er ikke nødvendigvis en konkret afgørelse. Det fremgår nemlig videre af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
Hvis anmodningen om genoptagelse afhænger af udfaldet af en verserende klage/domstolssag, løber 6-måneders fristen først fra tidspunktet for afslutning af klage/domstolssagen.
I denne sag afventer sagsøger sin fars sag, og da det konstateredes, at SKAT i relation til de bindende svar som sagsøgers far havde anmodet om, ikke tog de tyske afgørelser til efterretning, og konstaterede, som Sagsøgte tilsyneladende gør, at det var helt klart at disse afgørelser skulle medføre, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse med en skattemæssig ændring til følge, anmoder sagsøger selv om genoptagelse af dennes skatteansættelse, idet sagsøger ønsker SKATs konkrete stillingtagen til de tyske afgørelser.
Sagsøgte gør endvidere gældende, at
Det forekommer som en efterrationalisering, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 kom til kundskab om de forhold, der begrundede en ekstraordinær genoptagelse.
Vi kan til at starte med anføre, at hverken vi eller sagsøger bryder os om den undertone, som Sagsøgte lægger til grund i det anførte. Sagsøger har ikke efterrationaliseret noget som helst.
Det er korrekt, at de tyske domme og informationsbrevet har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. Det fremgår dog af bilag E, at der ikke er noget heri, der skaber klarhed over, at sagsøger havde grundlag for at foretage en ekstraordinær genoptagelse.
De tyske afgørelser, der slet ikke tager stilling til skattemæssige forhold, tager alene stilling til et for tysk rets vedkommende forhold af erstatningsretlig karakter. Sagerne i Tyskland har på ingen måde haft et direkte link til skattemæssige forhold i Danmark, men får det alene på baggrund af interne danske regler.
Det er tillige dette der fremgår af informationsskrivelsen fra advokatfirmaet R2, hvorfor der ikke er noget i denne skrivelse sammenholdt med de tyske domme, der giver sagsøger et umiddelbart kundskab.
Det er først i forbindelse med sagsøgers fars sag, der bliver skabt et grundlag for, at sagsøger får kundskab om, at de tyske domme evt. kan danne grundlag for sagsøgers mulighed for genoptagelse, og i første omgang afventer sagsøger sin fars afgørelse. Da der i denne sag bliver tilkendegivet, at faderen ikke vil få medhold, for så vidt angår dette forhold, idet SKAT tilsyneladende ikke tilstrækkeligt inddrager de tyske afgørelser, anmodes der om genoptagelse for sagsøgers vedkommende.
Skatteministeriet gør tillige gældende, at SKM2014.335.VLR ikke er relevant for nærværende sag, idet dommen ikke angår en skatteyders anmodning om genoptagelse, men om skattemyndighedernes varsling af genoptagelse.
Sagsøger er imidlertid ikke enig i, at dommen ikke har betydning for nærværende sag. Det fremgår intetsteds, at der skulle være forskel på vurderingen af kundskabstidspunktet alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT der vil have en skatteansættelse genoptaget.
Det fremgår klart af forarbejderne (Lovforslag \ 2008/2009 \ L 43 2008 / 2009-1 (lov 2008 1341) til ændringen af ordlyden i SFL § 27, stk. 2,
Bestemmelserne i § 27, stk. 2, henholdsvis § 32, stk. 2, angiver, hvornår en ekstraordinær ændring af en skatteansættelse, et afgiftstilsvar eller en godtgørelse af afgift skal varsles af SKAT, og hvornår en skatte- eller afgiftspligtig eller godtgørelsesberettiget skal indgive sin anmodning om genoptagelse. Det foreslås, at der indsættes parallelle tilføjelser i de to bestemmelser om, at en varsling fra SKATs side af en ekstraordinær ændring skal følges op af en afgørelse senest tre måneder fra varslingens datering. Fristen på tre måneder svarer til den frist, der gælder efter varsling af en ordinær skatte- eller afgiftsansættelse eller -ansættelsesændring, jf. henholdsvis § 26, stk. 1, 2. pkt., og § 31, stk. 1, 3. pkt.
Det foreslås, at fristen for så vidt angår en ekstraordinær skatteansættelse kun skal gælde for selve afgørelsen, ikke for den beregning af skat, der skal gennemføres i konsekvens af afgørelsen.
Dette svarer også til, hvad der gælder inden for de ordinære frister, jf. § 26, stk. 1, 4. pkt. En tilsvarende regel gælder ikke for ordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift, og der foreslås ikke indført en sådan vedrørende de ekstraordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift.
Endelig foreslås det, at SKAT skal kunne dispensere fra fristen for at indsende anmodning om ekstraordinær genoptagelse, hvis særlige omstændigheder taler derfor. Hvilket efter praksis f.eks. er sygdom. Det svarer til, hvad der gælder i dag efter henholdsvis § 27, stk. 2, 2. pkt., og § 32, stk. 2, 2. pkt.
Videre fremgår det af forarbejderne, at bestemmelsens ordlyd gøres mere klar, så der ikke er tvivl om, at det er den samme retstilstand der er efter SFL § 27 vedrørende 3 månedersfristen, som gælder for SFL § 26. Det fremgår af forarbejderne:
Baggrunden for forslaget er, at retssikkerheds- og forældelsesmæssige hensyn tilsiger, at der ved ekstraordinære ansættelser m.v. på SKATs initiativ sker en regulering af tidsintervallet mellem varsling og ansættelse, henholdsvis fastsættelse af afgiftstilsvar og godtgørelse af afgift.
Hidtil har dette interval alene været reguleret i reglerne om ordinære ansættelsesfrister i skatteforvaltningslovens §§ 26, stk. 1, og 31, stk. 1, hvorefter et varsel skal følges op med en afgørelse inden 3 måneder, medmindre den skattepligtige m.fl. selv har anmodet om udsættelse. Ved ekstraordinære ansættelser m.v. er der derimod ingen regulering af, hvornår varslingen skal være fulgt op af en ansættelse m.v.
Baggrunden for, at der i dag er en frist vedrørende ordinære ansættelser, er, at der af hensyn til de skattepligtige m.fl. bør eksistere et fikseret seneste tidspunkt for, hvor længe SKAT normalt kan gennemføre ændringer af skatte- eller afgiftsgrundlaget. Der findes så meget desto mere at være behov for at fiksere et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse m.v. foretaget af SKAT.
Det fremgår således også, at det er vigtigt af retssikkerhedsmæssige og forældelsesmæssige årsager, at der fikseres et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse.
Særligt da forarbejderne anfører retssikkerhedsmæssige forhold som en grundforudsætning for, at der skal ske varsling om genoptagelse senest 6 måneder efter kundskabstidspunktet gør tillige, at SKM2014.335.VLR må være fortolket efter et princip om indskrænkende fortolkning, idet grundlaget for, at kundskabstidspunktets begyndelse indtræder, skal fortolkes i kontekst af borgerens retssikkerhed.
Da der ikke er noget der indikerer, at der er forskel på vurderingen af kundskabstidspunktets indtræden, alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT, der tager initiativ til genoptagelse, vil SKM2014.335.VLR have endog stor betydning i denne sag. Igen skyldes dette, at forarbejderne anser bestemmelsen i § 27, stk. 2 som en retssikkerhedsgaranti for borgeren, hvorfor denne retssikkerhedsgaranti må gælde på samme måde, når det er skatteyderen der ønsker at genoptage en tidligere ansættelse.
Derfor betyder SKM2014.335.VLR tillige, at der må gives skatteyderen, endog rimelig tid til at vurdere det materiale der er til rådighed før kundskabstidspunktet indtræder, så skatteyderen kan sikre sin ret til ikke at blive beskattet af indkomster, som skatteyderen ikke skulle have været.
Igen skal der mindes om, at forarbejderne anser bestemmelsen som et spørgsmål om retssikkerhed for borgeren og skal fortolkes i det lys.
Skatteministeriets repræsentant gør tillige gældende, at:
Det giver ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at sagsøgeren på tidspunktet for anmodningen om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til de tyske regler i denne sag, hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis.
Baggrunden for, at der anmodes om genoptagelse i sagsøgers tilfælde, før sagsøgers fars bindende svar foreligger er, at der fra SKAT bliver tilkendegivet, at sagsøgers far ikke vil få medhold. Da der ikke vil blive givet medhold til sagsøgers far, vil sagsøger ikke risikere at vente til en eventuel klagesag er afsagt over for faderen, hvorfor sagsøger selvstændigt anmoder om at få dennes sag genoptaget således, at sagsøger kan gøre selvstændige anbringender gældende i de tilfælde, hvor sagsøgers fars og sagsøgers sag er afvigende.
Og det er korrekt, at det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. Men anmodningen kommer først på det tidspunkt, hvor sagsøger har fået en tilkendegivelse af, hvad SKAT vil tillægge disse af betydning i faderens sag, og i forbindelse med, at disse tyske afgørelser bliver gennemarbejdet i samarbejde med R1 i forhold til sagsøgers fars sag.
At Sagsøgte er af den opfattelse, at SKAT har tillagt de tyske afgørelser betydning, idet der henvises til de tyske regler, har ingen betydning for, hvornår sagsøger har fået kundskab om, at sagsøger havde mulighed for at anmode om genoptagelse af dennes skatteansættelse.
Helt overordnet kan det således anføres, at det ikke helt virker som om, at Sagsøgte har gjort sig bevidst, at skatteforvaltningslovens § 27 er en bestemmelse, der i alle sine enkeltheder skal iagttage skatteyderens retssikkerhed.
Den skal for det første fortolkes i overensstemmelse med, at skatteyderne skal have et ultimativt tidspunkt for, hvornår skatteyderen i sidste ende kan blive mødt med en genoptagelsesanmodning.
At SKM2014.335.VLR således udvider grundlaget for, hvornår kundskab indtræder for myndighederne betyder således også, at skatteyderen tillige skal have denne adgang, idet dette ellers ville krænke skatteyderens retssikkerhed. Derfor er dette relevant i denne sag, idet skatteyderen ikke under nogen omstændigheder kan siges at have fået kundskab, hverken på tidspunktet for de tyske dommes afsigelse, og heller ikke på tidspunktet for modtagelse af informationsbrevet fra R2.
Skatteyderen skal, lige som myndighederne, have adgang til at gennemgå det materiale, som skatteyderne bliver bekendt med foreligger, og skatteyderen skal helt ligeledes også have rimelig tid til at finde ud af, hvorvidt modtagen materiale er relevant i forhold til en genoptagelsesanmodning, for der kan siges at være indtrådt kundskab.
Og her kan igen anføres, at de tyske domme ikke giver dette kundskab. De giver alene viden om, at der ikke, i henhold til tysk ret, er en fordring mod konkursboet på handelstab og aftalte gebyrer. Dette giver på ingen måde skatteyderen kundskab om, at der skulle være grundlag for genoptagelse. Praksis for fradrag på området har tidligere været yderst uklar, hvilket tillige har medført genoptagelsescirkulære som følge af praksisændringer tidligere.
Uanset retten måtte nå frem til, at fristen i § 27, stk. 2 er sprunget bør der alligevel gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse grundet sagens ganske særlige karakter, og særligt det forhold, at SKAT selv træffer afgørelse om, at Sagsøger er berettiget til fradrag.
Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgeren ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005. Dels er der ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, dels er genoptagelsesanmodningen fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., og dels er der ikke grundlag for at dispensere fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2 in fine.
Det er ubestridt, at der med de 5 tyske højesteretsdomme (afsagt henholdsvis den 23. november 2010, den 20. september 2011 og den 25. oktober 2011) er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Det fremgår af genoptagelsesanmodningen (bilag 3), at sagsøgerens tab vedrører euro.
Det følger af kursgevinstlovens § 25, stk. 1, at tab på fordringer, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori tabet er realiseret (realisationsprincippet).
Ved de tyske højesteretsdomme er det fastslået, at andelen i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, jf. bilag E, hvorfor SKAT har anset denne del for 100 % tabt, jf. bilag 2, s. 4. Sagsøgerens tab er endeligt konstateret i 2005, hvor G1 blev erklæret konkurs, og det skattemæssige fradrag skal derfor periodiseres til dette år, jf. f.eks. SKM2004.108.HR og SKM2001.120.VLR.
Der er derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
Det fremgår af sagsøgerens genoptagelsesanmodning af 18. april 2013 (bilag 3), at baggrunden for anmodningen er de 5 tyske højesteretsdomme. Det fremgår da også af processkrift I, at
de tyske domme og informationsbrevet [bilag E] har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. (s. 2),
det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. (s. 4)
Sagsøgeren kom dog til kundskab om disse domme allerede ultimo november 2011 ved modtagelsen af informationsbrev nr. 20 fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Sagsøgeren er dermed kommet til kundskab om det forhold, der begrunder ekstraordinær genoptagelse i november 2011, og da genoptagelsesanmodningen først er fremsat ved brev af 18. april 2013 (bilag 3), er 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt. overskredet. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til ekstraordinær genoptagelse.
Det forhold, at sagsøgeren har ventet på SKATs bindende svar vedrørende sin far, ændrer ikke på, at 6-måneders fristen er overskredet. Det giver i øvrigt ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at hun på tidspunktet for anmodning om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til "de tyske regler i denne sag", hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis. SKATs begrundelse i det bindende svar (a.st) svarer i øvrigt det væsentlige til SKATs begrundelse i nærværende sag (bilag 2, s. 4).
Det fremgår desuden af SKATs bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7, s. 15), at "faktiske handelsomkostninger og AGIO kan fradrages i år 2005." Det er således ikke korrekt, at SKAT ikke lagde de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far.
Hvorvidt sagsøgeren er skattekyndig eller ej har ikke betydning for, hvorfra 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., løber. Som anført fremgår det jo i øvrigt af sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3), at denne netop er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Det forekommer derfor forkert, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 (bilag E) kom til kundskab om det forhold, der begrundede ekstraordinær genoptagelse.
Det fremgår af bilag D (vedrørende indkomståret 2009, som ikke er en del af nærværende sag), at SKAT både før og umiddelbart efter sagsøgerens modtagelse af informationsbrevet fra R2 i november 2011 (bilag E) har anmodet hende om at indsende dokumentation for, at G2 ikke ville dække handelstab og aftalte gebyrer således, at et større fradrag var berettiget. Det må også på den baggrund have stået sagsøgeren klart, at de tyske domme - som var beskrevet i informationsbrevet - var af væsentlig betydning for fastsættelsen af tabet og dermed fradragets størrelse. Som anført var sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3) jo også begrundet i netop de tyske domme og informationsbrevet fra R2 (bilag E). I stedet for allerede ultimo 2011 at anmode SKAT om genoptagelse, valgte sagsøgeren dog at forholde sig passiv og afvente SKATs bindende svar i sin fars sag.
Det er ikke korrekt, når sagsøgeren i stævningen (s. 4) anfører, at
Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser.
Det følger således udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at det er tidspunktet for sagsøgerens kundskab om grundlaget for ekstraordinær genoptagelse (dvs. de tyske domme), der er afgørende. Det var ikke en forudsætning for sagsøgerens anmodning om (ekstraordinær) genoptagelse, at skattemyndighederne udsendte et styresignal om de tyske domme.
Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse i nærværende sag er ikke, at der er sket en praksisændring, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, men at der med de tyske domme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1. Selv hvis der var tale om en praksisændring, bestrides det, at SKAT skulle være forpligtet til at lave en meddelelse herom. Trods opfordret hertil i duplikken har sagsøgeren ikke retligt kvalificeret, hvoraf en sådan forpligtelse skulle fremgå.
Det bestrides, at der foreligger sådanne "særlige omstændigheder", at sagsøgeren er berettiget til ekstraordinær genoptagelse, selv om hendes genoptagelsesanmodning (bilag 3) er fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine.
Dispensationsadgangen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine, har et snævert anvendelsesområde, jf. f.eks. SKM2013.343.ØLR (SKM2012.648.BR), og er ifølge forarbejderne (LFF2002-2003.1.175) møntet på tilfælde, hvor det efter en konkret vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold, må anses for undskyldeligt, at skatteyderen ikke har overholdt fristen, jf. også f.eks. SKM2013.124.VLR. Det følger endvidere af bestemmelsens forarbejder (LFF2008-2009.1.43), at særlige omstændigheder, der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, efter praksis f.eks. er sygdom.
Det forhold, at sagsøgeren valgte at afvente et bindende svar vedrørende sin fars forhold, kan ikke begrunde en fravigelse af 6-måneders fristen. Hvis sagsøgeren faktisk afventede det bindende svar til sin far, forekommer det i øvrigt besynderligt, at sagsøgeren anmodede om genoptagelse den 18. april 2013, dvs. før hendes far fik sit bindende svar den 21. maj 2013 (bilag 7).
Det bestrides som udokumenteret, at sagsøgeren skulle have været forhindret i at anmode om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af advokatfirmaet R2's informationsbrev nr. 20 (bilag E), hvorved sagsøgeren kom til kundskab om de 5 tyske domme og dermed også om ændringen af det privatretlige grundlag for hendes skatteansættelse i 2005.
Det lægges til grund som ubestridt, at sagsøger har lidt et fradragsberettiget tab, idet hun ikke, efter den tyske Højesterets afgørelse, kan anmelde andel af faktisk handelstab og aftalte gebyrer som en fordring i G1 GmbHs konkursbo. Tabet er realiseret i 2005, da G1 GmbH blev erklæret konkurs. Der er allerede derfor ikke grundlag for at genoptage sagsøgers skatteansættelser for årene 2000, 2001, 2002, 2003 og 2004.
Det har under sagens forberedelse været ubestridt, at sagsøger havde kendskab til Advokatfirmaet R2's informationsbrev af 17. november 2011 (bilag E). Under hovedforhandlingen har sagsøger forklaret, at hun muligt så brevet på sin arbejdsplads men ikke fik forklaret betydningen af brevets indhold. Sagsøgers far, faderens firma og tilsyneladende andre ansatte havde ligeledes investeret i det tyske selskab, og firmaet var medlem af puljen af investorer, der var repræsenteret af R2. Det har derfor formodningen imod sig, at sagsøger ikke har haft adgang til de informationer, der er indeholdt i bilag E. Retten finder det herefter bevist, at sagsøger i november 2011 fik kendskab til de tyske højesteretsdomme, der fastslog, at en del af sagsøgers fordring ikke kunne anmeldes i det tyske selskabs konkursbo, og at hun dermed havde lidt et tab. Såfremt sagsøger ikke forstod konsekvensen heraf, burde hun have rettet henvendelse til rådgivere. Retten finder herefter, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 skal regnes fra ultimo november 2011, og da sagsøger først ved skrivelse af 18. april 2013 har anmodet om genoptagelse af sin skatteansættelse, er fristen ikke overholdt. Det forhold, at sagsøger afventede sin fars skattesag, og det forhold, at hun ikke forstod de informationer, hun blev bekendt med i november 2011, kan ikke betragtes som særlige omstændigheder, der kan begrunde, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2,1. pkt. kan fraviges. Sagsøgtes påstand om frifindelse tages derfor til følge.
Sagsomkostninger fastsættes til 15.000 kr. og vedrører sagsøgtes omkostninger til advokatbistand.
Sagsøger, A, skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til sagsøgte med 15.000 kr.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine
in fine
in fine