text:
Skat.dk: Udlodning af bonus - Beskatning som aktieindkomst
Den juridiske vejledning, afsnit C.B.3.1.
"Kan det bekræftes, at en kommende udlodning fra H1 smba til selskabsdeltagerne skal beskattes som aktieindkomst hos de deltagere, der er fysiske personer?"
Landsskatteretten ændrer det bindende svar til et "Ja". Der henvises til Landsskatterettens begrundelse nedenfor.
"H1 smba blev stiftet i 1995 ved en sammenlægning af H2 smba og H3 smba, som begge var etableret i 1991 i forbindelse med omdannelsen af de hidtidige H4-forsikringsselskaber. Omdannelsen i 1991 skete skattefrit i henhold til fusionsskattelovens § 14.
Direktionen"
Retten til bonus er en personlig ret for medlemmerne, og retten kan således ikke overdrages til tredjemand hverken til eje eller til sikkerhed".
Selskabets formue skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, og som nærmere skal bestemmes af repræsentantskabet med det i § 7.3, stk. 1, første punktum nævnte kvalificerede flertal".
Spørgsmål 1 blev besvaret med "ja", og spørgsmål 2 og 3 blev afvist med henvisning til skatteforvaltningslovens § 21, stk. 1.
I forlængelse heraf udbetalte H1 smba i alt 700 mio. kr. som bonus, svarende til 5-8 % af H6 A/S’ præmier."
Skatterådet har besvaret det stillede spørgsmål med et "Nej". Skatterådet tiltrådte herved SKATs indstilling og begrundelse i sagen med en supplerende begrundelse.
"Det ønskes bekræftet, at udlodning i form af bonus fra H1 smba til fysiske personer skal beskattes som aktieindkomst.
Udbytter beskattes som aktieindkomst hos fysiske personer, når der er tale om "aktieudbytte efter ligningslovens § 16 A … fra selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, 2, 2 e, 2 h, 4 eller 5 a", jf. personskattelovens § 4 a, stk. 1.
Ligningslovens § 16 A vedrører opgørelsen af den skattepligtige indkomst i forbindelse med "udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer". Til udbytte henregnes alt, "hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer eller andelshavere".
Selskabsskatteloven fastsatte i 1960 skattepligt for bl.a. aktieselskaber og "andre selskaber i hvilke ingen af deltagerne hæfter personligt for selskabets forpligtelser, og som fordeler overskuddet i forhold til deltagernes i selskabet indskudte kapital", jf. § 1, stk. 1, nr. 2. Bestemmelsen blev forstået således, at det var et krav, at der var en indskudskapital, dog at overskuddet kunne fordeles på grundlag af samhandel med selskabet, når blot et eventuelt likvidationsprovenu blev fordelt på grundlag af deltagernes kapitalindskud, jf. Søren Friis Hansen i Skattepolitisk Oversigt, 2015.91.
Ved lov nr. 254 af 30. marts 2011 blev selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, ændret således, at skattepligten kom til at omfatte "selskaber m.v. omfattet af § 3 i lov om visse erhvervsdrivende virksomheder", herunder selskaber med begrænset ansvar. I de almindelige bemærkninger til lovforslaget (FT 2010-11 L 84) anførte Skatteministeriet, at selskaber med begrænset ansvar ikke var omfattet af den dagældende § 1, stk. 1, nr. 2, da disse selskaber netop ikke må fordele overskud i forhold til deltagernes indskudte kapital. Videre anførtes, at da selskaber med begrænset ansvar er erhvervsdrivende, skulle det sikres, at disse selskaber skattemæssigt behandles efter samme regler, som gælder for aktie- og anpartsselskaber.
Henvisningen i selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, til § 3 i lov om visse erhvervsdrivende virksomheder viste sig imidlertid at være uhensigtsmæssig, fordi erhvervsdrivende foreninger derved blev inddraget under skattepligten, mens de pågældende foreninger hidtil havde været omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6.Ved lov nr. 1637 af 26. december 2013 blev selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, derfor redigeret således, at henvisningen til lov om visse erhvervsdrivende virksomheder udgik og blev erstattet med den nugældende formulering "registrerede selskaber med begrænset ansvar". Det anførtes i bemærkningen til lovforslaget (L 2013-14 L 47), at hovedformålet med lovændringen i 2011 var at selskaber med begrænset ansvar i alle tilfælde skulle være omfattet af den fulde skattepligt. Det anførtes endvidere, at registrerede selskaber stiftet frem til den 1. januar 2014 således vil være omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, uanset hvordan selskaberne eventuelt fordeler overskuddet mellem selskabsdeltagerne.
Den generelle hjemmel til beskatning af udbytte findes i statsskattelovens § 4, litra e, som omfatter "udbytte af alle slags … aktier eller andre inden- og udenlandske pengeeffekter". Videre hedder det, at "som udbyttet af aktier og andelsbeviser skal anses alt, hvad der af vedkommende selskab er udbetalt aktionærer eller andelshavere som en del af selskabet i sidste eller i tidligere regnskabsår indtjente overskud …".
Ligningslovens § 16 A trådte i kraft den 1. januar 1962 og erstattede i vidt omfang statsskattelovens § 4, litra e, for så vidt angår udbytte, jf. ligningslovens § 16 D. Ligningslovens § 16 A, stk. 1, vedrører udbytte af "aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer".
Forarbejderne til ligningslovens § 16 A indeholder ikke bidrag til fortolkning af, hvad der skal anses for "lignende værdipapirer".
Skattelovgivningen indeholder ikke en generel definition af, hvad der skal anses som aktier eller lignende værdipapirer mv. Aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, bestemmer dog, at loven foruden på aktier også finder anvendelse på "anparter, andelsbeviser, omsættelige investeringsbeviser og lignende værdipapirer".
Den juridiske vejledning C.B.2.1.3.1 beskriver i forlængelse heraf, hvilke værdipapirer, der er omfattet af aktieavancebeskatningsloven. Det fremgår bl.a., at "lignende værdipapirer" omfattet af aktieavancebeskatningsloven efter praksis er omsættelige andele i et selvstændigt skattesubjekt, der giver ejendomsret til en andel i foreningens formue samt ejendomsret til en andel af foreningens formue ved opløsning.
Ordlyden af aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, og ligningslovens § 16 A, stk. 1, er ikke identiske, idet aktieavancebeskatningsloven tillige omfatter "omsættelige investeringsbeviser". Begge love omfatter derimod aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer.
Om begrebet "lignende værdipapir" anfører Henrik Peytz i Aktieavancebeskatningsloven med kommentarer, 3. udgave (2015), side 117, at det formentlig er afgørende, at der foreligger en omsættelig ejerandel i et selskab med selvstændig skatteretsevne, og at selskabsdeltagerne har en retligt begrundet forventning om at modtage andel af selskabets formue ved likvidation.
Det fremgår af praksis, at der er to betingelser for, at der er tale om et "lignende værdipapir". Medlemmet skal dels have ret til selskabets formue ved likvidation, dels eje en omsættelig andel. Den sidste betingelse fremgår af SKM2001.11.ØLR, SKM2002.158.LR og SKM2002.345.LR. I Højesterets dom i SKM2004.259.HR blev der ikke taget stilling til spørgsmålet, men det fremgår af dommen, at medlemmets arvinger ved død indtrådte i medlemmets rettigheder, og at overdragelse af medlemskabet kunne ske med bestyrelsens godkendelse.
Medlemskabet af H1 smba beror på forsikringstegning i H6 A/S, som indirekte ejes af H1 smba med 60 %. Det er således medlemmerne i H1 smba - og forsikringstagerne i H6 A/S - som er flertalsejere af forsikringsvirksomheden. I løbet af medlemskabet har medlemmerne mulighed for bonus og kan udøve forvaltningsmæssige beføjelser. Medlemmerne i H1 smba har imidlertid ikke krav på nogen del af formuen ved udtræden.
Efter SKATs opfattelse skal "lignende værdipapir" forstås ens, uanset hvordan det udloddende selskab beskattes. Der er således hverken i bestemmelsens ordlyd, dens forarbejder eller i praksis grundlag for, at begrebet kan fortolkes anderledes, fordi selskabet er selskabsskattepligtigt af hele sin indkomst.
Det er overordnet SKATs opfattelse, at to betingelser skal være opfyldt, for at der er tale om et "lignende værdipapir" i medfør af ligningslovens § 16 A. Den enkelte deltager skal dels eje en omsættelig andel i formuen, dels skal medlemmet have krav på formuen ved opløsning. Praksis og dele af teorien støtter denne opfattelse. Dette fremgår også af Den juridiske vejledning C.B.2.1.3.1.
For så vidt angår citatet fra 1. udgaven af Preben Underbjerg Poulsen og Søren Rasmussen, Aktieavancebeskatning (1995), side 144 i Lene Hjerminds artikel i TfS 2001.342 bemærkes, at det i bogen det anførte sted fremgår, at fælles for værdipapirer mv., der beskattes efter aktieavancebeskatningsloven, er, "at der er tale om ejendomsret til en del af egenkapitalen i tilfælde af opløsning i selvstændige skattesubjekter" (forfatternes kursivering), dvs. at ret til egenkapitalen ved opløsning ikke er det eneste kriterium. Citatet er således fra før afsigelsen af SKM2001.11.ØLR og er efter SKATs opfattelse ikke dækkende for retstilstanden i dag.
"Den ledende dom til afklaring af, hvad lovens "lignende værdipapir" omfatter, er TfS 2001.124 Ø (Svendborg Amts Gensidige Brandassuranceselskab) (SKM2001.11.ØLR). Dommen vedrørte den skattemæssige behandling af et likvidationsprovenu fra medlemskab af en gensidig forsikringsforening. Medlemmernes andele var ikke omsættelige, og medlemmer, som udtrådte før likvidationen, fik ikke andel i foreningens formue. Medlemmerne havde derimod efter vedtægterne krav på hele formuen ved foreningens opløsning.
Østre Landsret fandt det således ikke tilstrækkeligt til at være omfattet af aktieavancebeskatningsloven, at medlemmerne havde krav på en forholdsmæssig del af egenkapitalen ved foreningens eventuelle opløsning. Højesteret har ikke haft anledning til at tage stilling til dette spørgsmål".
Det generelle krav om omsættelighed fastholdes endvidere af Jan Pedersen i Skatteretten 2, side 427 f, hvor han sætter lighedstegn mellem aktieavancebeskatningslovens § 1 og ligningslovens § 16 A, som begge omfatter "lignende værdipapirer". I overensstemmelse hermed konkluderer Jan Pedersen, at deltagerne i en juridisk person bl.a. skal have en omsættelig deltagerandel for at modtage udbytte i medfør af ligningslovens § 16 A.
Ifølge Den juridiske vejledning C.B.2.1.3.1 er et "lignende værdipapirer" efter praksis en omsættelige andel i et selvstændigt skattesubjekt, der giver ejendomsret til en andel af foreningens formue samt ejendomsret til en andel af foreningens formue ved opløsning. Dette dobbeltkrav, dvs. en omsættelig andel og krav på formuen ved opløsning, er foreneligt med ligningslovens § 16 A sammenholdt med aktieavancebeskatningslovens § 1 og har støtte i retspraksis og administrativ praksis. Den juridiske vejledning er således efter SKATs opfattelse på linje med praksis.
Det fremgår af vedtægternes § 16.3, at H1 smbas formue ved opløsning "skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, og som nærmere skal bestemmes af repræsentantskabet med det i vedtægternes § 7.3, stk. 1, første punktum nævnte kvalificerede flertal". (SKATs understregning).
"Skatterådets supplerende begrundelse:
Efter en samlet vurdering finder Skatterådet derfor ikke, at det enkelte medlem af H1 smba har et "lignende værdipapir" som nævnt i aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, og ligningslovens § 16 A, stk. 1."
Hvad er et "lignende værdipapir"?
Ifølge ligningslovens § 16 A, stk. 1, medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst "udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer". Eftersom det enkelte medlem af H1 smba hverken har en aktie eller et andelsbevis i selskabet, er spørgsmålet er derfor udelukkende, om medlemmet har et "lignende værdipapir".
Skatterådet fandt ikke, at det enkelte medlem af H1 smba har et sådant "lignende værdipapir", og at en udlodning derfor ikke kan beskattes som aktieindkomst. Skatterådet besvarede følgelig selskabets spørgsmål med "nej".
Det er således ikke korrekt, at Skatterådet, som anført af repræsentanten, har "taget afstand" fra kravet om omsættelighed, jf. klagens pkt. 2.1.6, 2.3.6 og 2.3.7. Skatterådets supplerende begrundelse kan ikke læses på anden måde, end at det efter rådets opfattelse er en nødvendig, men også tilstrækkelig, betingelse, at et medlemskab er omsætteligt. Det er derfor underordnet, om et medlemskab, en aktie eller andel eventuelt også er frit omsættelig.
Begrebet "lignende værdipapir" går igen i ligningslovens § 16 B, som handler om, at en aktionær eller andelshaver afstår aktier, andelsbeviser eller lignende værdipapirer til det udstedende selskab.
"Som skattepligtig Kapitalvinding betragtes
"I de almindelige Bemærkninger er der nærmere redegjort for de Grunde, som har ført til, at man i Almindelighed bør inddrage Fortjeneste ved Realisation af Aktiver under Beskatning som Kapitalvinding uden Hensyn til, om den skattepligtige kan formodes at have erhvervet Aktivet i Spekulationsøjemed eller ej. Ved den foreslaaede Bestemmelse har man dog for Værdipapirers vedkommende begrænset Skattepligten til Aktier og lignende Værdipapirer, hvorved forstaas Værdipapirer, der ligesom Aktier er Bærere af Andels- og Udbytterettigheder i Selskaber med Begrænset Ansvar". (min understregning)
Andelsrettigheder og udbytterettigheder var således i Skattekommissionens arbejde to forskellige ting. Ved at sammenholde ordlyden i udkastets § 83, nr. 2 (afhændelse), med bemærkningen om, at et lignende værdipapir i lighed med en aktie giver andelsret, ligger det fast, at et "lignende værdipapir" var tænkt som en omsættelig andel i et selskab med begrænset ansvar.
Skattelovskommissionens lovudkast harmonerer således med, at der gælder en dobbeltbetingelse i begrebet "lignende værdipapir", ligesom udkastet svarer til de nugældende bestemmelser i ligningslovens § 16 B og aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, om "afståelse" af lignende værdipapirer.
I SKM2004.259.HR (U2004.2121H) lagde Højesteret tilsvarende vægt på den anden betingelse, nemlig kravet om ret til andel af formuen ved likvidation, idet retten lagde afgørende vægt på, at det enkelte medlem i Fondsbørsvekselerernes Garantiforening ikke forud for opløsningen havde retskrav på, at formuen skulle fordeles blandt medlemmerne ved opløsning. Højesteret havde ikke anledning til at tage stilling til kravet om omsættelig andel, fordi det fremgik af den pågældende forenings vedtægter, at medlemmerne rent faktisk ejede en sådan andel - om end med begrænset omsættelighed. Det er således ikke korrekt, når repræsentanten anfører, at Højesteret underkendte den ovennævnte landsretsdom.
Jan Pedersen anfører således i Skatteretten 2, 7. udgave (2015), side 427, at angivelsen af "lignende værdipapir" i ligningslovens § 16 A er i overensstemmelse med angivelsen af de værdipapirer, som ved afståelse er omfattet af aktieavancebeskatningsloven, dvs. at deltageren, andelshaveren, medlemmet osv. skal eje en omsættelig andel og have en forudbestemt vedtægtsmæssig ret til at modtage overskudsandel og likvidationsprovenu.
Har det enkelte medlem et "lignende værdipapir" i H1 smba?
Skatterådet fandt i sin afgørelse, at denne bestemmelse om opløsning ikke i tilstrækkelig grad giver medlemmerne i H1 smba en forudbestemt og vedtægtsmæssig ret til likvidationsprovenuet. Den anden betingelse i "lignende værdipapir" er således heller ikke opfyldt.
Det er derfor SKATs opfattelse, at ingen af de to betingelser for, at der er tale om et "lignende værdipapir", er opfyldt, og at Skatterådets afgørelse derfor er rigtig."
Selskabets repræsentant har nedlagt påstand om, at det bindende svar på det omhandlede spørgsmål ændres fra et "Nej" til et "Ja".
"Det gøres gældende, at en udlodning fra Klager er udbytte efter ligningslovens § 16 A, som skal beskattes som aktieindkomst.
1) aktieudbytte efter ligningslovens§ 16 A samt beløb omfattet af virksomhedsomdannelseslovens § 4, stk. 4, 3. pkt., fra selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk.1, nr.1, 2, 2 e, 2 h, 4 eller 5 a, eller som er eller har været hjemmehørende i udlandet, medmindre aktierne er omfattet af aktieavancebeskatningslovens § 19" (min understregning)
''Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst medregnes udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer, jf. dog stk. 4." (min understregning)
2.2.1 Ligningsloven § 16A vedrører "udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer."
2.2.5 Thøger Nielsen anfører i "Indkomstbeskatning I", Jurist- og Økonomforbundets Forlag, 1965, side 317:
"... Selv om loven synes at forudsætte dette, bør der næppe herske tvivl om, at såvel ligningslovens udbytteregler som bestemmelserne om likvidationsudlodning i lov om særlig indkomstskat må komme til anvendelse på alle juridiske personer under den hovedforudsætning, at der er tale om korporative enheder, hvis medlemmer har en andelsret i selskabs- eller foreningsformuen, og det må i denne forbindelse være ligegyldigt, hvilket princip den korporative enhed følger med hensyn til udlodning af overskud - om dette sker efter andelene i kapitalen eller efter omsætningen."
2.3. Udtrykket "lignende værdipapirer" i LL §16 A
2.3.1 Udtrykket "lignende værdipapirer" er ikke i loven eller forarbejderne givet noget selvstændigt indhold. Det antages i teori og praksis, at det afgørende er, at der er tale om udlodning af en formue som selskabsdeltageren allerede ejede, jf. gennemgangen nedenfor.
Udbyttets neutralitet - eksempel ved aktie til værdi 1000 kr.
"Udbetalingen af de 400.000 kr. fra Fondsbørsvekselerernes Garantiforening under afvikling til sagsøgeren kan ikke efter foreningens oprindelige eller senere vedtægter anses for en udbetaling af en del af en formue, som sagsøgeren allerede ejede, hvorfor statsskattelovens § 5 a ikke kan finde anvendelse. Det enkelte medlem havde ikke forud herfor noget retskrav på, at foreningsformuen skulle fordeles til medlemmerne ved foreningens opløsning. Der forelå således ikke en andelsret til formuen, og ligningslovens § 16 A finder derfor ikke anvendelse på udbetalingen af de 400.000 kr." (min understregning)
"Som hovedregel kan man gå ud fra, at såfremt rettigheden giver ret til at opnå andel i selskabets formue ved evt. likvidation, er indehaveren af rettigheden selskabsdeltager. Herefter vil bestemmelserne i aktieavancebeskatningsloven (ABL) og udbytte bestemmelsen i ligningslovens§ 16A, stk.1, finde anvendelse.
Hvis denne forudsætning ikke er til stede, er aktionærbeskatningsreglerne uanvendelige, og dette betyder, at udlodningsbeløb, uanset på hvilket tidspunkt de fremkommer, er indkomstskattepligtig i henhold til statsskattelovens§ 4 e. Dette vil også gælde likvidationsprovenu, idet det kun er i henhold til særlig bestemmelse i ABL § 1, stk. 3, at likvidation sidestilles med salg."
"...Der er tale om andele i selskaber, der beskattes som selvstændige skattesubjekter efter selskabsskatteloven...
Ved afgrænsningen af, hvad der skal forstås ved "lignende værdipapirer" må der lægges afgørende vægt på, om selskabsdeltageren har en retligt begrundet formodning om at modtage andel af selskabets formue i tilfælde af selskabets likvidation, jf. nedenfor kap. 32.
Det kan ikke anses for et betydningsfuldt karakteristikum, at andelen er omsættelig. SKM2001.11.ØLR, der vedrører en gensidig forsikringsforening, og som tillægger den manglende omsættelighed afgørende betydning, må derfor tages med forbehold. I SKM2002.158.LR og SKM2002.345.LR når Ligningsrådet da også med henvisning til krav på andel i formuen ved udtræden og andelsforeningens opløsning til det resultat, at der var tale om rettigheder omfattet af aktieavancebeskatningsloven. Se hertil Aage Michelsen i RR 5/ 2002 side 140."
Som det fremgår, lægger Liselotte Madsen - ligesom Lene Hjermind ovenfor - afgørende vægt på retten til andel i selskabets formue ved likvidation.
2.3.3.3 Thøger Nielsen anfører i "Indkomstbeskatning I", Jurist- og Økonomforbundets Forlag, 1965, side 316f:
"Ved omtalen af det skatteretlige udbyttebegreb tænker man først og fremmest på det, der i ligningslovens§ 16 A betegnes som udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer. Indledningsvis må man rejse spørgsmålet, om en anvendelse af bestemmelserne om denne form for udbytte nødvendigvis forudsætter, at modtageren er i besiddelse af et særligt dokument - en aktie eller et andelsbevis eller lignende. Selv om loven synes at forudsætte dette, bør der næppe herske tvivl om, at såvel ligningslovens udbyttteregler som bestemmelserne om likvidationsudlodning i lov om særlig indkomstskat må komme til anvendelse på alle juridiske personer under den hovedforudsætning, at der er tale om korporative enheder, hvis medlemmer har en andelsret i selskabs- eller foreningsformuen, og det må i denne forbindelse være ligegyldigt, hvilket princip den korporative enhed følger med hensyn til udlodning af overskud - om dette sker efter andelene i kapitalen eller efter omsætningen.
Der kan næppe herske tvivl om, at hvis en selvejende institution, en stiftelse eller et legat eller en forening, der ikke kan siges at være et andelsselskab, bliver opløst på en sådan måde, at formuen udloddes til en kreds af personer - hvad enten disse har haft karakter af "medlemmer" eller ej - da må beskatning ske efter den almindelige grundregel i statsskattelovens § 4, og der er ikke mulighed for at gøre undtagelsesreglerne vedrørende friaktier og likvidationsudlodninger gældende. Modtageren af sådanne udlodningsbeløb kan siges at erhverve noget, vedkommende ikke hidtil har haft nogen retligt begrundet udsigt til at modtage, og dette må netop være det vejledende synspunkt ved grænsedragningen mellem statsskattelovens almindelige indkomstbegreb og det særlige område, der falder ind under LL § 16A og LSI § 2 nr. 8"
Thøger Nielsen lægger afgørende vægt på retten til andel i formuen ved likvidation, og ikke om der eksisterer "værdipapirer". Hvis der er en sådan andelsret, vil udlodninger anses for omfattet af ligningslovens § 16 A som udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer.
''Aktieindkomsten omfatter først og fremmest udbytte fra aktie- og anpartsselskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1,nr. 1. samt udbytter fra selskaber, der er eller har været hjemmehørende i udlandet. Tilsvarende gælde udbytte fra aktieselskabslignende selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens §1, stk.1, nr. 2, hvor ingen af deltagerne hæfter personligt for selskabets forpligtigelser, og hvor indskuddet fordeles i forhold til den indskudte kapital."
"som udbytte anses ikke udbetalinger fra foreninger, hvis formue medlemmerne ikke har andelsret til, jf. bl.a. SKM2004.259.HR vedr. en udlodning på 400.000 kr. til hvert af de 38 medlemmer af Fondsbørsvekselerernes Garantiforening under afvikling"
"I teorien er der stort set enighed om, at det afgørende kriterium for, om andelshavere har en andelsret i andelsselskabet i indkomstskatteretlig forstand, er, om andelshaverne har en retlig begrund et forventning om at modtage en andel af andelsselskabets likvidationsprovenu i til fælde af selskabets likvidation, jf. således allerede Thøger Nielsen, Indkomstbeskatning I, 1965 s.318.
Praksis er med to undtagelser -TfS 2001.124ØLD og TfS 2001.893LR - også i overensstemmelse med den altovervejende opfattelse i den skatteretlige teori, hvorefter det afgørende for spørgsmålet, om andelshaverne har en andelsret et i andelsselskaber, er, om andelshaverne har en retlig begrundet forventning om at modtage andele i et eventuelt likvidationsprovenu, jf. LSR 1974.8, LSR 1983.152, TfS 1985.321 LSR, en utrykt afgørelse af Ligningsrådet (j.nr. 350-4432-1939) om garantibeviser, jf. Lene Hjermind TfS 2001.342 s. 1330 ff, TSS cirkulære 1998-42 om Dansk Krigs-Søforsikring, jf. hertil Niels Josephsen, TfS 1998.589, og TfS 1999.322 LR." (mine understregninger)
"Det er nær liggende at antage, at Ligningsrådet har anset sig for »bundet« af Østre Landsrets dom i TfS 2001.124 ØLD. Når henses til, at der ikke i dansk ret gælder en lære om præjudikaters bindende virkning, således som det er tilfældet i engelsk, hvor der gælder en lære om såkaldt »stare decisis«, jf. hertil Morten Wegener, Juridisk Metode, 3. udg. 2000 s. 96.ff., må spørgsmålet rejses, om en åbenbart urigtig dom er bindende for de øvrige retsanvendende myndigheder. Efter min mening taler alle hensyn for, at de øvrige retsanvendende myndigheder i sådanne tilfælde ikke bør anse sig for bundet." (mine understregninger)
"Det karakteristiske for et andelsselskab og en andelshaver er: 1) at andel i andelsselskaber ikke kan overdrages uden samtykke fra bestyrelsen. De er således ikke frit omsættelige, jf. Erik Hørlyck, Dansk Andelsret, 3. udg. 2000 s. 82 f med henvisninger.
»Med andre ord kan man lidt firkantet udtrykke forholdet således, at de nævnte vedtægtsmæssige omsættelighedsindskrænkninger altid binder minoritetsaktionærerne i selskabet (for de har ikke en vedtægtsændring i deres magt), mens de ikke binder deneller de majoritetsaktionærer, der har en vedtægtsændring i deres magt... «. Det kan således ikke være et karakteristikum ved en andelsret, at andelsretten er frit omsættelig." (mine understregninger)
''Det forekommer derfor, at Ligningsrådet meget let kunne have besvaret det første spørgsmål med henvisning til, at deltagere i andelsselskaber, der beskattes efter kooperationsbeskatningsreglerne tidligere efter SEL § 1, stk. 1, nr. 3 a (nu nr. 3), og efterfølgende efter SEL § 1, stk.1, nr. 4, vil være omfattet af aktieavancebeskatningslovens regler. Herved kunne man også have undgået akkviescerende at forholde sig til Østre Landsrets åbenbart urigtige afgørelse i TfS 2001.124, som så vidt vides - kun ved en fejl ikke blev indbragt for Højesteret."(mine understregninger)
"Her har der været en meget stor overensstemmelse mellem teori og praksis, og på dette grundlag forekommer afgørelsen også ganske ejendommelig."
"I Thøger Nielsen "Indkomstbeskatning 1" fra 1965 analyseres det skatteretlige udbyttebegreb i ligningslovens § 16 A, og det anføres:
''Der bør næppe herske tvivl om, at såvel ligningslovens udbytteregler som bestemmelserne om likvidationsudlodning i lov om særlig indkomstskat må komme til anvendelse på alle jud diske personer under den hovedforudsætning, at der er tale om kooperative enheder, hvis medlemmer har en andelsret i selskabs- eller foreningsformuen. Det må i denne forbindelse være ligegyldigt, hvilket princip den kooperative enhedfølger med hensyn til udlodning af overskud - om dette sker efter andelene i kapitalen eller efter omsætningen."
Her [hos Thøger Nielsen] er der således lagt vægt på likvidationssituationen, mens der utvetydigt tages afstand fra at lægge vægt på omsætningssisutationen".
I kommentar til Lov om særlig Indkomstskat m.v. 1966 af Colding og P. Dyhr, s.123 anføres:" Andelsretten er som nævnt kendetegnet ved, at den berettiger sin indehaver til en ideel anpart i foreningens formue i tilfælde af dennes opløsning og normalt men ikke altid ved den pågældendes udtræden af foreninqen."
Fra nyere teori kan også nævnes Preben Underbjerg Poulsen og Søren Rasmussens "Aktieavancebeskatning" fra 1995, hvor det på s. 144 under spørgsmålet om, hvilke værdipapirer der beskattes efter aktieavancebeskatningsloven, anføres, at fælles for disse værdipapirer er, at der er tale om ejendomsret til en del af egenkapitalen i tilfælde af opløsning i selvstændige skattesubjekter.
Også Eivind Christiansen er i "Beskatning af aktionærer", 3. udgave, side 18 af samme opfattelse.
Endelig kan der henvises til Karnov, 15. udgave, hvor forfatteren anfører: "Afgørende er, om deltagerne har en på forhånd retligt begrundet udsigt til at modtage andel i udbytte og evt. likvidationsprovenu."
Kun "Skatteretten" synes at lægge vægt på, at der skal være tale om omsættelige rettigheder, men de to afgørelser, der henvises til, synes ikke efter det offentliggjorte indhold tilstrækkelige til at bære denne opfattelse". [mine fremhævninger].
''Ved afgrænsningen af, hvad der skalforstås ved »lignende værdipapirer«, må der lægges afgørende vægt på, om selskabsdeltagerne har en retligt begrundet forventning om at modtage en andel af selskabets formue i tilfælde af selskabets likvidation, jf. nedenfor kap. 32. Det kan ikke anses for et betydningsfuldt karakteristikum, at andelen er omsættelig."(mine understregninger)
"Svendborg Amts gensidige brandassuranceselskab var en gensidig forsikringsforening omfattet af kap. 21 i lov om forsikringsvirksomhed. Efter foreningens karakter, herunder at medlemmerne ikke har kunnet eje omsættelige andele i foreningen, og at udtrådte medlemmer ikke havde andel i foreningens formue, kan sagsøgerens medlemskab af foreningen ikke anses for en formuegenstand en skattepligtig ejer, og således omfattet af statsskattelovens § 5."
Østre Landsret angiver, at sagen er afgjort med henvisning til "foreningens karakter", og anvendelse af udtrykket "herunder" angiver, at der har indgået flere kriterier end opregnet i præmisserne. Det er således ikke muligt at læse af dommen alle kriterier, der ligger til grund for resultatet.
I præmisserne opregner landsretten kun eet af de forhold, som landsretten har tillagt vægt, nemlig at medlemmerne ikke havde nogen andel at sælge (hverken til tredjemand eller foreningen), jf. sætningerne "at medlemmerne ikke har kunnet eje omsættelige andele i foreningen" [de kunne ikke sælge til tredjemand] og "udtrådte medlemmer ikke havde andel i foreningens formue" [de kunne ikke sælge til foreningen ved udmeldelse].
"Der kan efter Skatterådets opfattelse ikke stilles krav om, at medlemsskabet er frit omsætteligt."
"For så vidt angik likvidationsudlodningerne, var Styrelsen enig med selskabet i, at den enkelte andelshaver måtte anses for at have en egentlig andelsret i selskab A, idet der især måtte lægges afgørende vægt på opløsningsbestemmelsen i vedtægternes § 15, der bl.a. fastslår, at et evt. overskud ved selskabets ophør udbetales til andelshaverne i forhold til de af dem betalte fast afgifter i det sidste forløbne regnskabsår."
"Landsskatteretten var imidlertid enig med skatterådet i, at de omhandlede indskudsbeviser efter de foreliggende oplysninger efter de foreliggende oplysninger ikke kunne sidestilles med de af nævnte lovbestemmelser omfattede værdipapirer, allerede fordi tilskuddene alene kunne tilbagebetales med højst det indskudte beløb, og således ikke kunne anses som udtryk for indehaverens ejendomsret til en andel i hele fondens formue." (min understregning)
''Medlemmernes ret til andel af nettoformuen ved udtræden henholdsvis ved A.m.bA'ets opløsning er fastlagt i vedtægternes §§ 6 og 14. Af disse bestemmelser følger, at hvis selskabets gæld overstiger selskabets aktiver, og nettoformuen således er negativ, forvandles formuerettigheden til en indbetalingsforpligtelse som betingelse for udtræden af A.m.bA'et. Da indbetalingsforpligtelsen har karakter af et gældsforhold, må den efter styrelsens opfattelse behandles efter kursgevinstlovens regler. Dette er imidlertid en konsekvens af de civilretlige hæftelsesregler fastsat i vedtægterne, som efter styrelsens opfattelse ikke umiddelbart har betydning for, hvorvidt der i skatteretlig henseende består en egentlig formuerettighed."
Styrelsen indstillede på denne baggrund, at andele i A.m.bA var omfattet af reglerne i aktieavancebeskatningsloven."
"Medlemmer af A.m.bA. fik ved udtræden udbetalt en eventuel andel i medlemmernes reservefond, men havde herudover intet krav på udbetaling af andel i foreningens eventuelle øvrigeformue, jf. vedtægternes§ 2, stk. 8. Medlemmernes reservefond bestod af indskud ved indtræden og de gennem årene foretagne hensættelser. Hensættelse til det enkelte medlems reservefondskonto var foretaget med en procentsats af det enkelte medlems leverancer. Medlemmernes reservefond var i årsregnskabet ført som en del af egenkapitalen, og indgik i foreningens hæftelsesgrundlag på linie med selskabets øvrige formue, jf. vedtægternes § 5, stk.1. Styrelsen fandt, at det herefter måtte lægges til grund, at et medlem ved udtræden fik en andel af foreningens formue, idet denne andel dog af hensyn til foreningens fortsatte virke kun udgjorde en begrænset del af egenkapitalen.
Det var derfor Styrelsens opfattelse, at medlemsskab af A.m.b.A. i skatteretlig forstand skulle anses for en andelsret, omfattet af ABL, jf. lovens § 1, stk. 1."
"Udbetalingen af de 400.000 kr. fra Fondsbørsvekselerernes Garantiforening under afvikling til sagsøgeren kan ikke efter foreningens oprindelige eller senere vedtægter anses for en udbetaling af en del af en formue, som sagsøgeren allerede ejede, hvorfor statsskattelovens § 5 a ikke kan finde anvendelse. Det enkelte medlem havde ikke forud herfor noget retskrav på, at foreningsformuen skulle fordeles til medlemmerne ved foreningens opløsning. Der forelå således ikke en andelsret tilformuen, og ligningslovens § 16 A finder derfor ikke anvendelse på udbetalingen af de 400.000 kr." (min understregning)
"Til foreningens opløsning kræves, at 3A af samtlige medlemmer stemmer for opløsningen. Den opløsende generalforsamling træffer samtidig bestemmelse om, hvorledes der skal for holdes med foreningens formue."
"På generalforsamling den 19. marts 1990 udtalte sagsøgeren som formand for foreningen ifølge notat af 21. november 2001 fra sekretariatschef i Foreningen af Fondsbørsvekselerere Klaus Struwe: »Hvad angår os selv, må man spørge: Hvad skal vi gøre med den formue, der er opsamlet i garantiforeningen? Der er to muligheder: Den kan udloddes til medlemmerne med eller uden skat, eller den kan holdes samlet til et formål, som vi så må enes om. I givet fald må der indhentes forslag fra medlemmerne.«" (min understregning)
"Selskabets formue skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, og som nærmere skal bestemmes af repræsentantskabet med det i § 7.3, stk.1, første punktum nævnte kvalificerede flertal." (min understregning)
"Bestemmelsen i selskabsskattelovens §1, stk. 1, nr.5, omfatter efter gældende regler alene de gensidige forsikringsforeninger, som også overtager forsikringer uden forpligtelse til deltagelse i det gensidige ansvar. Disse forsikringsforeninger er undergivet almindelig aktieselskabsbeskatning.
Det forslås derfor, at beskatningen efter § 1, stk.1, nr. 5 kun omfatter de forsikringsforeninger, der er undergivet fuldt tilsyn. De foreninger, der i henhold til kapital 21 i lov om forsikringsvirksomhed enten er undergivet begrænset tilsyn, eller som slet ikke er undergivet tilsyn, vil være skattepligtige efter § 1, stk. 1, nr. 6"
2.10.9 Det følger af det anførte, at den civil- og selskabsretlige form "forening" har direkte skattemæssige konsekvenser, og at det kræver særskilt lovhjemmel skatteretligt at behandle den retlige form "forening" som et selskab.
"2. Lovforslagets indhold
I forbindelse med en omdannelse til aktieselskab vil den gensidige forsikringsforening overdrage hele sin forsikringsbestand. Forsikringsforeningen skal herefter ændres, og ved lovforslaget er det foreslået, at det sikres, at den forening, der besidder aktierne i forsikringsselskabet er undergivet fuld beskatning uanset hvilket skattesubjekt, den ændres til."
2.10.12 Det fremgår af citaterne, at de omhandlede foreninger ikke kunne bruge fusionsskattelovens regler, som kun gjaldt for selskaber, og at det var nødvendigt med særskilt lovhjemmel, hvis fusionsskatteloven også skulle gælde for foreningerne. Denne forskel skyldtes eneog alene forskellen mellem den retlige form "selskab" over for "forening". Der er ikke i forarbejderne henvist til, at der skal ske en realitetsbedømmelse af den enkelte forenings karakteristika eller vedtægter for derigennem at afgøre, om den reelt er et selskab eller skatteretligt kan sidestilles hermed. Selve den retlige organisationsform synes at være afgørende, og de skattemæssige konsekvenser afledes af den selskabsretlige organisationsform.
I den foreslåede § 14 d, stk. 3, 2. pkt. fastslås, at den gensidige forsikringsforening i fusionslovens forstand anses som det ophørende selskab, og at aktieselskabet anses som det fortsættende selskab. Ved en normal fusion vil et eller begge af de omhandlede selskaber ophøre med at eksistere. En omdannelse som den foreliggende, hvor foreningen i princippet fortsætter, er således ikke umiddelbart at sammenligne med en normal fusion. Det er dog under alle omstændigheder fundet mest hensigtsmæssigt at indføje reglerne i fusionsloven med de nødvendige tilpasninger."
Det må derfor lægges til grund, at udlodning fra Klager er udbytte efter ligningslovens § 16 A, som skal beskattes som aktieindkomst."
"Vedrørende jus
"Det er ubestridt, at det enkelte medlem af H1 smba ikke har et omsætteligt medlemskab af selskabet. Allerede af den grund er det udelukket, at der er tale om et lignende værdipapir." (minunderstregning)
SKAT tillægger brugen af ordet "frit" overdreven og afgørende betydning. SKAT mener således på trods af begrundelsens klare ordlyd, at Skatterådet har afgjort, at der gælder et krav om omsættelighed, omsætteligheden behøver blot ikke at være fri. Der er ikke ingen holdepunkter for denne fortolkning. Skatterådet anfører ikke, at der gælder et krav om omsættelighed, selv om dette havde været logisk, hvis dette var Skatterådets opfattelse. Det er en meget kryptisk måde at sige, at der gælder et krav om omsættelighed ved at sige, at der ikke gælder noget krav om fri omsættelighed. Skatterådet går heller ikke ind i nogen vurdering af, hvilken grad af omsættelighed, der i givet fald skal til, hvilket måtte forventes, hvis SKATs fortolkning skulle være rigtig.
"Udbetalingen af de 400.000 kr. fra Fondsbørsvekselerernes Garantiforening under afvikling til sagsøgeren kan ikke efter foreningens oprindelige eller senere vedtægter anses for en udbetaling af en del af en formue, som sagsøgeren allerede da ejede, hvorfor statsskattelovens § 5 a ikke kan finde anvendelse.
Udbetalingen må derimod anses som skattepligtig indkomst for sagsøgeren efter statsskattelovens § 4, som giver hjemmel til beskatning af denne indkomst." (min understregning).
"Svendborg Amts gensidige brandassuranceselskab var en gensidig forsikringsforening omfattet af kap. 21 i lov om forsikringsvirksomhed. Efter foreningens karakter, herunder at medlemmerne ikke har kunnet eje omsættelige andele i foreningen, og at udtrådte medlemmer ikke havde andel i foreningens formue, kan sagsøgerens medlemskab af foreningen ikke anses for en formuegenstand en skattepligtig ejer, og således omfattet af statsskattelovens § 5 eller aktieavancebeskatningsloven" (min understregning)
"I SKM2004.259.HR (U20054.2121H) lagde Højesteret tilsvarende vægt på den anden betingelse, nemlig kravet om ret til andel af formuen ved likvidation, idet retten lagde afgørende vægt på, at det enkelte medlem i Fondsbørsvekselerernes Garantiforening ikke forud for opløsningen havde retskrav på, at formuen skulle fordeles blandt medlemmerne ved opløsning. Højesteret havde ikke anledning til at tage stilling om kravet om omsættelig andel, fordi det fremgik af den pågældende forenings vedtægter, at medlemmernes rent faktisk ejede en sådan andel, om end med begrænset omsættelighed. Det er således ikke korrekt, når repræsentanten anfører, at Højesteret underkendte den ovennævnte landsretsdom."
''Ved den foreslaaede Bestemmelse har man dog for Værdipapirers vedkommende begrænset Skattepligten til Aktier og lignende Værdipapirer, hvorved forstaas Værdipapirer, der ligesom Aktier er Bærere af Andels- og Udbytterettigheder i Selskaber med Begrænset Ansvar."
Samlet fastholdes det, at medlemmernes ret til andel af likvidationsprovenu og ret til bonus/udbytte er udtryk for, at udlodning fra Klager er udbetaling af en del af en formue, som medlemmerne allerede ejer."
"1 Beskatning strider mod hensynet til sammenhængen i beskatningsordningen og dermed mod formålet
I SKM2011.11.ØLR henviste landsretten ellers direkte i præmisserne til, at en gensidig forsikringsforening var omfattet af kap. 21 i lov om forsikringsvirksomhed (og dermed i realiteten var skattefri, da omsætning med medlemmerne ikke var skattepligtig for foreninger omfattet af kapitel 21), jf. sætningen "X-Amts gensidige brandassuranceselskab var en gensidig forsikringsforening omfattet af lov kap. 21 i lov om forsikringsvirksomhed". Hensynet til sammenhængen i beskatningsordningen tilsagde derfor i den sag, at der skulle ske beskatning som personlig indkomst.
Et selskab kan også i vedtægter eller aktionæroverenskomst have fastsat en lav pris eller ingen pris for ejerandelen ved afståelse. Der er intet til hinder for at aftale, at en selskabsdeltager går "nøgen ind og nøgen ud".
Kontorindstillingen giver ingen begrundelse for, at retten til udbytte eller likvidationsprovenu (de to første måder at få værdi på) skulle være uden betydning, og at omsætteligheden (den tredje måde) skulle være eneafgørende. Der anføres blot: "Der er herved lagt afgørende vægt på SKM2011.11.ØLR og nærmere bestemt på, at medlemmerne af H1 smba ved udtræden ikke har krav på en andel af H1 smba’s formue. Den omstændighed, at H1 smba’s formue ved opløsning skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, er således ikke anset for eneafgørende for, om medlemmerne kan anses for at have andelsret til H1 smba’s formue. Medlemmernes ret til bonus efter bestemmelserne i vedtægternes § 15 er heller ikke tillagt afgørende vægt."
I relation til beskatning som udbytte anførte Landsretten som tiltrådt af Højesteret, at det var "den opløsende generalforsamling, der traf bestemmelse om, hvorledes der skulle forholdes med foreningens formue. Det enkelte medlem havde ikke forud herfor noget retskrav på, hvorledes foreningsformuen skulle fordeles til medlemmerne ved foreningens opløsning. Der forelå således ikke en andelsret til formuen, og ligningslovens § 16 A finder derfor ikke anvendelse på udbetalingen af de 400.000 kr."
Kontorindstillingen svarer ikke på, hvorfor det af Højesteret anførte kriterium om, at ret til andel i formuen ved likvidation er afgørende, ikke skulle være gældende for H1 smba."
"§ 4 a. Aktieindkomst omfatter det samlede beløb af:
1) aktieudbytte efter ligningslovens § 16 A samt beløb omfattet af virksomhedsomdannelseslovens § 4, stk. 4, 3. pkt., fra selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, 2 e, 2 h, 4 eller 5 a, …"
1) Alt, hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer eller andelshavere …"
Det fremgår, at det i sagen stillede spørgsmål omhandler udbetaling af bonus til visse medlemmer af H1 smba, og spørgsmålet i sagen er nærmere bestemt, om den udbetalte bonus i henhold til ligningslovens § 16 A, stk. 1, kan karakteriseres som udbytte af lignende værdipapirer. Dette fordrer for det første, at den omhandlede bonus kan karakteriseres som udbytte, og for det andet, at medlemmerne i den sammenhæng kan anses for indehavere af "lignende værdipapirer".
Ud fra en samlet, konkret vurdering finder retten, at den omhandlede bonus, der i henhold til vedtægternes § 15 kan udbetales ved H1 smba’s overskud i nærmere angivne tilfælde, kan karakteriseres som udbytte som omhandlet i ligningslovens § 16 A, stk. 1, og at medlemmerne må anses for indehavere af "lignende værdipapirer" som omhandlet i ligningslovens § 16 A, stk. 1.
Derfor ændres det bindende svar til et "Ja".


text:
Royal Greenland – U 2011.1267 H
Højesterets dom i sag 238/2008 afd. 1. Refereret af andre i U 2011.1267 H.
Maja Dahl-Jessen Maja Dahl-Jessen
Tema: Konneks modregning, overdragelse af simple fordringer, erstatningsberettigede tabsposter, årsagsforbindelse og adækvans
I henhold til en vedvarende kontrakt indgået i 2001 foretog en leverandør løbende leverancer af laks til Royal Greenland, indtil leverandøren afbrød leverancerne i maj 2005. Leverandøren overdrog samtlige fakturaer for Royal Greenlands betaling til sin bank, og sagen kom derfor til at dreje sig om, hvorvidt Royal Greenland overfor banken kunne modregne sit erstatningskrav for leverandørens uretmæssige afbrydelse af leverancerne i bankens krav mod Royal Greenlands for ubetalte fakturaer.
Kort forinden leverandøren afbrød kontraktsforholdet, havde parterne aftalt de nærmere vilkår for tre konkrete leverancer for det næste halve år, og banken havde anerkendt modregningsadgangen for så vidt angår den del af bankens krav, der hidrørte fra disse leverancer. Sagen for Højesteret drejede sig derfor alene om, hvorvidt Royal Greenland kunne modregne i bankens krav i henhold til ubetalte leverancer forud for d. 1. maj 2005.
Højesteret fandt, at der var tale om en samlet vedvarende leveringskontrakt, hvorfor Royal Greenlands krav på erstatning og bankens krav på betaling for samtlige leverancer var konnekse. Det forhold, at den oprindelige leveringskontrakt blev justeret med hensyn til pris og mængde hvert halve år, var ikke udtryk for, at der halvårligt blev indgået nye aftaler, men derimod blot en forlængelse af den samlede vedvarende kontrakt. Konneksiteten var således bevaret for krav i henhold til samtlige leverancer siden den oprindelige aftaleindgåelse i 2001, og Royal Greenland kunne modregne sit erstatningskrav mod leverandøren overfor banken, jf. princippet i Gældsbrevsloven § 27 (i det følgende benævnt "GBL") for alle ubetalte leverancer.
For så vidt angår opgørelse af erstatningskravet fandt Højesteret, at Royal Greenland havde krav på erstatning for tre erstatningsposter: i) udgifter til dækningskøb ved andre lakseleverandører, ii) udgifter til betaling af erstatning til Lidl som følge af Royal Greenlands misligholdelse af en aftale om levering af laks til Lidl og iii) tab for mistet omsætning som følge af Lidls delisting af Royal Greenland som leverandør af laks.
Når det drejer sig om adgangen til at modregne en simpel fordring på overdrageren overfor en erhverver af fordringen, sondres mellem ukonnekse- og konnekse fordringer. Modregningsadgangen overfor en erhverver af en ukonneks fordring vurderes efter betingelserne i GBL § 28, hvorimod modregningsadgangen overfor en erhverver af en konneks fordring reguleres efter princippet i GBL § 27. Sondringen er væsentlig, fordi erhververen af en fordring i henhold til GBL § 27 ikke opnår bedre ret end overdrageren, og i en modregningssituation kan debitor derfor modregne overfor erhververen i videre omfang end ved ukonnekse fordringer. Denne problemstilling illustreres i afgørelsen U 2011.1267 H.
I afgørelsen afhang Royal Greenlands (debitor) modregningsadgang overfor leverandørens bank (erhververen) af, om Royal Greenlands erstatningskrav blev anset for at være konnekst med bankens krav på betaling i henhold til de fakturaer, som banken havde erhvervet fra leverandøren (overdrageren). Idet fordringer opstået ved samme gensidigt bebyrdende kontrakt er konnekse, blev afgørelsens kerne, om leveringskontrakten udgjorde en samlet vedvarende kontrakt, eller om der ved parternes halvårlige pris- og mængdejusteringer blev etableret nye aftaler. Højesteret fandt, at de halvårlige justeringer ikke var udtryk for nye aftaler, og forholdet udgjorde således en samlet vedvarende leveringskontrakt, der var indgået tilbage i 2001. Der forelå derfor konneksitet mellem Royal Greenlands erstatningskrav i anledning af leverandørens kontraktstridige afbrydelse og bankens betalingskrav for leverancerne i henhold til de overdragne fakturaer, fordi de udsprang af samme leveringskontrakt, og Royal Greenland kunne modregne overfor banken, jf. princippet i GBL § 27.
Når en part har krav på erstatning i form af positiv opfyldelsesinteresse, som følge af den anden parts kontraktsbrud, er der ofte uenighed om, hvilke poster, der kan kræves erstattet. Dette var også tilfældet i afgørelsen U 2011.1267 H, hvor Højesteret tog stilling til Royal Greenlands tre erstatningsposter.
Som det helt klare udgangspunkt kan merudgifter til dækningskøb kræves erstattet, forudsat at købet er foretaget under iagttagelse af tabsbegrænsningspligten. I afgørelsen tilkendte Højesteret således Royal Greenland erstatning for merudgifter til dækningskøb ved andre leverandører af laks, da det var godtgjort, at dækningskøbet ikke kunne have været gjort billigere.
Når en parts misligholdelse af en kontrakt fører til den anden parts misligholdelse af dennes egne kontrakter, kan de "afledte" erstatningskrav, som hovedregel medregnes ved erstatningsopgørelsen. Det er dog en betingelse, at tabet kan dokumenteres, og at den erstatningsberettigede part var forpligtet til at afholde udgiften. Et forligsbeløb kan således kun kræves erstattet, i det omfang beløbet ikke overstiger det erstatningskrav, som parten er forpligtet at udrede. Højesteret fandt, at det forligsbeløb, som Royal Greenlands betalte til Lidl, ikke oversteg det beløb, som Lidl ville kunne have krævet i erstatning, som følge af at Royal Greenland — på trods af de foretagne dækningskøb — ikke kunne levere den aftalte mængde laks. Royal Greenland kunne således medregne udgifterne til det erstatningsbeløb, som Royal Greenland måtte betale til Lidl.
Krav som følge af kundetab kan kræves erstattet, såfremt de almindelige erstatningsbetingelser er opfyldt, men de må ofte afskæres ved kravet om årsagsforbindelse eller adækvans. Denne afgørelse er imidlertid et eksempel på, at bevisbyrden kan løftes, og Royal Greenland kunne således kræve erstatning for omsætningstabet ved, at Lidl delistede Royal Greenland som leverandør af laks til Lidl. Med hensyn til årsagsforbindelse fandt Højesteret, at betingelsen var opfyldt, fordi det var godtgjort, at tabet var direkte afledt af lakseleverandørens leveringsstop overfor Royal Greenland. For så vidt angår adækvans fandt Højesteret, at lakseleverandøren var bekendt med Royal Greenlands kontrakt med Lidl, hvorfor tabet ligeledes var påregneligt for leverandøren.
Afgørelsen U 2011.1267 H omhandlede spørgsmålet om debitors adgang til at modregne overfor en erhverver, herunder særligt hvornår der foreligger konneksitet mellem modfordringen og hovedfordringen i en vedvarende kontrakt. Afgørelsen illustrerer, at der foreligger konneksitet mellem et erstatningskrav for misligholdelse af en vedvarende kontrakt, og betalingskrav for leverancer, forudsat at der er tale om en samlet vedvarende kontrakt, og at enkeltleverancerne således ikke udgør separate aftaler. Ved en samlet vedvarende kontrakt kan debitor modregne overfor erhververen af hovedfordringen, jf. princippet i GBL § 27, uanset om betingelserne i GBL § 28 er opfyldt.
Afgørelsen omhandlede ligeledes spørgsmålet om, hvilke erstatningsposter en part kan kræve erstattet af modparten i anledning af dennes misligholdelse af kontrakten. Afgørelsen understreger, at tab i form af merudgifter til dækningskøb som altovervejende hovedregel kan kræves erstattet, så længe tabsbegrænsningspligten er iagttaget — det vil sige, at købet har været forsvarligt. Andre tab, herunder udgifter til erstatningskrav fra tredjemand, som den erstatningsberettigede part selv mødes med, fordi denne nu ikke kan opfylde sine egne kontrakter, samt erstatning for omsætnings- eller kundetab kan kræves erstattet, såfremt tabene kan dokumenteres, har årsagsforbindelse til misligholdelsen og er adækvate for den erstatningsansvarlige part.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Hovedanpartshaver - udlodning - skatteproces - procespart - anbringender
04 Sep 2007 08:26
17 Aug 2007 10:27
SKM2007.600.ØLR
3. afdeling, B-601-05, B-602-05 og B-603-05
Skatteyderen var anpartshaver i et selskab, hvor han ejede ca. 54 % af anpartskapitalen, og hvor hans mor ejede ca. 25 % af anpartskapitalen. Tilsammen rådede sagsøgeren sammen med sin mor over 60 % af stemmerettighederne i selskabet. Skatteyderens mor havde mulighed for at vælge alle medlemmer af direktionen, og skatteyderen var formand for direktionen.
Skatteyderen førte i en periode frem til 1998 to sager mod SEAS Transmission A/S vedrørende berettigelsen af en tvangsindløsning af skatteyderens aktier. Disse to sager blev henholdsvis tabt ved Højesteret i 1997 og ved landsretten i 1998. Skatteyderen blev dømt til at betale sagsomkostninger, og anpartsselskabet - der også var aktionær i SEAS - udbetalte - under henvisning til at sagsanlægges også var i deres interesse - et større beløb til skatteyderen til dækning af hans omkostninger i forbindelse med retssagerne. I den forbindelse nåede Landsskatteretten - ved en sag om selskabets indkomstopgørelse for 1997 - frem til, at selskabets udbetaling ikke var fradragsberettiget for selskabet, og måtte betragtes om udlodning i henhold til ligninglovens § 16 A for skatteyderen.
Under nærværende sag ønskede skatteyderen bl.a. spørgsmålet om maskeret udlodning i 1997 og 1998 prøvet. Anpartsselskabet ønskede behandlingen af deres skatteansættelse for 1998 prøvet bl.a. under henvisning til, at det var en forkert myndighed, der havde lignet selskabet (manglende stedlig kompetence). Herudover nedlagde skatteyderen og selskabet en lang række påstande vedrørende formelle forhold.
For så vidt angår skatteyderens modtagelse af beløb fra anpartsselskabet bemærkede landsretten, at selskabets betaling af skatteyderens delvise sagsomkostninger og andel af retsafgift var maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A, og landsretten lagde afgørende vægt på skatteyderens personlige interesse i og reelle indflydelse på selskabets dispotioner. Landsretten lagde endvidere vægt på, at de to retssager var anlagt af skatteyderen, og at selskabet således ikke var part i sagerne, ligesom selskabet ikke var indtrådt i sagerne som biintervenient. I relation til ligningslovens § 16 A havde det ingen betydning, at udfaldet af retssagerne kunne få en afsmittende betydning for andre aktionærer, herunder selskabet.
For så vidt angår selskabets principale påstand vedrørende den stedlige skatteforvaltnings inkompetence bemærkede landsretten, at selskabet ved en fejl i april 1995 blev registreret som hjemmehørende i Glostrup Kommune, hvilket imidlertid først blev berigtiget i juli 2002. På denne baggrund fandtes Glostrup Kommune ikke at have begået en fejl ved at anse kommunen for at være den kompetente skatteansættende myndighed for indkomståret 1998.
Ligningsvejledning 2007-3 S.F.2.1.11
1) Landsskatteretten og
2) Skatteministeriet
(Kammeradvokaten v/advokat Andreas Medom Madsen),
H1 ApS (advokat A)
2) Skatteministeriet (Kammeradvokaten v/advokat Andreas Medom Madsen)
B. Tegldal, Teilmann og Torben Steffensen (kst.)
Disse sager, der er behandlet i forbindelse med hinanden, har følgende fælles baggrund: Sagsøgeren i sagerne 601 og 602, advokat A, førte i en periode op til august 1997 en sag for Østre Landsret og Højesteret om berettigelsen af en tvangsindløsning af sine aktier i G1 Transmission A/S, tidligere G1 A/S. Ved Højesterets dom af 21. august 1997 (U 1997/1358H) tabte A sagen og pålagdes at betale sagsomkostninger for Højesteret til G1 med 150.000 kr. Ved landsrettens dom af 24. juni 1996 var han blevet pålagt at betale 200.000 kr. i sagsomkostninger til G1.
Sagsøgeren i sag 603, H1 ApS, var også aktionær i G1 og under henvisning til, at sagsanlægget havde været også i anpartsselskabets interesse, refunderede det ca. 64 % af det samlede omkostningsbeløb eller 225.558 kr. og trak denne udgift fra i sin skattepligtige indkomst for 1997. Refusionen skete i henhold til en aftale mellem A og H1 ApS, der var indgået på et tidligere tidspunkt. Ved Landsskatterettens kendelse af 22. april 2002 stadfæstede Landsskatteretten de kommunale skattemyndigheders afgørelse, hvorefter beløbet ikke var fradragsberettiget i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, men måtte anses som en ikke fradragsberettiget udgift. Landsskatteretten udtalte endvidere, at beløbet måtte anses for udlodning til selskabets hovedanpartshaver - A - i henhold til ligningslovens § 16 A. Landsskatterettens afgørelse blev ikke indbragt for domstolene.
A, der ikke havde selvangivet den modtagne omkostningsrefusion som udbytte, fik sin indkomst for 1997 forhøjet med det modtagne beløb, der blev anset som maskeret udlodning, og klagede herover til skatteankenævnet, der fastholdt forvaltningens afgørelse i brev af 9. august 2002.
A klagede over skatteankenævnets afgørelse til Landsskatteretten den 20. september 2002. Han begærede samtidig løbende aktindsigt. Da sagen havde verseret for Landsskatteretten i mere end 6 måneder, indbragte han den 23. februar 2005 sagen for Østre Landsret (sag B-601-05).
I årene indtil april 2002 førte A en anden sag, der havde forbindelse til hans aktiebesiddelse i G1 Transmission A/S (tidligere G1 A/S). Denne sag drejede sig om den kurs på 430, hvortil As aktier i G1 var blevet tvangsindløst. For Østre Landsret påstod A principalt, at vurderingsrapport af september 1993 blev forkastet som grundlag for kursfastsættelsen og subsidiært, at kursen blev fastsat til mindst 3900. Der blev endvidere nedlagt et antal mere subsidiære påstande. Ved Østre Landsrets dom af 23. oktober 1998 fik A ikke medhold i nogen af sine påstande og blev pålagt at betale sagsomkostninger til modparten med 100.000 kr.
A ankede dommen til Højesteret, og H1 refunderede ham en del af retsafgiften herved nemlig 20.410 kr. Højesteret afsagde dom den 8. april 2002.
A, der ikke havde selvangivet den modtagne omkostningsrefusion som udbytte, fik sin indkomst for 1998 forhøjet med det modtagne beløb, der blev anset som maskeret udlodning, og klagede herover til skatteankenævnet, der fastholdt forvaltningens afgørelse i brev af 23. december 2002.
A indgav klage over skatteankenævnets afgørelse til Landsskatteretten den 3. februar 2003. Da sagen havde verseret for Landsskatteretten i mere end 6 måneder, indbragte han den 23. februar 2005 sagen for Østre Landsret (sag B-602-05).
Som anført ovenfor under sag 602 refunderede H1 i 1998 A en udgift på 20.410 kr., der udgjorde en andel af retsafgiften ved As appel til Højesteret af landsrettens dom af 23. oktober 1998. Ved afgørelse af 26. juli 2002 ændrede skatteforvaltningen selskabets skatteansættelse for 1998 fra -23.797 kr. til 93.390 kr. Det fremgår af afgørelsen, at en del af forhøjelsen skyldes, at udgiften på 20.410 kr. er blevet tilbageført. Ved breve af 18. september og 17. oktober 2002 klagede A på anpartsselskabets vegne over afgørelsen til Landsskatteretten.
Den 23. februar 2005 indbragtes sagen for Østre Landsret i medfør af skattestyrelseslovens § 31, stk. 2, da sagen havde verseret i mere end 6 måneder for Landsskatteretten(sag B-603-05).
Advokat A har herefter for Østre Landsret nedlagt følgende endelige påstande
Sag B-601-05
Over for sagsøgte 1, Landsskatteretten
1. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den ved sagen om sagsøgerens 1997-skat ikke har været berettiget til at beramme mundtlig forhandling med retten samme dag, som sagerne om sagsøgerens 1998-skat og H1 ApS' 1998-skat skulle behandles hos sagsøgte 1.
2. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den har været uberettiget til at afslutte forberedelsen af sagen uden at fremskaffe udskrifter af ...1 skatteankenævns sekretariats elektroniske kommunikation med skatteforvaltningen i den konkrete sag og uden fra skatteankenævnet at fremskaffe alle bilag, som forelå for skatteankenævnet.
3. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med "dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er "hovedaktionær".
4. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
5. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse, som Landsskatteretten har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997skat, ikke præjudicerer sagsøgerens selvangivelse for 1997.
6. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at det omkostningsbeløb, som H1 ApS i 1997 delvis har dækket for sagsøgeren, vedrører en sag, der også førtes i selskabets interesse.
Over for sagsøgte 2, Skatteministeriet
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at sagsøgers 1997-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling, således at skattemyndigheden skal lægge til grund, at H1 ApS havde en egen interesse mindst svarende til den delvise betaling af det omkostningsbeløb, som man forhøjede sagsøgerens skat med, at sagsøgers 1997-skatteansættelse ikke er afgjort af Landsskatterettens ansættelse af H1 ApS' 1997-skat, at det forhold, at der sker en betaling fra et selskab til en hovedaktionær, ikke i sig selv kan betragtes som en skattepligtig udlodning til aktionæren, og at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende; at sagsøgers 1997-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling.
1. (Udgår)
2. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at skattemyndighederne har været uberettiget til at afslutte forberedelsen af sagen uden at fremskaffe udskrifter af ...1 skatteankenævns sekretariats elektroniske kommunikation med skatteforvaltningen i den konkrete sag og uden fra skatteankenævnet at fremskaffe alle bilag, som forelå for skatteankenævnet.
3. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med "dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er "hovedaktionær".
4. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
5. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse, som Landsskatteretten har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997-skat, ikke præjudicerer sagsøgerens selvangivelse for 1997.
6. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at det omkostningsbeløb, som H1 ApS i 1997 delvis har dækket for sagsøgeren, vedrører en sag, der også førtes i selskabets interesse.
Sag B-602-05
1. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den ved sagen om sagsøgerens 1998-skat ikke har været berettiget til at beramme mundtlig forhandling med retten samme dag, som sagerne om sagsøgerens 1997-skat og H1 ApS' 1998-skat skulle behandles hos sagsøgte 1.
3. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med "dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er " hovedaktionær".
5. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse, som Landsskatteretten har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997-skat, ikke præjudicerer sagsøgereens selvangivelse for 1998.
6. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at det retsafgiftsbeløb, som H1 ApS i 1998 delvis har dækket for sagsøgeren, vedrører en sag, der også førtes i selskabets interesse.
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at sagsøgers 1998-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling, således at skattemyndigheden skal lægge til grund, at H1 ApS havde en egen interesse mindst svarende til den delvise betaling af det retsafgiftsbeløb, som man forhøjede sagsøgerens skat med, at sagsøgers 1998-skatteansættelse ikke er afgjort af Landsskatterettens ansættelse af H1 ApS' 1997-skat, at det forhold, at der sker en betaling fra et selskab til en hovedaktionær, ikke i sig selv kan betragtes som en skattepligtig udlodning til aktionæren, og at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at sagsøgers 1998-skatteansættelse ophæves og hjemvises til forvaltningen til fornyet behandling.
3. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med "dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er " hovedaktionær".
5. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse, som Landsskatteretten har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997skat, ikke præjudicerer sagsøgerens selvangivelse for 1998.
6. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at det retsafgiftsbeløb, som H1 ApS i 1998 delvis har dækket for sagsøgeren, vedrører en sag, der også førtes i selskabets interesse.
H1 ApS har i sag B-603-05 nedlagt følgende påstande:
Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at ...1 skatteforvaltning ikke har haft kompetence til at tage stilling til H1 ApS' 1998 selvangivelse, således at forhøjelsen af selskabets indkomst er ugyldig.
1. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den ved sagen om sagsøgers 1998-skat ikke er berettiget til at beramme retsmøde samme dag, som As 1997- og 1998-skat skal behandles ved Landsskatteretten.
2. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med " dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er "hovedaktionær".
3. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
4. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse,. som sagsøgte 1 har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997-skat, ikke kan præjudicere dets 1998-skat.
5. Sagsøgte 1 tilpligtes at anerkende, at sagsøger havde en interesse i den sag, hvor det havde betalt en del af As retsafgift i sagen mod G1 A/S.
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at ...1 skatteforvaltning ikke har haft kompetence til at tage stilling til H1 ApS' 1998 selvangivelse, således at forhøjelsen af selskabets indkomst er ugyldig.
Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at sagsøgers 1998-skatteansættelse ophæves og hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
2. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at begrebet "hovedaktionær" i skattelovgivningen ikke er identisk med " dominerende indflydelse", og at man ikke behøver at have "dominerende indflydelse", selv om man er "hovedaktionær".
3. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne.
4. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at den afgørelse, som sagsøgte 1 har truffet i en sag om H1 ApS vedrørende selskabets 1997-skat, ikke kan præjudicere dets 1998-skat.
5. Sagsøgte 2 tilpligtes at anerkende, at sagsøger havde en interesse i den sag, hvor det havde betalt en del af As retsafgift i sagen mod G1 A/S.
De sagsøgte, Landsskatteretten og Skatteministeriet, har nedlagt følgende endelige påstande:
Sag B-601-05 og B-602-05
Sagsøgte 1, Landsskatteretten, påstår afvisning, subsidiært frifindelse
Sagsøgte 2, Skatteministeriet, påstår over for sagsøgerens principale og mere subsidiære påstande afvisning, subsidiært frifindelse. Over for sagsøgerens subsidiære påstand om ophævelse og hjemvisning påstås frifindelse.
Sag B-603-05
Sagsøgte 1, Landsskatteretten, påstår afvisning, subsidiært frifindelse.
A har forklaret blandt andet, at H1 ApS, siden det blev stiftet i 1904, har haft hjemsted i ...2. Selskabet drev oprindeligt et hotel i ...2, som imidlertid blev solgt i 1970'erne. Selskabet har siden lejet lokaler, som det har videreudlejet til afholdsbevægelsen, som selskabet støtter økonomisk. Herunder støtter selskabet udgivelsen af bladet "...". Selskabets øverste ledelse er direktionen, som han blev formand for i 1986, da hans far trak sig tilbage. Hans mor, BB, har dominerende indflydelse, idet hun alene har over halvdelen af stemmerne. Hans mor har år efter år ved fuldmagt overladt det til ham at stemme på selskabets generalforsamling, efter at de har talt om de relevante emner. Han har personligt købt en lejlighed, som han gratis stiller til rådighed for selskabet, der typisk en gang årligt holder generalforsamling og bestyrelsesmøde i lejligheden, hvor der ligeledes holdes møder med forretningsforbindelser.
Både hotellet og han har været aktionærer i G1 A/S. Han ejede nominelt 57.000 kr. aktier i selskabet, hvoraf 10.000 kr. indgik i en pensionsordning, medens resten var i fri beholdning. Hotellet ejede nominelt 102.000 kr. aktier i G1 A/S. Da tvangsindløsningen af G1-aktierne blev en realitet, holdt hotellets direktion et møde, idet de ikke ønskede at sælge til den tilbudte pris. På mødet blev det aftalt, at han skulle finde en advokat, der ville føre en retssag på vegne af ham selv, hotellet og andre interesserede aktionærer. Hotellet besluttede i den forbindelse at stille en garanti på 300.000 kr. Det endte med at blive ham selv, der på egne vegne førte sagen mod det tidligere G1 A/S. Hotellet var ikke medsagsøger og indtrådte ikke i sagen ud fra risikobetragtninger. Da han tabte retssagen, blev det på et direktionsmøde besluttet, at hotellet skulle dække ca. 64 % og han ca. 36 % af sagsomkostningerne svarende til forholdet mellem deres aktiebesiddelser. Samme princip blev fulgt i relation til betaling af retsafgift i forbindelse med anke af Østre Landsrets dom af 23. oktober 1998 mod det tidligere G1 A/S.
Hotellets selvangivelse for 1997 blev ved en fejl fra revisors side sendt til ...1 Kommune i stedet for til ...2 Kommune. Dette er baggrunden for, at hotellets skatteansættelse for 1997 ikke er indbragt for domstolene.
Parterne har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med deres påstandsdokumenter, hvorfor proceduren er gengivet med udgangspunkt heri.
Sagsøgernes procedure i relation til de påstande, der er nedlagt overfor Landsskatteretten
H1 har til støtte for den principale påstand gjort gældende, at hotellet aldrig har haft hjemsted i ...1.
Den registrering, som var sket i Erhvervs- Selskabsstyrelsen var en fejl, hvilket styrelsen har erkendt. En fejlagtig registrering giver ikke en myndighed mandat til at handle overfor den pågældende virksomhed - og slet ikke efter at fejlen er rettet, og før den pågældende handling er påbegyndt, så der ikke er ressourcemæssige grunde til at fortsætte.
Hotellet har ikke i 1998 ageret som virkende i ...1. Det har ikke sendt sin selvangivelse til ...1, men til sin hjemstedskommune, ...2. Selv om der skulle være en statslig bemyndigelse til at virke på dennes vegne, giver det ikke kommunen myndighed til at ligne virksomheder, der kun ved en fejl fra en anden offentlig myndigheds side er kommet ind under ...1.
Hotellet har en interesse i ikke at blive lignet af ...1 kommune, der tidligere har vist en negativ holdning overfor selskabet, hvilket kan ses af, at man for 1997 nægtede fradrag for udgifter, som man måtte gå helt til Landsskatteretten for at få anerkendt.
Også i denne sag har ...1 kommune vist en negativ holdning overfor hotellet, idet man har hævet hotellets indkomst med 117.197 kr., selv om utilfredsheden vedrørte 20.410 kr. ...1 kommune har ikke saglig grund til at træffe den pågældende afgørelse, og afgørelsen er udtryk for magtfordrejning, måske for at tvinge oplysninger ud af selskabet, som man ikke havde krav på at få. Formålet var ikke en korrekt ligning af selskabet, men et andet. Det var ikke en fejl fra ...1 kommunes side men en bevidst handling.
Sagsøgerne har til støtte for As påstande 1 og H1s subsidiære påstand 1 først og fremmest gjort gældende, at med et dokumentmateriale på i alt over 2000 sider i de tre sager ville sagsøgerne ikke have nogen reel chance for i et retsmøde om alle tre sager at påvise alle de ting, der skulle ses. Der ville også være meget stor risiko for sammenblanding af sagerne, hvilket man allerede så af svarene fra ToldSkat, der blandede de forskellige år og skatteydere sammen.
Landsskatteretten har end ikke søgt sammenblandingen/modsætningen i ToldSkats svar afklaret.
A har til stede for sine påstand 2 gjort gældende, at det er vigtigt at vide, hvilke oplysninger, der har været for den foregående instans, herunder om der overhovedet har været tale om en reel ankebehandling eller om de to forudgående instanser kun har været én. Det skal også være viden om, hvilke dokumenter, der har været forelagt for den forudgående instans. Før de er fremskaffet, har Landsskatteretten ikke et reelt beslutningsgrundlag.
Sagsøgerne har til støtte for As påstande 3 og hotellets subsidiære påstand 2 anført, at der skal ske en konkret prøvning af, om en skatteyder ikke bare er "hovedaktionær" i skattelovgivningen, men også har "dominerende indflydelse".
Vedrørende As påstande 4 og hotellets subsidiære påstand 3 har sagsøgerne anført, at det må forholde sig som påstået, idet alle virksomheder og personer i hele verden ellers ville have "bestemmende indflydelse" i selskabet, idet de alle har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmer. Dermed ville skattevæsenet altid arbitrært kunne hævde "bestemmende indflydelse" hos en hvilken som helst ydelsesmodtager fra et selskab.
A har til støtte for sine påstande 5 gjort gældende, at 1997-afgørelsen om hotellets skat ikke præjudicerer hans skat, idet den kun kunne tage stilling til selskabets fradragsret og ikke til status hos modtageren af betalingen.
H1 har til støtte for dets subsidiære påstand 4 gjort gældende, at 1997-afgørelsen ikke præjudicerer 1998-skatten, idet betalingen vedrørte en anden sag og skete i forbindelse med afholdelse af udgiften.
Sagsøgerne har til støtte for As påstande 6 og hotellets subsidiære påstand 5 gjort gældende, at der skal ske en konkret prøvelse af hotellets interesse i betaling af de beløb, som hotellet betalte til A til delvis dækning af henholdsvis omkostningerne ved sagen mod G1 A/S og retsafgiften ved anken til Højesteret. Det var i hotellets interesse, at der gennemførtes en retssag om G1 energi a.m.b.a. 's erhvervelse af aktierne i G1 A/S, idet en dom om, at købet var uberettiget, ville komme alle aktionærer -også hotellet - til gode. Det var endvidere i hotellets interesse, at der gennemførtes en retssag om værdien af aktierne i G1 A/S, idet en dom om en højere indløsningskurs ligeledes ville komme alle aktionærer til gode. Det gælder, uanset om hotellets betalinger er sket til en hovedaktionær i selskabet. Betalingen af de to beløb er ikke sket, fordi der er tale om en hovedaktionær, men fordi denne førte to sager, som selskabet havde interesse i blev ført, og som man havde lovet at betale for.
Det fremgår blandt andet af bemærkningerne til forslaget til lov om ændring af skattestyrelsesloven, lov 267/2000 § 2 til nr. 2, in fine, at det ved tilskud til en skattesag til en person med et interessefællesskab mellem yder og modtager skal påses, at tilskuddet er ydet på grund af den konkrete retlige interesse i sagen og ikke på grund af interessefællesskabet.
Denne sondring har skattemyndighederne nok foretaget, og skatteankenævnet har erkendt den konkrete interesse for selskabet. Det forventedes, at sagen mod G1 kunne vindes og dermed ville det ikke være et slag i luften, men åbne op for nogle betydelige muligheder for hotellet. Uanset dette erklærede nævnet alligevel omkostningsdækningen som udbytte.
Det var en normal forretningsmæssig disposition og ikke en privat udgift.
Skatteankenævnet erkendte endda vedrørende As 1998-skat udtrykkeligt, at selskabet havde haft interesse i den sag. Det kan overføres på 1997-skatten. Den helt centrale oplysning har det ikke været muligt at få med i Landsskatterettens indstilling.
Retsforhandlingen ved Landsskatteretten bygger på et forkert grundlag, nemlig at der kun ses på, om A har dominerende indflydelse eller ikke. Der er ikke set på hotellets interesse. Et positivt resultat ville have givet hotellet en betydelig formueforbedring.
Betalingen af det delvise omkostningsbeløb skete i henhold til et flere år før givet tilsagn.
Sagsøgernes procedure i relation til de påstande, der er nedlagt overfor Skatteministeriet:
A har til støtte for de principale og subsidiære påstande først og fremmest gjort gældende, at afgørelserne skal ophæves og sagerne hjemvises, da de forvaltningsretlige regler ikke har været fulgt. A har til støtte herfor i det væsentlige henvist til de synspunkter, der er anført som påstande 1-6 over for Landsskatteretten. A har yderligere anført, at der ikke er foretaget en realitetsprøvelse af hotellets interesse i retssagen mod G1 A/S, og konklusionen fra 1998-skatten, hvorefter hotellet havde interesse i sagen, er heller ikke med. Det gjaldt, selv om et positivt resultat ville give selskabet en betydelig formueforbedring. Udgangspunktet efter ligningsvejledningen er, at aftalen mellem A og hotellet er som mellem to uafhængige parter. Tilsagnet var ikke oprindeligt, givet til A, men til alle aktionærer, der ville føre en sådan sag i selskabets interesse. Ankenævnet vurderede ad 1998-skat-afgørelsen, at den sag var i hotellets interesse. Det må også gælde den tidligere sag, når skatteankenævnet vurderede ad 1997-skatafgørelsen, at G1-sagen kunne vindes, og A har således handlet til markedsværdi med hotellet, hvorfor der ikke er skattepligt, jf. U1975.596 H.
Skatteankenævnet og Landsskatteretten har i deres indstilling udelukkende lagt vægt på, om de mente, at A havde dominerende indflydelse eller ikke. Det betyder, at en hvilken som helst betaling fra et selskab til dets dominerende ejer er at betragte som udbytte, selv om der måtte være tale om helt normale forretningsmæssige dispositioner på almindelige vilkår. Det er en uacceptabel retsstilling for lovlige dispositioner mellem lovlige juridiske enheder.
For så vidt angår As mere subsidiære påstande 2-6 henvises til det ovenfor anførte vedrørende hans tilsvarende påstande over for Landsskatteretten.
Vedrørende H1s principale påstand henvises til det oven for anførte vedrørende hotellets tilsvarende påstand over for Landsskatteretten.
For så vidt angår H1s subsidiære påstand henvises til det ovenfor anførte vedrørende A principale og subsidiære påstande over for Skatteministeriet.
Vedrørende H1s mere subsidiære påstande 2-5 henvises til det ovenfor anførte vedrørende As mere subsidiære påstande 3-6 over for Landsskatteretten.
Landsskatteretten har i relation til sagsøgernes sagsanlæg mod denne sagsøgte overordnet gjort gældende, at Landsskatteretten ikke er rette sagsøgte. Det er Skatteministeriet som sådan, der er procespart ved en skatteyders indbringelse af et konkret skattespørgsmål for domstolene, og Landsskatteretten kan derfor ikke være procespart i nærværende sager.
Bestemmelserne om domstolsprøvelse af skattespørgsmål findes i skattestyrelseslovens kapitel 3, særligt dagældende § 31 (nu skatteforvaltningslovens § 48). Sagsøgerne har herefter kun mulighed for at få prøvet Landsskatterettens vurdering af en sag samt sagsbehandlingens betydning herfor m.v., såfremt Landsskatteretten har afsagt kendelse i sagen, hvilket ikke er tilfældet i disse sager.
Når en sag indbringes for domstolene, uden at Landsskatteretten forinden har truffet nogen afgørelse om den materielle skatteansættelse, anses klagen til Landsskatten for bortfaldet, jf. § 19, stk. 2, i dagældende bekendtgørelse nr. 563 af 2. juli 1999 om forretningsorden for Landsskatteretten. Der verserer derfor ikke længere nogen sag for indkomstårene 1997 og/ eller 1998 i Landsskatteretten med sagsøgerne som klager. Det gøres derfor gældende, at sagsøgerne ikke har retlig interesse i relation til de nedlagte påstande.
Videre gøres det gældende, at sagsøgernes påstande ikke er egnede til pådømmelse ved domstolene. As påstande 3 og 4 over for Landsskatteretten er eksempelvis udformet således, at de vedrører en generel, abstrakt fortolkning af nogle ikke nærmere angivne lovbestemmelser og ikke en konkret, aktuel retstvist. Påstandene 5 og 6 synes reelt at være anbringender - og ikke påstande - til støtte for sagsøgernes ønske om at få nedsat deres skattepligtige indkomst for indkomstårene 1997 og 1998 med henholdsvis 225.558 kr. og 20.410 kr. Disse anbringender kan ikke indgå i en påstand, og ingen af påstandene er egnede til pådømmelse ved behandlingen af denne konkrete sag.
H1s subsidiære påstand 1 vedrører faktisk forvaltningsvirksomhed hos Landsskatteretten på trods af, at denne sagsøgte ikke nåede at træffe en afgørelse i sagen. Med hensyn til de subsidiære påstande 2-5 henvises til det netop anførte vedrørende As påstande 3-6.
Landsskatteretten har derfor valgt at nedlægge både en afvisnings- og en frifindelsespåstand over for sagsøgernes påstande.
Skatteministeriet har til støtte for påstanden om afvisning subsidiært frifindelse for As principale påstande anført, at disse påstande ikke er egnet til at kunne pådømmes under nærværende sag. A "blander" påstande og anbringender sammen, således at de anbringender, han tilsyneladende ønsker at gøre gældende til støtte for sin hjemvisningspåstand, fejlagtigt anføres som en del af påstanden (de første to at'er i den principale påstand).
Herudover har A som en del af påstanden påstået, at skattemyndigheden ved en hjemvisning helt generelt skal lægge til grund, at det forhold, at der sker en betaling fra et selskab til en hovedaktionær, ikke i sig selv kan betragtes som en skattepligtig udlodning til aktionæren, og at en anpartshaver ikke har bestemmende indflydelse, når han kun har det sammen med den anpartshaver, der har flertallet af stemmerne. Disse anbringender er heller ikke egnede til at indgå i selve påstanden, og de er udformet generelt, således at Skatteministeriet ikke kan tilpligtes at anerkende udsagnene i denne konkrete sag.
Skatteministeriet har til støtte for de nedlagte frifindelsespåstande over for As subsidiære påstande om ophævelse og hjemvisning gjort gældende, at beløbene på 225.558 kr. og 20.410 kr., som A modtog fra H1, er maskeret udbytte, jfr. ligningslovens § 16 A, stk. 1.
A er skattepligtig ikke blot af deklareret udbytte, men af enhver udlodning fra selskabet, uanset hvordan denne er betegnet, jf. § 16 A, stk. 1.
I denne sag har A haft en bestemmende indflydelse over selskabet, idet han selv har ejet over halvdelen af anpartskapitalen, og sammen med sin mor, BB, har ejet 79,46 %. Ligeledes har han sammen med BB rådet over 60,62 % af stemmerne i anpartsselskabet.
I tillæg hertil har selskabet afholdt en udgift, der udelukkende påhvilede A personligt. Det var ham, der anlagde de to retssager mod G1 A/S, herunder den der medførte, at det naturligvis var A, der skulle betale retsafgift. Selskabet har ikke på noget tidspunkt hæftet for betaling af disse omkostninger. Selskabet har ikke været medsagsøger, biintervenient eller lignende i sagerne, der udelukkende var As egne sager. I øvrigt foreligger der ingen oplysninger om, at A har været antaget som selskabets advokat og i den forbindelse løbende modtaget vederlag herfor. Der foreligger heller [ingen.red.SKAT] dokumentation for, at der har været andre forudgående aftaler mellem A og selskabet omkring fordelingen af udgifterne.
Når A således er hovedanpartshaver og sammen med sin (nærtstående) mor har en bestemmende indflydelse, er der forhåndsformodning for, at selskabets betaling af hans private udgifter alene skyldes anpartshaverens dominerende stilling. A har i den forbindelse ikke løftet bevisbyrden for, at der ikke er tale om udbytte i ligningslovens § 16 A's forstand.
I øvrigt bemærkes, at det følger af statsskattelovens § 4, at alle en skattepligtigs indtægter er skattepligtige, medmindre der er særlig hjemmel til at anse indtægterne for skattefri. Der ses på trods heraf ikke af A at være påberåbt nogen hjemmel til at anse de omhandlede beløb for skattefri.
Det bestrides, at SKAT og/eller Landsskatteretten ved sin sagsbehandling har begået sagsbehandlingsfejl, som anført af A. SKAT og Landsskatteretten har tværtimod behandlet hans sag i henhold til gældende regler og praksis. Såfremt landsretten - mod forventning - måtte lægge til grund, at SKAT og /eller Landsskatteretten har begået fejl i sagsbehandlingen, gøres det gældende, at disse fejl ikke har været konkret væsentlige.
Vedrørende begge sagsøgernes mere subsidiære påstande 2 til 5 henviser Skatteministeret til det tidligere anførte vedrørende de samme påstande, og det gøres gældende, at der reelt er tale om anbringender, der ikke kan indgå i en påstand, og at ingen af påstandene er egnede til pådømmelse ved behandling af denne konkrete sag.
Landsskatteretten og Skatteministeriet har til støtte for de nedlagte frifindelsespåstande over for H1s principale påstande om ugyldighed som følge af skatteforvaltnings manglende kompetence gjort gældende, at ...1 Kommunes skatteforvaltning var rette ligningsmyndighed i relation til hotellets selvangivelse for indkomståret 1998. Hotellet havde for indkomståret 1998 registreret hjemsted i ...1 Kommune, og skatteforvaltningen har været berettiget til at lægge afgørende vægt herpå ved vurderingen af, hvor hotellet var hjemmehørende.
Der henvises til TS-cirkulære nr. 34 af 11. december 1998, hvoraf fremgår, at Told- og Skattestyrelsens direktør i henhold til sagsudlægningsbekendtgørelsen har indgået aftaler med en række kommuner om udførelsen af ligning af juridiske personer. Den skatteansættende myndighed for et givent indkomstår er ifølge de aftaler, der er indgået med kommunerne, den skatteansættende myndighed, hvor selskabet m.v. havde hjemsted den 5. september i det kalenderår, som indkomståret udgør eller træder i stedet for.
Før udstedelsen af ovenstående cirkulære fremgik det i overensstemmelse hermed af selskabsskattelovens § 24, stk. 1, at aktieselskaber [og tillige anpartsselskaber], der er hjemmehørende her i landet, sættes i skat i den kommune, i hvilken de ifølge registreringen i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen har hjemsted den 5. september i indkomståret.
Herudover bemærkes, at hotellets reelle driftssted i 1998 også må anses for at være på adressen ..., hvor også dets hovedanpartshaver og formand for direktionen, A, har adresse. Hotellet har ubestridt haft registreret adresse i ...1 frem til i hvert fald 1999.
Såfremt landsretten måtte nå frem til, at ...1 Kommunes skatteforvaltning ikke var den korrekte skatteansættende myndighed, og at de sagsøgte bærer risikoen herfor, gøres det ex tuto gældende, at fejlen ikke konkret har været væsentlig, hvilket hotellet heller ikke har påvist. "Fejlen" kan derfor ikke medføre ugyldighed.
Tilsidesættelse af en regel om stedlig kompetence medfører ikke automatisk, at en afgørelse er ugyldig, såfremt den stedlige kompetence alene tjener til at sikre en arbejdsfordeling mellem sideordnede myndigheder, hvilket er tilfældet i nærværende sag. Ovenstående er særligt klart, idet der ikke gælder forskellige sagsbehandlingsregler ved de to kommuner.
H1 har blandt andet anført, at ...1 Kommune ikke gav aktindsigt rettidigt, og at sagen er udtryk for "klassisk magtfordrejning".
Det bestrides, at ...1 kommune (og/eller Landsskatteretten) har begået fejl i sagen, herunder i relation til hotellets ansøgning om aktindsigt. Såfremt landsretten måtte lægge til grund, at ...1 kommune (og/eller Landsskatteretten) har begået fejl i forbindelse med aktindsigten, gøres det ex tuto gældende, at disse fejl ikke konkret har været væsentlige.
Det bestrides endvidere, at der har foreligget magtfordrejning i nærværende sag.
Skatteministeriet har i relation til H1s subsidiære påstand om ophævelse og hjemvisning bestridt, at hotellets indkomst skal nedsættes eller hjemvises. For så vidt angår foretagelsen af ansættelsen efter et skøn gøres det gældende, at skattemyndighederne var berettiget hertil efter skattekontrollovens § 5, stk. 3, jf. § 6, stk. 6, idet hotellet ikke opfyldte sine forpligtelser til at fremlægge materiale efter § 6, stk. 1.
Det gøres gældende, at hotellet ikke har godtgjort, at skattemyndighedernes skøn er enten åbenbart urimeligt eller har været udøvet på et klart forkert grundlag, hvorfor den skønsmæssige forhøjelse af hotellets skattepligtige indkomst for indkomståret 1998 skal fastholdes.
For så vidt angår hotellets udbetaling af 20.410 kr. til A - der af hotellet er benævnt "betaling af andel af retsafgift" - gøres det gældende, at dette ikke er en fradragsberettiget udgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, da udgiftens afholdelse har tilgodeset hovedanpartshaverens (As) personlige interesser. Udbetalingen er i stedet et udbytte til selskabets hovedanpartshaver i henhold til ligningslovens § 16 A.
Det bemærkes herved, at udbytte i henhold til ligningslovens § 16 A, stk. 1, ikke blot er deklareret udbytte, men enhver udlodning fra selskabet, uanset hvordan denne er betegnet.
I denne sag har A som anført overfor haft en bestemmende indflydelse over hotellet, idet han selv har ejet over halvdelen af andelskapitalen, og sammen med sin mor, BB, har ejet 79,46 %. Ligeledes har A sammen med BB rådet over 60,62 % af stemmerne i selskabet.
I tillæg hertil har hotellet afholdt en udgift, der udelukkende påhvilede A personligt. Det var A, der anlagde retssagen mod G1 A/S (som blev afgjort af landsretten i 1998). I den forbindelse var det naturligvis også kun A, som skulle betale retsafgift ved anke. Hotellet har ikke på noget tidspunkt hæftet for betaling af disse omkostninger. Hotellet har ikke været medsagsøger, biintervenient eller lignende i sagen, der udelukkende var hovedanpartshaverens egen sag. I øvrigt foreligger der ingen oplysninger om, at hovedanpartshaveren har været antaget som selskabets advokat og i den forbindelse løbende modtaget vederlag herfor.
Når A således er hovedanpartshaver, og sammen med sin (nærtstående) mor har en bestemmende indflydelse over hotellet, er der som anført overfor en forhåndsformodning for, at hotellets betaling af As private udgifter alene skyldes hovedanpartshaverens dominerende stilling. Hotellet har i den forbindelse ikke løftet bevisbyrden for, at der ikke tale om udbetaling af "maskeret" udbyttet i ligningslovens § 16 A's forstand.
I øvrigt bemærkes, at der under alle omstændigheder ikke ses at være nogen hjemmel til at fratrække det omhandlede beløb ved opgørelsen af hotellets skattepligtige indkomst.
Af de grunde, der er anført af Landsskatteretten, tiltræder landsretten, at Landsskatteretten ikke er rette sagsøgte, hvorfor A og H1s påstande over for denne sagsøgte afvises.
Ved As principale påstande over for Skatteministeriet sker der en sammenblanding af påstande og anbringender, der bevirker, at de nedlagte påstande ikke er egnede til at indgå i en domskonklusion. På tilsvarende måde har A og hotellets mere subsidiære påstande over for Skatteministeriet karakter af anbringender. På denne baggrund tages Skatteministeriets påstand om afvisning af disse påstande til følge.
I de tre sager har sagsøgerne herefter enslydende påstande om "ren" ophævelse og hjemvisning. Efter bevisførelsen for landsretten er der intet grundlag for at fastslå, at Landsskatteretten ved den samtidige berammelse af As to sager og H1s sag har begået fejl. Endvidere er der intet grundlag for at fastslå, at Skattemyndighederne har tilsidesat reglerne om aktindsigt eller øvrigt begået fejl i sagsbehandlingen.
Det fremgår af ligningslovens § 16 a, at der ved opgørelsen af den skattepligtige almindelige indkomst skal medregnes udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer. Til udbyttet henregnes - med enkelte undtagelser uden betydning for nærværende sag - alt, hvad der af selskabet udloddes til aktionærer eller andelshavere.
Ved vurderingen af, hvorvidt H1s betaling til A af delvise sagsomkostninger på 225.558 kr. og andel af retsafgift på 20.410 kr. er maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 a, lægger landsretten afgørende vægt på As personlige interesse i og reelle indflydelse på hotellets dispositioner. Landsretten lægger endvidere vægt på, at de to retssager var anlagt af A, og at hotellet således ikke var part i sagerne, ligesom det ikke var indtrådt i sagerne som biintervenient. Som følge heraf påhvilede retsafgift og sagsomkostninger alene A. I relation til ligningslovens § 16 a har det ingen betydning, at udfaldet af retssagerne kunne få en afsmittende betydning for andre aktionærer, herunder for H1. Som følge af det anførte er der ikke grundlag for at tage sagsøgernes påstande om ophævelse og hjemvisning til følge.
For så vidt angår H1s principale påstand vedrørende skatteforvaltningen i ...1 Kommunes inkompetence bemærkes, at hotellet ved en fejl den 12. april 1995 blev registreret som hjemmehørende i ...1 Kommune, hvilket først blev berigtiget i juli 2002. På denne baggrund findes ...1 Kommune ikke at have begået en fejl ved for indkomståret 1998 at anse kommunen for at være den kompetente skatteansættende myndighed. Herefter tages hotellets principale påstand ikke til følge.
Efter sagernes udfald skal A og H1 ApS betale sagsomkostninger til Landsskatteretten og Skatteministeriet. Henset til sagernes omfang og karakter fastsættes beløbet, inklusiv udgift til materialesamling, samlet for alle tre sager til 60.000 kr., hvoraf A skal betale 40.000 kr., og H1 ApS skal betale 20.000 kr.
Påstandene nedlagt over for Landsskatteretten og de over for Skatteministeriet nedlagte principale og mere subsidiære påstande i sagerne B-601-05 og B-602-05 og den over for Skatteministeriet nedlagte mere subsidiære påstand i sag B-603-05 afvises.
Skatteministeriet frifindes for de i øvrigt nedlagte påstande.
A skal i sagsomkostninger til Landsskatteretten og Skatteministeriet inden 14 dage betale 40.000 kr., og H1 ApS skal i sagsomkostninger til Landsskatteretten og Skatteministeriet inden 14 dage betale 20.000 kr.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine


text:
Højesteret frifinder revisorer for erstatningsansvar - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
To revisionsselskaber er netop blevet frifundet i Højesteret for erstatningsansvar over for et konkursbo og det konkursramte selskabs bank. Højesteret kom frem til, at revisorerne havde handlet i strid med god revisionsskik bl.a. ved at give en blank påtegning på to årsregnskaber, der viste sig at være forkert, men revisorerne var ikke erstatningsansvarlige, fordi der ikke var forbindelse mellem fejlene og tabet.
De to revisionsselskaber var blevet sagsøgt af et konkursbo og det konkursramte selskabs bank, fordi oplysningerne i det konkursramte selskabs årsregnskaber fra 1998-2000 var forkerte.
Det blev på den baggrund gjort gældende, at revisorerne skulle have opdaget dette i deres revision af årsregnskaberne, og da det ikke var sket, mente man, at revisorerne havde handlet i strid med god revisionsskik.
Konkursboet gjorde også gældende, at en korrekt udført revision ville have ændret bestyrelsens forventninger til fremtiden og dermed påvirket ledelsens handlinger, så de ikke medførte skade på virksomheden. Banken oplyste desuden, at man havde anvendt oplysningerne i årsregnskaberne til at forhøje selskabets kassekredit.
Revisorerne begik fejl
Under sagen afgav Responsumudvalget i revisorernes brancheorganisation en udtalelse om revisorernes handlinger, som Højesteret var enig i. Højesteret kom derfor frem til, at revisorerne på de fleste områder havde levet op til god revisionsskik.
Samtidig fandt Højesteret dog også, at revisorerne på en række områder havde begået fejl, som var i strid med god revisionsskik, men Højesteret bemærkede, at fejlene ikke var grove. Højesteret mente således, at revisorerne burde have foretaget yderligere revisionshandlinger, rapporteret til ledelsen, og at revisorerne burde have haft bemærkninger i deres revision af årsregnskaberne.
Ikke ansvar da ingen forbindelse mellem fejl og tab
Herefter skulle Højesteret vurdere, om konkursboets og bankens tab ville have været undgået, hvis revisorerne ikke havde begået fejl.
Højesteret kom frem til, at en overholdelse af god revisionsskik ikke ville have haft anden betydning for resultaterne i årsregnskaberne end, at de ville have været nogle få mio. kr. mindre, hvilket skulle ses i forhold til en årlig omsætning på 300 mio. kr. Årsregnskabernes resultat ville derfor stadig have været positivt.
På den baggrund konstaterede Højesteret, at bestyrelsens positive forventninger til fremtiden næppe ville have ændret sig, og at bestyrelsen derfor ikke ville have handlet anderledes, selvom der havde været udført en korrekt revision. Det samme var tilfældet for banken, som ikke havde bevist, at man ikke ville have forhøjet kassekreditten, selvom revisionen havde været korrekt.
Højesteret konkluderede derfor, at der ikke var sammenhæng mellem revisorernes fejl og de lidte tab.
Dommen viser, at en mangelfuld revision af et årsregnskab ikke automatisk udløser et erstatningsansvar.
Det er således også et krav, at der er forbindelse mellem fejlen og det lidte tab (årsagssammenhæng). I den konkrete sag indebar dette, at det skulle bevises, at konkursboet og banken ikke havde foretaget de handlinger, der førte til tab, hvis revisorerne havde udført en korrekt revision af årsregnskaberne.
Hverken konkursboet eller banken havde bevist, at betingelsen om årsagssammenhæng var opfyldt, og derfor blev revisorerne frifundet for ansvar.
Læs højesterets afgørelse
Højesteret: Forsikringsaftaleloven fandt ikke anvendelse på skadelidtes krav
Højesteret fastslår, at selvom et ansvarsforsikringsselskab i henhold til en forsikringsaftale hæfter direkte over for den skadelidte, kan den skadelidte ikke påberåbe sig forældelsesreglerne i Forsikringsaftaleloven direkte over for den ansvarsforsikrede skadevolder.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret