text:
Advokaten 2 - Dansk retspolitik
Når kriminaliteten driver strafferetten frem
I nyere tid har det ofte været store straffesager, der har drevet en udvikling frem inden for strafferetten.
Strafferetten og strafferetsplejen udvikler sig løbende på grundlag af ændret lovgivning – ofte efter et grundigt forarbejde i bl.a. Straffelovrådet eller Strafferetsplejeudvalget. På denne måde sikres en løbende tilpasning til ændrede forhold i kriminaliteten, samfundet og/eller ændrede politiske ønsker.
I visse tilfælde er den nye lovgivning så upræcis, at dens rækkevidde må fastlægges gennem en omfattende domspraksis. Det tydeligste eksempel på en sådan lovgivning i nyere tid er de ændringer i udlændingeloven, der skete i 1996 – ”pusherloven” – og 1998, hvorved udvisningsreglerne blev skærpet. Disse lovændringer førte omkring årtusindskiftet til, at en række udvisningsdomme med tredjeinstansbevilling blev indbragt for Højesteret, der for så vidt angår en række ”typetilfælde” måtte fastlægge grænserne for, hvornår udvisning var i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions (EMRK) artikel 8 om ret til respekt for familieliv.
Strafferetten og strafferetsplejen udvikler sig imidlertid også i perioder i ”spring”, uden at en udvikling har været politisk bestemt.
Tre datoer er interessante i denne sammenhæng. Hver især er det datoer, der i nyere tid har sat gang i en udvikling i strafferetten og/eller strafferetsplejen:
ukendt dato 1987: Den første annonce i dagspressen om opkøb af et overskudsselskab
10. marts 1996: Et medlem af Bandidos dræbes, og tre såres i Københavns Lufthavn
16. december 2006: Uroligheder på Nørrebro i forbindelse med en demonstration for Ungdomshuset på Jagtvej
Disse tre datoer har været begyndelsen på tre forløb af kriminelle handlinger, der har givet anledning til en række domstolsafgørelser af principiel rækkevidde.
Selskabstømningen
Selskabstømningen pågik i årene fra 1987 til 1994, på hvilket tidspunkt den daværende regering fik bragt selskabstømningen fuldstændigt til ophør, efter at man i 1993 havde fjernet en del af markedet for handel med overskudsselskaber. Selskabstømmerområdet omfattede i alt ca. 1.600 overskudsselskaber. Tiltale for skyldnersvig blev rejst i ca. 30 sager mod ca. 80 personer.
”Retsopgøret” indledtes med civile erstatningssager, og Højesteret fik i januar 1997 anledning til at træffe afgørelse i den første principielle sag, ”Satair-sagen”. Straffesagerne mod selskabstømmerne blev indledt ved domstolene i 1997, og sagerne verserede navnlig ved byretterne og landsretterne i årene før og efter årtusindskiftet. Den sidste sag verserer fortsat ved Østre Landsret.
Som udgangspunkt blev der rejst tiltale for skyldnersvig mod køberne af overskudsselskaberne. Henset til bl.a. den alvorlige kriminalitet og kriminalitetens omfang blev der i byretterne og landsretterne i en række tilfælde udmålt meget lange fængselsstraffe. Kun en enkelt af sagerne, hvor sagen ikke var blevet fremmet i en periode på ca. to år, og hvor straffen af landsretten med henvisning til EMRK artikel 6, stk. 1, om ret til rettergang ”inden en rimelig frist” var blevet fastsat under hensyntagen hertil, er blevet indbragt for Højesteret som tredje instans.
Højesteret fik imidlertid forelagt en række problemer af processuel karakter som f.eks. spørgsmål om bl.a. brug af revisionsberetninger som bevismidler, revisorhabilitet, udlevering af politiets korrespondance med revisorer, dommerhabilitet, selvinkriminering, forsvarersalærer i store straffesager mv. Som et kuriosum kan nævnes, at Højesteret blandt andet i et kæremål af en forsvarer blev bedt om at tage stilling til, om en særlig tæt berammelse var strid med EMRK og 11-timersreglen i arbejdsmiljølovgivningen. For fuldstændighedens skyld bør også nævnes, at de sideløbende civile erstatningssager mod navnlig sælgerne og deres rådgivere også bidrog til udvikling af den civile retspleje ved bl.a. kæremål til Højesteret om afsigelse af udeblivelsesdom.
Også internationalt gav sagerne anledning til vejledende afgørelser, idet Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol afviste klager over overtrædelse af EMRK artikel 6, stk. 1, som åbenbart grundløse i to tilfælde, hvor sagerne, der begge havde været behandlet i byret og landsret, havde strakt sig over mere end henholdsvis ni og ti år.
Rockerkrigen
”Den Store Nordiske Rockerkrig” strakte sig fra den 10. marts 1996 til september 1997, og i alt 11 blev dræbt, heraf fem i Danmark. Ud over angrebet i Lufthavnen omfattede ”krigen” bl.a. også angreb med panserværnsraketter på to arresthuse og på Hells Angels’ klubhus i Titangade på Nørrebro.
De mange efterfølgende straffesager gav bl.a. anledning til, at Højesteret fik lejlighed til at træffe principielle afgørelser om bl.a. vidnefritagelse for en buschauffør, som havde overværet skuddrabet i lufthavnen, udlevering af teleoplysninger, varetægtsfængsling for våbenbesiddelse, beslaglæggelse og sager om erstatningskrav fra rockere i forbindelse med visitationer.
Urolighederne i forbindelse med Ungdomshuset på Jagtvej begyndte reelt den 16. december 2006, hvor der i forbindelse med en demonstration var omfattende uroligheder, angreb mod politiet og hærværk på Nørrebro. Den 16.-17. december 2006 anholdt politiet ca. 250 personer, hvoraf næsten alle blev løsladt af politiet eller Københavns Byret. Situationen eksploderede den 1. marts 2007, da huset blev ryddet, for herefter at aftage over de følgende dage. Fra den 1. til den 11. marts 2007 blev der anholdt knapt 800 personer, og ca. 225 personer med tilknytning til urolighederne blev i perioden fra den 1. til den 4. marts 2007 fremstillet i grundlovsforhør i Københavns dommervagt og ca. 200 varetægtsfængslet.
Efterfølgende har sagerne givet anledning til spørgsmål vedrørende rækkevidden af straffelovens § 134a, hvorefter deltagere i bl.a. grov forstyrrelse af ro og orden på offentlig sted straffes, hvis de har handlet efter aftale eller flere i forening. Bestemmelsen er senest blevet fortolket af Højesteret efter optøjerne den 18. maj 1993 på Nørrebro. Herudover har Højesteret med tredjeinstansbevilling fået forelagt flere sager om varetægtsfængsling, hvilket ikke er hyppigt forekommende, og Østre Landsret spørgsmål om beslaglæggelse.
Højesteret har således i sommeren 2007 fået anledning til at tage stilling til 13 sager om varetægtsfængsling, som er blevet afgjort ved tre kendelser i juni og august 2007 (den første kendelse er nærmere omtalt af advokat Hanne Rahbæk i Advokaten 6/2007). Højesteret har i den forbindelse bl.a. taget stilling til, om der kunne ske varetægtsfængsling af hidtil ustraffede ”aktionerende” under henvisning til ”gentagelsesfaren”, og om fortsat varetægtsfængsling ud over otte uger af seks anholdte fra selve Ungdomshuset var berettiget af hensyn til efterforskningen.
Østre Landsret har også fået lejlighed til at tage stilling til, om betingelserne for ransagninger dels på en privat adresse uden sigtelse, dels i bl.a. Folkets Hus i Stengade og Det Frie Gymnasium havde været opfyldt.
Gennemgangen ovenfor viser, at strafferetten og strafferetsplejen naturligt nok udvikles gennem ny lovgivning, men at ny kriminalitet og store sagskomplekser giver anledning til, dels at velkendte regler og velkendt jura bliver fortolket og udviklet, dels at mere upåagtede bestemmelser dukker frem og bliver prøvet af.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. | SvJT
Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. I en den 20. December 1929 afsagt Dom har Danmarks Højesteret frifundet en indstævnt Mand, der af en Barnemoder sogtes til at betale Bidrag til et af hende udenfor Ægteskab fodt Barn, alene paa Grundlag af overensstemmende Erklæringer fra Universitetets retsmedicinske Institut og Retslægeraadet, gaaende ud paa, at vedkommende Mand efter foretagne Blodtypebestemmelser af Blodprøver fra Sagens Parter og fra Barnet ikke kunde være Fader til dette. Det var af Ind-
Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. 203
OM DANSKE BLODTYPEDOMME I PATERNITETSSAGER. 203stævnte erkendt, at han havde haft Samleje med Barnemoderen indenfor det Tidsrum, i hvilket Barnet kunde være avlet. I øvrigt fremgik det af Erklæringerne, at der ved Bestemmelsen af Blodtyperne viste sig følgende:
Moderen: Type I (O)
Barnet: Type II (A)
Indstævnte: Type III (B)
Det hedder derhos: "at Blodtypebestemmelsen er foretaget ved Undersøgelse af de Undersøgtes Blodlegemers Forhold overfor Standardsera og de Undersøgtes Seras Forhold overfor Standardblodlegemer. Der fandtes herved fuld Overensstemmelse".
Der var i Sagen indhentet Erklæringer fra de svenske Professorer Forssman og Sjövall og fra Statens Rättskemiska Laboratorium, Stockholm (Professor Erik Wolff), der alle sluttede sig til den af det danske Retslægeraad i Sagen afgivne Udtalelse.
En hermed overensstemmende Dom har Højesteret afsagt den 5. Februar d. A. I denne sidst paadømte Sag var Moderen: Type II (A), Barnet: Type I (O), Indstævnte: Type IV (AB). Der forelaa derhos en af Universitetets retsmedicinske Institut afgiven, af Retslægeraadet tiltraadt Erklæring, gaaende ud paa, at Undersøgelser af Barnets Blod har vist, at latente Receptorer ikke kan være tilstede, og da Undersøgelserne af Moderens og Indstævntes Blod heller ikke frembyder nogen Defekt, vil der efter alt foreliggende ikke være nogen Mulighed for, at der har fundet nogen Overspringelse af Slægtled Sted ved Overforelse af Blodtyperne i nærværende Tilfælde.
Efter disse Domme kan det anses som fastslaaet, at den danske Højesteret i Paternitetssager lægger til Grund for Afgørelsen de af Retslægeraadet paa Grundlag af Blodprøver afgivne Erklæringer, forsaavidt disse gaar ud paa, at en som Barnefader instævnt Mand ikke kan være Fader til det paagældende Barn. Til dette Resultat er Højesteret naaet, efter at man i tidligere Sager kun havde tillagt Blodprøverne Betydning som Indicier, der i Forbindelse med andre foreliggende Omstændigheder kunde føre til at statuere, at en Mand ikke kunde antages at være Fader til vedkommende Barn. Men efter de i de senest paadømte Sager afgivne bestemte og uforbeholdne Udtalelser fra Landets øverste retsmedicinske Organ har Højesteret ikke ment at kunne tilsidesætte dettes Erklæring, ligesaa lidt som man vilde anse sig kompetent til at tilsidesætte Retslægeraadets Erklæringer med Hensyn til det Tidsrum, indenfor hvilket Barnet kan antages at være avlet, eller i Sager om Erstatning for Legemsbeskadigelse Raadets Erklæring om Kausalitet imellem den tilføjede Skade og en forefunden sygelig Tilstand. Disse Erklæringer afgiver Retslægeraadet paa sit Ansvar ogsaa i Henseende til Rigtigheden og Sikkerheden af det videnskabelige Grundlag for dets Konklusion, og Højesteret har ikke ment at kunne gore nogen Undtagelse for Blodprøvens Vedkommende, naar Raadets Erklæring fremlægges i Paternitetssager som Del af Indstævntes Modbevis. Det Spørgsmaal, om Højesteret vil tage Konsekvensen af de her omtalte Domme, ogsaa
Jul. Møller.
204 JUL. MØLLER.hvor det maatte dreje sig om Afgørelse af Børnenes Stilling som ægte eller uægte i et længe bestaaende Ægteskab, har Retten ikke haft Lejlighed til at tage Standpunkt til.
For de almindelige Paternitetssagers Vedkommende vil de afsagte Domme kunne faa den Følge, at der vil blive flere "faderløse" Børn end tidligere, hvor Moderen og eventuelt det Offentlige gaar glip af en Barnefaders Underholdsbidrag, hvilket kan komme til at gaa ud over Barnet. Navnlig gælder dette, hvor Moderen er løsagtig og kun kender Navn paa enkelte af de Mænd, med hvem hun i Avlingstiden har haft at gore. Men det kan ogsaa antages, at Udsigten til Blodprøver fremtidig vil være en Opfordring for Barnemødre, der har haft Samleje med flere, til at anmelde som Barnefader netop den rette Mand, som hun ellers ikke vilde have opgivet, idet hun af særlige Grunde kunde ønske at holde ham udenfor Sagen.
Justitsministeriet har i et Cirkulære af 19. September 1928 givet nærmere Forskrifter angaaende Optagelse og Indsendelse til Universitetets retsmedicinske Institut af Blodprøver i Paternitetssager. Men der foreligger ingen nærmere Regler om de Vedkommendes Pligt til at lade sig blodundersøge, og Spørgsmaalet om Betydningen af, at de vægrer sig herved, har Domstolene ikke haft Lejlighed til at afgøre.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Lægelig diagnose er ikke afgørende for definitionen af et handicap efter forskelsbehandlingsloven - DAHL Advokatfirma
Højesteret har i november 2017 afsagt to afklarende domme om forskelsbehandling på grund af handicap, hvor handicappet relaterer sig til en sygdom. Dommene giver betydelige problemer for arbejdsgivere, som formodes at være bekendte med eksistensen af et handicap, selv hvis der ikke foreligger en lægelig diagnose, der fastslår medarbejderens helbredsmæssige tilstand.
I den ene Højesteretssag havde en medarbejder været igennem en hjerneoperation og som følge heraf udviklet en invaliderende træthed. Arbejdsgiveren var bekendt med årsagen til fraværet (hjerneoperationen), men havde ikke modtaget nogen oplysninger af objektiv karakter omkring lidelsens karakter og omfang.
Under sagen blev det afklaret, at træthed ifølge lægelige oplysninger var en almindelig følge efter denne type operation, men der forelå ikke nogen specifik diagnose for lidelsen. Det fremgik af en speciallægeerklæring, at der ikke var udsigt til bedring, da sygdommen i bedste fald var stationær og i værste fald progressiv.
Den anden sag omhandlede svimmelhed. En medarbejder havde haft problemer med svimmelhed efter en kikkertoperation i knæet. Igen var arbejdsgiveren bekendt med den foretagne operation, men var ikke i øvrigt blevet orienteret om eller forelagt oplysninger omkring lidelsens karakter og omfang.
Der var sparsomme oplysninger om årsagen til medarbejderens sygefravær og om udsigterne til, at medarbejderen kunne genoptage arbejdet på fuld tid.
Forskelsbehandlingslovens handicapbegreb er nærmere fastslået ved retspraksis fra både EU-Domstolen og de danske domstole.
Her fremgår det, at handicapbegrebet også omfatter sygdom, når en lidelse medfører en begrænsning som følge af fysiske, mentale eller psykiske skader, der hindrer en medarbejder i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere. Funktionsbegrænsningen skal desuden være langvarig.
Spørgsmålet i de to Højesteretsafgørelser var, om handicapbegrebet i forskelsbehandlingsloven – når anvendt på sygdom - stiller krav om, at funktionsbegrænsningen skal skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnosticeret.
Højesteret henviste i begge afgørelser til, at der i EU-Domstolens praksis ikke direkte fremgår noget om, at der skal være tale om en lægelig diagnosticeret lidelse. Ved vurderingen af om en medarbejder er handicappet, må der i stedet foretages en konkret vurdering af samtlige omstændigheder, herunder oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner.
I sagen om svimmelhed tog Højesteret ikke stilling til, om svimmelheden konkret udgjorde et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand, da Højesteret fandt, at opsigelsen intet havde at gøre med medarbejderens sygdom eller sygefravær. Opsigelsen var begrundet i medarbejderens adfærd, og der var derfor ikke sket en overtrædelse af forskelsbehandlingsloven.
I sagen om træthed fandt Højesteret, at medarbejderen havde et handicap som følge af hendes træthedstilstand. Der blev navnlig lagt vægt på speciallægeerklæringen, samt at der ikke var nogen udsigt til, at medarbejderen snart ville være i stand til at arbejde på fuld tid.
Da træthedstilstanden udgjorde et handicap, skulle Højesteret tage stilling til, om arbejdsgiveren var bekendt med medarbejderens handicap, samt om arbejdsgiveren havde opfyldt sin tilpasningsforpligtelse.
Arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse og kendskab til handicappet
Efter forskelsbehandlingsloven kan en handicappet medarbejder kun opsiges lovligt, hvis arbejdsgiveren har foretaget hensigtsmæssige tilpasningsforpligtelser forinden, at der skrides til opsigelse. Sådanne tilpasningsforpligtelser kan eksempelvis være nedsat tid og andre skånehensyn.
For at en arbejdsgiver kan anses for at have tilsidesat tilpasningsforpligtelsen, er det en forudsætning, at arbejdsgiveren vidste eller burde vide, at medarbejderen er handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand.
I træthedssagen var arbejdsgiveren bekendt med medarbejderens hjerneoperation og det efterfølgende sygefravær på grund af træthed, der indebar, at medarbejderen arbejdede på væsentlig nedsat tid. Der blev afholdt løbende opfølgningsmøder, hvor arbejdsgiveren fra medarbejderen modtog oplysninger omkring udviklingen i sygdomsforløb. Herudover havde et hjerneskadecenter flere gange rettet henvendelse til virksomheden for at drøfte medarbejderens muligheder for at vende tilbage til arbejdet, men arbejdsgiveren havde afvist tilbud om information og møder.
Både landsretten og Højesteret fandt, at arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet burde vide, at medarbejderens sygefravær var begrundet i en alvorlig følge af en hjerneoperation, ligesom arbejdsgiveren var bekendt med den tidsmæssige udstrækning af sygemeldingen. Arbejdsgiveren burde derfor være bekendt med, at medarbejderen var handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand.
Arbejdsgiveren havde ikke foretaget hensigtsmæssige tilpasningsforpligtelser, da denne afviste at ansætte medarbejderen i fleksjob eller i en deltidsstilling med et realistisk antal arbejdstimer.
Højesteret fandt derfor, at opsigelsen var sket i strid med forskelsbehandlingsloven og udmålte en godtgørelse på 12 måneders løn til medarbejderen.
Konsekvenser af dommene
Med de to afgørelser har Højesteret fastslået, at en medarbejder kan være handicappet, selvom der ikke er tale om en lægeligt diagnosticeret lidelse. Det afgørende er, om lidelsen medfører en langvarig funktionsbegrænsning, der hindrer medarbejderen i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere.
Arbejdsgivere, som vil opsige medarbejdere, der i perioden op til en opsigelse har haft et sygdomsbetinget fravær fra arbejdspladsen, skal overveje, om de vil tage den risiko, at medarbejderen viser sig at lide af en langvarig funktionsbegrænsning.
Sammenligner vi med praksis efter Ligebehandlingsloven, er det ved graviditet fast antaget, at en arbejdsgiver, som opsiger en medarbejder, der er gravid, ikke kan anses for at have overtrådt loven, såfremt arbejdsgiveren ikke vidste, at medarbejderen var gravid. Dette gælder i princippet også, uanset om medarbejderen er en nygift, barnløs 34-årig kvinde, der har angivet morgenkvalme som årsag til sine sygemeldinger.
Anderledes altså nu ved forskelsbehandling. Medarbejderen kan godt være handicappet, uanset at hverken medarbejderen, arbejdsgiveren eller en privat praktiserende eller speciallæge har positiv viden herom, hvis det blot viser sig efterfølgende, at betingelsen om varig funktionsnedsættelse var opfyldt.
Et andet problem som efterlades uløst af denne retspraksis er medarbejdere, som sygemelder sig under henvisning til f.eks. smerter, men hvor tilstanden ikke kan diagnosticeres. Får arbejdsgiveren den mistanke, at sygdommen ikke er reel, vil fraværet af en lægelig diagnose i forbindelse med uvildig lægeundersøgelse ikke længere nødvendigvis kunne give tilstrækkeligt grundlag for at opsige medarbejderen.
Tilbage bliver for arbejdsgiverne at anvende 120-dages reglen i Funktionærlovens § 5, stk. 2. Som beskrevet i en tidligere artikel, har Højesteret opretholdt bestemmelsen som sagligt opsigelsesgrundlag – også hvor fraværet skyldes et sygdomsbetinget handicap, når blot ikke sygdommen er fremkaldt af arbejdets udførelse.
Har du spørgsmål til ovenstående eller behov for at drøfte en konkret sag relateret til arbejds- eller ansættelsesret, er du altid velkommen til at kontakte en af vores specialister.
22. aug. 2018 Sådan tæller du til 120 dage ved deltidssygemelding
10. jun. 2016 Handicappet medarbejder havde ikke krav på nedsat tid

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Elmer Advokater | Erstatning for erhvervsevnetab som følge af en patientskade
nyheder	Elmer Advokaterne Nyheder Højesteret tager ikke fejl…	HØJESTERET TAGER IKKE FEJL…
Højesteret afsagde i går den 15. november 2016 den tredje dom i år om ret til erstatning for erhvervsevnetab som følge af en patientskade.
De tre sager har handlet om forskellige situationer, hvor patientens indtægtstab har været ophørt inden, der af patientskademyndighederne er truffet afgørelse om, der er opstået ret til erstatning for erhvervsevnetab.
I den første sag, der ikke blev ført af Elmer Advokater, blev krav om erstatning for forsinket behandling for kræft (først) anmeldt til Patienterstatningen efter, at patienten var død af kræftlidelsen. Det blev anerkendt, at den alt for sene opdagelse af hans kræft var en fejl, der berettigede til erstatning.
Patientskademyndighederne tilkendte erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til patienten døde og afviste, at boet efter patienten havde ret til erstatning for erhvervsevnetab med den begrundelse, at patienten var død, og at der derfor ikke (længere) var noget fremtidigt indtægtstab, der kunne erstattes som erhvervsevnetabserstatning.
Det tiltrådte Højesteret bl.a. med den begrundelse, at patientskademyndighederne ikke inden patienten døde havde haft mulighed for at træffe afgørelse om erhvervsevnetab af den simple grund, at skaden først blev anmeldt, efter han var død.
SAG 2 I den anden sag, som advokat Karsten Høj førte, fandt Højesteret, at en patient havde ret til erstatning for 75 % erhvervsevnetab selvom han formodentlig kun to måneder efter første afgørelse om afslag på erstatning ville være overgået til folkepension og dermed ikke længere ville have haft erhvervsmæssige indtægter.
Da Ankenævnet et halvt år senere traf afgørelse i klagesagen, ville patienten have været holdt med at arbejde. Men Højesteret fandt, at det var forholdene på tidspunktet for Patienterstatningens afgørelse, der var afgørende.
Patienten fik dermed tilkendt en erstatning på ca. 1,5 mio. kr. reelt for to måneders indtægtstab. Læs mere om den sag her
I Højesteretsdom fra i går, hvor dødsboet efter en ung kvinde igen var repræsenteret af advokat Karsten Høj, skulle der tages stilling til en situation, der mindede om to andre sager.
En ung kvinde på under 30 år fik med for sent diagnosticeret brystkræft og behandlingen heraf blev derfor forsinket. Det anmeldte hun til Patienterstatningen, der den 13. februar 2012 traf afgørelse om, at det var en fejl. Men forsinkelsen havde ikke betydet nogen væsentlig forringelse af hendes tilstand eller en anden behandling end ved rettidig behandling. Det klagede hun over.
Ankenævnet var enigt i klagen og fandt, at forsinkelsen var årsag til, at hun var blevet uhelbredeligt syg af kræftlidelsen. Sagen blev sendt retur til udmåling af erstatning for det. Men på det tidspunkt var hun død af kræftlidelsen 31 år gammel. Patientskademyndigheder tilkendte godtgørelse for varigt mén til boet, men gav afslag på erstatning for erhvervsevnetab. De afgørelser har Højesteret nu erklæret sig enige i.
Under retssagen blev det sandsynliggjort, at der havde været grundlag for at fastsætte hendes erhvervsevnetab til 100 %, da den første (hvad der viste sig at være forkerte) afgørelse blev truffet den 13. februar 2012. Altså inden hun døde. Men pga. den forkerte bedømmelse af forsinkelsens betydning for hendes tilstand, blev afgørelsen om afslag på erstatning for erhvervsevnetab først truffet efter hun var død. Det mindede om sag 1. Mens det på det tidligere tidspunkt den 13. februar 2012 mindede om sag 2.
Højesteret stod dermed overfor et valg. Skulle sag 1 eller 2 være afgørende?
Det blev sag nr. 1 således, at det var det faktiske (forsinkede) afgørelsestidspunkt og ikke det mulige tidspunkt, der blev afgørende. Højesteret fandt derfor, at der ikke inden hun døde var opstået ret til erstatning for erhvervsevnetab og dermed kunne det krav ikke falde i arv til boet efter kvinden (mand og to børn). De har fået tilkendt erstatning for tab af forsørger.
Karsten Højs synspunkt var i kort form, at boet skulle stilles efter forholdene på tidspunktet for den første afgørelse, hvor kvinden stadig var i live. Var der da truffet den rigtige afgørelse, havde det også da været muligt at træffe afgørelse om både varigt mén og 100 % erhvervsevnetab. Dermed var kravet på erstatning for erhvervsevnetab opstået inden kvinden døde.
Det er ikke helt klart, hvorfor sag 3 fik dette udfald. Højesteret kunne have valgt at følge deres dom i sag 2 og lade forholdene på tidspunktet for Patienterstatningens første afgørelse være afgørende. Ved at lade det senere faktiske afgørelsestidspunkt, hvor kvinden var død, være afgørende, bliver kvinden og hendes bo ikke stillet som om den rigtige afgørelse var truffet første gang.
Dommen betyder, at det i den enkelte sag kan blive tilfældigt, om erstatning for erhvervsevnetab tilkendes. Hvis der klages over den første afgørelse, kan også det få betydning for erstatningens størrelse, da det så bliver forholdene på et senere tidspunkt, der bliver afgørende. Det vil særligt have betydning for de patienter, der skal igennem et langt forløb for først at få anerkendt deres skade og efter måske flere/mange år skal have udmålt deres erstatning. Er de på det tidspunkt overgået til folkepension eller døde bliver erstatningen for patientskaden langt mindre end, hvis de rigtige afgørelser var truffet tidligere.
Det forekommer ikke at være en hensigtsmæssig eller rimelig retstilstand, men som anført i overskriften til denne nyhed, så tager Højesteret ikke fejl. Men måske har Højesteret fortrudt deres dom i sag 2, for ellers er det svært at forstå resultatet i sag 3 fra i går.
Kontakt om dommen til partner og advokat Karsten Høj.

matches: Højesteret HØJESTERET Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret