text:
Bonus og feriepenge under udstationering
Højesteret har kort før jul behandlet en tvist om en funktionæransats krav på bonus og feriepenge under en udstationering.
Efter at have været ansat i en bank i ca. 10 år blev en funktionær pr. 1. september 1997 udstationeret til bankens afdeling i London som chefaktiedealer. Det var forventningen, at udstationeringen skulle være af ca. 3 års varighed.
Under sin ansættelse havde funktionæren siden 1993 været omfattet af en bonusordning og havde hvert år fået udbetalt den højst mulige bonus. Bonus var blevet udbetalt på grundlag af en bedømmelse af funktionærens egen indsats.
Af udstationeringsaftalen fremgik intet om funktionærens ret til betaling af bonus.
Ved udstationeringens begyndelse afregnede banken optjent feriegodtgørelse, og under udstationeringen oppebar funktionæren løn under ferie. Endvidere blev det aftalt, at funktionæren ved hjemvendelse ikke ville medbringe optjent ferie.
Den 3. december 1997 blev funktionæren bortvist under påberåbelse af, at han havde handlet i strid med bankens retningslinier for insiderhandel. Banken accepterede senere, at der alene var grundlag for at afskedige funktionæren med almindeligt opsigelsesvarsel. I forbindelse med den efterfølgende afregning betalte banken forholdsmæssig bonus for ansættelsen indtil den 30. august 1997.
Tvisten drejede sig derefter blandt andet om, hvorvidt funktionæren havde krav på feriegodtgørelse og betaling af yderligere bonus for 1997 samt for opsigelsesperioden indtil den 30. juni 1998.
For så vidt angår ferie, fandt Højesteret, at det var blevet aftalt, at funktionæren var undergivet lovgivningen i England. Højesteret lagde således på baggrund af en fortolkning af udstationeringsaftalen til grund, at parterne havde valgt at anvende engelsk ret i forbindelse med retten til ferie og feriegodtgørelse i overensstemmelse med artikel 3 i konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (Romkonventionen). Højesteret fandt endvidere, at der under hensyn til aftalens tilknytning til England sammenholdt med dens indhold ikke forelå sådanne tungvejende grunde, at den danske ferielovgivning skulle finde anvendelse i stedet for den engelske.
For så vidt angår kravet på bonus, stadfæstede Højesteret Landsrettens afgørelse i henhold til grundene.
Landsrettens fandt det ikke godtgjort, at der mellem parterne var indgået en udtrykkelig eller stiltiende aftale om, at funktionæren alene på baggrund af sin egen indtjening skulle være berettiget til bonus under opholdet i London. Landsretten lagde således til grund, at en sådan bonus alene blev udbetalt på grundlag af ”teamets” og ikke den enkeltes præstation, og at der for 1997 ikke blev udbetalt bonus til den afdeling, hvori funktionæren arbejdede. Det fremgår ikke af sagen, hvorvidt der blev udbetalt bonus for 1998.
Hverken Landsretten eller Højesteret konkluderede, at funktionæren ikke var omfattet af en bonusordning under sin udstationering. Udgangspunktet er sædvanligvis, at det ikke bør være den ansattes risiko, at en aftale ikke er formaliseret i en skriftlig aftale. Arbejdsgiverens ændring af en praksis eller vilkårene for udbetaling af bonus bør på denne baggrund alene accepteres såfremt, der er klare holdepunkter herfor.
Det er på den baggrund - i hvert fald ud fra en vedtagelsesmæssig betragtning - overraskende, at banken fik medhold i, at kravet på bonus under udstationeringen var betinget af andet end den ansattes egen præstation.
Det fremgår ikke af dommen, hvorledes funktionæren var blevet gjort bekendt med, at udbetaling af bonus var betinget af indsatsen af det ”team”, han var en del af. De foreliggende præmisser tyder på, at arbejdsgiveren fik medhold i en ændring af en bonusordning, som den ansatte ikke var bekendt med. En sådan ”skjult” forringelse af den ansattes rettigheder er klart uacceptabel. Havde Højesteret derimod konkluderet, at der slet ikke var krav på bonus under udstationeringen, havde resultatet givet bedre mening.
For så vidt angår kravet på bonus under udstationeringen, er afgørelsen et vidnesbyrd om, at der i forbindelse med et sådant stillingsskift bør tages udtrykkelig stilling til, i hvilket omfang de hidtidige ansættelsesvilkår fortsætter på uændrede vilkår. Det gælder særligt i relation til personalegoder og andre supplerende løngoder.
Der var under sagen ikke nedlagt krav om godtgørelse for arbejdsgiverens manglende opfyldelse af oplysningspligten - hvilket var relevant i forhold til, at retten til bonus må betragtes som et væsentlig vilkår for ansættelsen - i henhold til ansættelsesbevislovens § 3, der omhandler arbejdsgiverens oplysningsforpligtelse i forbindelse med udstationering af lønmodtagere.
Højesterets dom er afsagt den 9. december 2003.
Dommen kan rekvireres hos Camilla Groth Poulsen


text:
Medarbejdere har pligt til at medvirke til arbejdsgiver får refusion af sygedagpenge - Gartneri-, Land-, og Skovbrugets Arbejdsgivere
Du er her: GLS-A Nyheder Medarbejdere har pligt til at medvirke til arbejdsgiver får refusion af sygedagpenge
Medarbejdere har pligt til at medvirke til arbejdsgiver får refusion af sygedagpenge
Lagt op d. 25. november 2019
Gør medarbejderen ikke det, kan medarbejderen helt eller delvist miste retten til løn under sygdom. Det er netop afgjort i Højesteret i en sag vedrørende en funktionær.
Sagen omhandlede en arbejdsgiver, som havde modregnet mistet sygedagpengerefusion i en sygemeldt medarbejders løn. Da medarbejderen var funktionær, havde arbejdsgiveren pligtet til at betale medarbejderen fuld løn under sygdom. Funktionæren var blevet sygemeldt som følge af stress og andre psykiske problemer.
Arbejdsgiveren søgte på sædvanlig vis sygedagpengerefusion til at dække omkostningerne ved funktionærens sygdom. Kommunen afviste imidlertid arbejdsgiverens refusionsanmodning, fordi funktionæren ikke rettidigt havde udfyldt et oplysningsskema til kommunen.
Arbejdsgiveren kunne hermed ikke få refusion i en periode, og han valgte derfor at modregne den manglende sygedagpengerefusion i funktionærens løn.
Højesteret fastslog, at det i kraft af loyalitetspligten i et ansættelsesforhold påhviler en medarbejder at opfylde de kommunale krav for at sikre, at arbejdsgiveren modtager sygedagpengerefusion ved sygdom. Sker dette ikke kan arbejdsgiver have et erstatningskrav mod medarbejderen. Efter Højesterets opfattelse har en arbejdsgiver dog kun krav på erstatning, hvis det er rimeligt under hensyn til medarbejderens skyld, stilling og omstændighederne i øvrigt.
I den konkrete sag lagde Højesteret vægt på, at funktionæren ikke havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, idet funktionæren ved en fejl ikke havde udfyldt og indsendt oplysningsskemaet. Derudover lagde Højesteret vægt på, at arbejdsgiveren ikke havde sørget for at yde tilstrækkelig vejledning og hjælp til, at funktionæren kunne opfylde kommunens krav. Dette på trods af, at arbejdsgiveren to gange havde vejledt funktionæren telefonisk om, at hun skulle udfylde oplysningsskemaet.
Højesteret konkluderede, at arbejdsgiveren ikke havde krav på erstatning fra funktionæren for den manglende sygedagpengerefusion, og at arbejdsgiveren derfor ikke havde været berettiget til at modregne den mistede sygedagpengerefusion i funktionærens løn.
GLS-A bemærker:
Højesteret har nu anerkendt, at der under visse betingelser består en ret for arbejdsgiver til at kræve erstatning for mistet sygedagpengerefusion, samt at der kan ske modregning i en funktionærs løn under sygdom.
Modregning er dog kun muligt, hvis medarbejderen har handlet forsætligt eller groft uagtsomt, og hvis arbejdsgiveren har ydet tilstrækkelig vejledning og hjælp til, at medarbejderen har haft mulighed for at opfylde sine forpligtelser.
På baggrund af dommen råder GLS-A alle arbejdsgivere til at sikre sig, at medarbejdere modtager skriftligt rådgivning om, at medarbejderen skal medvirke til kommunens behandling af medarbejderens sygedagpengesag på ”Mit sygefravær”, herunder bl.a. ved udfyldelse af kommunens oplysningsskema. Det kan endvidere anbefales, at der indføjes et afsnit herom i virksomhedens personalehåndbog.
Ved at rådgive medarbejderne om, hvordan der medvirkes ved kommunens behandling af sygedagpengesagen, sikrer arbejdsgiver sig de bedste muligheder for at kræve erstatning af medarbejderen.
Inden der foretages modregning i en funktionærs løn, er det ifølge Højesteret en betingelse, at arbejdsgiveren undersøger, om funktionæren til trods for modregningen får udbetalt, hvad der er nødvendigt for at opretholde en beskeden levefod. Dette er en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde.
GLS-A gør opmærksom på, at medarbejdere omfattet af timelønsoverenskomsterne mellem GLS-A og 3F eller Dansk Metal mister retten til løn under sygdom, hvis de ikke er berettiget til sygedagpenge i perioden. Afgørelsen har derfor ingen betydning for disse medarbejdere. Det er dog fortsat en god idé, at arbejdsgiver gør medarbejderne opmærksom på vigtigheden af at medvirke i kommunens behandling af sagen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Godtgørelse for overtrædelse af vikarlovens ligebehandlingsprincip - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har afsagt dom i første sag om krænkelse af vikarlovens ligebehandlingsprincip.
Vikarloven fastsætter et ligebehandlingsprincip, der indebærer, at vikarer har ret til de samme vilkår og rettigheder, som gælder for øvrige medarbejdere i samme stilling på brugervirksomheden.
Vikar modtog mindre i løn end fastansatte kollegaer
En uddannet laborant blev tilknyttet et vikarbureau og startede som vikar i en fødevarevirksomhed. Vikaren fik en timeløn på 150 kr., men i modsætning til, hvad der gjaldt for virksomhedens fastansatte personale, modtog vikaren hverken pensionsbidrag, laboranttillæg eller godtgørelse for fridage.
Da vikariatet sluttede, anlagde vikarens fagforening sag imod vikarbureauet med krav om efterbetaling af løn og godtgørelse for overtrædelse af vikarlovens ligebehandlingsprincip.
Spørgsmålet i sagen var, om alle løndelene kunne anses for værende indeholdt i timelønnen på 150 kr., eller om vikaren var stillet ringere end sine fastansatte kolleger.
Sø- og Handelsretten: Godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
Sø- og Handelsretten fandt, at vikaren havde modtaget mindre i løn end de fastansatte og gav vikaren delvist medhold i efterbetalingskravet.
Derimod gav Sø- og Handelsretten ikke medhold i, at overtrædelsen kunne sidestilles med en overtrædelse af ligebehandlingsloven og forskelsbehandlingsloven. Sø- og Handelsretten mente imidlertid, at overtrædelsen og de konsekvenser den havde medført, kunne sidestilles med en overtrædelse af ansættelsesbevisloven. Godtgørelsen for overtrædelse af vikarloven blev derfor fastsat til 10.000 kr.
Godtgørelse for overtrædelse af ligebehandlingsprincippet
Højesteret stadfæstede, at vikaren ikke havde haft ansættelsesvilkår, der mindst svarede til de fastansattes og gav derfor vikaren medhold i påstanden om efterregulering af fridage, pension og personligt tillæg.
Vikaren var ifølge Højesteret stillet ringere end de fastansatte medarbejdere i virksomheden, og vikaren havde derfor krav på en godtgørelse for overtrædelse af ligebehandlingsprincippet.
Højesteret udtalte med henvisning til det bagvedliggende EU-direktiv, at ”der skal være tale om en effektiv sanktion, der står i rimelig forhold til overtrædelsen, og som har en afskrækkende virkning.” Desuden lagde Højesteret vægt på, at vikaren måtte anses for at have fået fuld kompensation for det tab, hun havde lidt i forbindelse med overtrædelsen af vikarloven.
På denne baggrund og efter en samlet vurdering blev godtgørelsen fastsat til 15.000 kr.
I modsætning til Sø- og Handelsretten henviser Højesteret ikke direkte til ansættelsesbevisloven ved udmålingen af godtgørelsens størrelse.
Godtgørelsesniveauet ligger dog stadig tættere på, hvad vi er vant til at se i forbindelse med overtrædelser af ansættelsesbevisloven end ved overtrædelser af ligebehandlingsprincipper i anden beskyttelseslovgivning, som f.eks. ligebehandlingsloven og forskelsbehandlingsloven.
Højesteret lægger op til, at godtgørelsen fastsættes efter en konkret vurdering af sagens omstændigheder. Det skal i den forbindelse bemærkes, at vikarbureauets overtrædelse af ligebehandlingsprincippet i denne sag ikke resulterede i en opsigelse af vikaren, og det er typisk i opsigelsessituationer, vi ser de store godtgørelser. Det kan således ikke udelukkes, at godtgørelsesniveauet vil blive væsentligt højere i sager, hvor omstændighederne er anderledes, og hvor en vikar eksempelvis opsiges på grund af påberåbelse af ligebehandlingsprincippet. Dette er dog imidlertid fortsat uafklaret.
Læs Hortens nyhed om vikarloven her


text:
Afholdte Møder - Venstre Sunds og Omegn
Preben Bang Henriksen, advokat (H) og retsordfører mf.
Jeg er sikker på, at vi overalt i det danske land i disse timer kan høre stor ros til vor grundlov
Den er fra 1849, og har haft god virkning på den demokratiske udvikling af Danmark.
Den repræsenterer et normsæt, der stort set har været uforandret i 169 år. Enkelte justeringer er der dog sket undervejs, men i hvert fald ikke de sidste 65 år. Egentlig mærkeligt – for det vil da være synd at sige at samfundet har stået stille.
Nuvel, så kan man vel regne med, at domstolene med Højesteret i spidsen har mod på en fortolkning i pagt med tiden. En fortolkning, så man ser på ånden i bestemmelsen, og mindre på det konkrete ord, der er anvendt.
Ja, det kan man regne med - i USA. Bestemt ikke i Danmark.
Højesterets muligheder for at fortolke den amerikanske forfatning er årsagen til, at mange gymnasieelever i USA kan nævne de fleste af de 9 højesteretsdommere ved navn. Det oplevede jeg selv i 1972, da jeg havde muligheden for at gå i gymnasiet i New York.
Den amerikanske Højesteret er derfor en væsentlig del af magten i USA. Her er der nemlig tradition for at opfatte grundloven (”constitution” fra 1787 med 27 senere tilføjelser) som et ”levende dokument”, som det er op til domstolene at fortolke i pagt med tiden og give indhold ud fra, hvad dommerne mener, er tidens behov.
Den magt betyder, at Højesteret i Washington eksempelvis med mellemrum erklærer delstaters lovgivning for ulovlig og ophæver den. Den magt betyder også, at Trump vandt en enorm sejr, da han for et ½ år siden i senatet fik udnævnt en stærkt konservativ dommer.
Derfor giver udnævnelsen til højesteretsdommer i USA virkelig mulighed for at præge samfundet og samfundets leveregler.
Vender vi os til Danmark, vil vist være lovlig optimistisk at forvente, at en dansk gymnasieelev kan nævne en eneste dommer i Højesteret. Havde jeg ikke været erhvervsmæssig belastet, kunne jeg bestemt heller ikke give navnet på én eneste i dag.
Så hvorfor denne forskel?
Det er fordi den amerikanske højesteret gennem sin mulighed for fortolkning af ”The Constitution” er med til at skabe nye leveregler. I Danmark derimod er systemet baseret på, at en dommer ikke skal ind-fortolke regler og principper i grundloven, hvis de ikke direkte fremgår af grundloven selv. Den skrevne grundlovstekst får dermed væsentlig mere betydning i Danmark end i USA. Hos os gælder det skrevne ord, om jeg så må sige.
Derfor kan dansk lovgivning nemt komme ”på kant med grundloven” uden nogen reel risiko for, at Højesteret i Danmark skrider ind.
Lad mig i det følgende nævne 3 emner, hvor vi efter min opfattelse er ude af kurs, og hvor Højesteret i USA ville have banket lovgiverne i hovedet.
De 3 emner omhandler alle situationer, hvor borgeren kæmper mod Staten.
Først ekspropriation. Det fremgår i dag af grundlovens § 73, at den private ejendomsret er ukrænkelig og at ekspropriation kun kan ske, hvis almenvældet kræver det.
Et problem er imidlertid, at der ikke er retningslinjer for, hvad der forstås ved ”almenvældet”. Oprindelig blev der tænkt på jord til en vej eller til en jernbane. I dag ser vi eksempler på ekspropriationer til fordel for folk, der nok godt kunne tænke sig en golfbane, ekspropriationer til en skydebane eller til et festivalområde, for slet ikke at tale om ekspropriation til private formål.
En landmand kunne ikke blive enig med en storkoncern om prisen på byggejord til en gigant-virksomhed, som ved en handel ville flytte til kommunen. Koncerndirektøren siger pænt farvel til landmanden, men i stedet for at køre hjem med uforrettet sag, lægger han turen omkring det lokale borgmesterkontor og forklarer borgmesteren sagen med den tvære landmand, der ikke ville sælge til koncernens pris. Herefter eksproprierer kommunen ejendommen og videresælger jorden til koncernen. Landmanden fik ekspropriationserstatning svarende til koncernens tilbud.
Har kommunen herved tjent ”almenvældet” – det er et godt spørgsmål.
Ekspropriation kun kan ske ved lov. Men her har vi eksempelvis en permanent bestemmelse i planlovens § 47, der siger, at det til enhver tid siddende flertal i kommunalbestyrelsen kan ekspropriere, hvis det sker til opfyldelse af en lokalplan, som samme flertal har vedtaget. Så er kravet om lovhjemmel i realiteten opfyldt.
Derfor er grundlovens ord: ”den private ejendomsret er ukrænkelig…” i realiteten ganske misvisende. En korrekt betegnelse ville være: ”Den private ejendomsret er krænkelig. Kun hvis borgeren helt klart selv kan bevise, at ekspropriationen ikke tjener almenvældet, så kan borgeren undtagelsesvist måske beholde sin ejendomsret”.
Jeg tror ikke, at en amerikansk højesteret ville tillade, at en borger fik frataget sin ejendom så nemt, som det sker i Danmark.
Så det var det første punkt vi bør se på: ekspropriationsreglen i § 73.
Det andet eksempel på borgeren mod Staten har jeg hentet fra dambrugernes verden.
I 2013 fik en privat dambrugsejer besøg af Staten i skikkelse af Fødevarestyrelsen
Fødevarestyrelsen mente, at produktionen af ørredrogn (strygning) under de foreliggende omstændigheder var i strid med den relevante EU-forordning på området. Det indebar at Styrelsen straks udstedte et (1) påbud om tilbagekaldelse af den rogn, der allerede var solgt med (2) efterfølgende destruktion, (3) et omsætningsforbud fremadrettet, og (4) en en bøde på 10.000 kr.
Virksomheden var dybt uenig i Fødevarestyrelsens fortolkning af reglerne, men gentagne henvendelser kunne ikke formå Styrelsen til at spørge EU-kommissionen om regelanvendelsen var korrekt.
Et år senere blev salgsforbuddet ophævet og bøden tilbagebetalt, idet virksomhedens brancheorganisation – ikke Fødevarestyrelsen – i den mellemliggende tid havde rettet henvendelse til EU-kommissionen og her fået bekræftet, at Styrelsen havde misforstået reglerne.
Besøget og misforståelsen kostede virksomheden 2 mio. kr. pga. omsætningsforbud, destruktion m.v. Virksomheden mente, at man skulle friholdes for det tab, der skyldtes Fødevarestyrelsens misforståelse af egne regler.
Men sådan skulle det ikke gå: Efter Fødevarestyrelsens opfattelse var den (forkerte) afgørelse, som Styrelsen traf på tilsynsbesøget ”et udtryk for Styrelsens retsopfattelse på daværende tidspunkt. Fødevarestyrelsen finder således ikke på noget tidspunkt i forløbet at have handlet på en måde, der kan begrunde et erstatningsansvar”, hedder det i Styrelsens efterfølgende skrivelse til virksomheden.
Min kollega, Eva Kjer Hansen og undertegnede fattede ikke en lyd af det hele. Staten har misforstået reglerne, og borgeren har som følge heraf lidt et tab, som Staten åbenbart ikke hæfter for. Det gør den private virksomhed. Vi fandt derfor anledning til på ny at spørge Fødevarestyrelsen, som forelagde sagen for Kammeradvokaten, der - pudsigt nok - gav sin klient fuldstændig ret med den begrundelse, at vel havde Staten misforstået reglerne, men misforståelsen var undskyldelig, idet reglerne var meget indviklede. Det var ikke så stor en fejl.
Men hvem er nærmest til at bære tabet ved Statens misforståelse af reglerne. Det er borgeren øjensynlig efter Statens opfattelse.
Den var med garanti ikke gået i den amerikanske Højesteret – her havde man ganske givet henvist til forfatningens bestemmelser om individets beskyttelse overfor statsmagten. Men i Danmark ender aben altså hos den private virksomhed.
Så et klart ansvar for Staten, når staten påfører borgeren et tab, det havde været rart at få præciseret i grundloven.
Og hermed glider vi elegant over i det tredje. og sidste forhold, hvor en udenlandsk Højesteret helt sikkert ville spidse ører:
For når dambrugs-virksomheden ikke indbragte sagen for retten trods mange opfordringer, så skal årsagen findes i det forhold, at lodderne desværre ikke er ligelig fordelt, når en borger eller en virksomhed er oppe mod Staten.
Den danske Stats advokat er et privat københavnsk advokatkontor, der har haft de facto monopol på alle Statens advokatopgaver siden 1936. Staten har i over 80 år fraskrevet sig retten til at få oplyst tidsforbrug på den enkelte sag – til gengæld fik man 33 % rabat på salæret. Tænk på et tal og giv så rabat i tankerne.
Summa summarum har det i over 80 år resulteret i at Statens advokat har modtaget et salær hos Staten, der var 4 gange så stort, som borgerens advokat måtte kræve hos sin klient.
Derfor kan man aldrig hamle op mod Statens advokat, der kan allokere langt større resurser på sagen, og i øvrigt har gratis adgang til statsadministrationens videns-database. Over 400 mio. årligt lægger Staten i det samme firma, år efter år.
Derfor turde Dambrugsejeren ikke anlægge sag. Lodderne var i forvejen skævt fordelt. Hans midler var begrænsede – Statens ubegrænsede.
Mon den var gået i udlandet, hvor grundlovene taler om lige adgang til Domstolene? Men i Danmark er ulige adgang øjensynligt ikke noget problem.
Jeg skal for en god ordens skyld oplyse, at regeringen arbejder på at få monopolet brudt. Det sker, men det går meget langsomt.
Summa summarum. I et land, hvor Højesteret ikke blander sig i om en lov eller en handling er grundlovsstridig, var der måske endnu større grund til at se på, om ikke loven trænger til en generel revision. Der er ikke megen hjælp at få fra domstolene.
Jeg har nævnt 3 situationer, hvor borgeren har dårlige kort på hånden i sin kamp mod Staten. Ekspropriation, forkert statslig regelanvendelse, og Statens uanede økonomiske resurser i kampen mod borgeren.
Det var nogle af de bestemmelser, jeg ville fokusere på, hvis vi stod overfor en grundlovsrevision. Og den trænger vi faktisk til.
Venstre-regeringen trådte til den 28. juni 2015 i en svær parlamentarisk situation. Efter 17 måneder, d. 28. november 2016, udvidede vi regeringen til også at omfatte Det Konservative Folkeparti og Liberal Alliance. Både Venstre-regeringen og den nye trekløverregering har leveret konkrete resultater til gavn for hele Danmark. Vi har indfriet valgløfter, og vi har fremlagt forslag på en lang række forskellige…
Formandens beretning – Sunds Venstres Generalforsamling 2014
1. Idet jeg nu afgiver formandens beretning, vil jeg minde om, at formålet med beretningen er at se tilbage på det år der er gået, og her gøre status. Sidste år blev der efterspurgt noget om hvad Venstre vil, i forbindelse med formandens beretning.
Det ville vi imødekomme ved at invitere Kristian Jensen til at give et indlæg i aften. Kristian skulle have været på inden min beretning,…
Alle deltagerne fik lejlighed til at komme op i helikopteren, og opleve hvordan der er inde i…
Kobbelgaard…
Der var…
Grundlovsmøde 2011
25 Venstre folk havde trodset vinterkulden forleden aften og valgt at bruge en aften i den lokale vælgerforening på Søgården.
Venstres Næstformand Kristian Jensen indledte aftenen og fortalte veloplagt om Danmarks udfordringer og regeringens initiativer. Bl.a. sagde Kristian Jensen ? årgangen fra 1946 var 96000 personer, de er nu på vej ud af arbejdsmarkedet. Årgangen fra 1983 var 50.000 personer de er nu på vej ind for at afløse? Fremfor at skære i kernevelfærden…
Grundlovsmøde 2010
Flaget var hejst og kaffen hældt på kande ved venstres grundlovsmøde i Sunds. Ca. 80 deltagere havde fundet plads i skyggen under træerne i Hanne og Niels Østergaards have. Formanden for Venstre i Sunds Michael Krejberg bød velkommen ved bl.a. at minde om, at man kan få meget ud af at lytte til hvad andre har tænkt. Ikke mindst med de 2 taler det i år var lykkedes at få til Sunds. En tale kan ofte give anledning til eftertanke og samtale. Netop samtalen bygger…

matches: Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Københavns Politis crowd control i form af et optisk følge af personer fra gadefesten Reclaim the Streets var efter politiloven en lovlig frihedsberøvelse og efter EMRK end ikke en frihedsberøvelse.
8. februar 2018 Af Henrik Nedergaard Thomsen og Regitze Aalykke Hansen
Gadefesten Reclaim the Streets natten mellem den 17. og 18. oktober 2014 på Amagertorv i Københavns indre by udviklede sig til et opløb, da personer i ly af festdeltagerne kunne udøve hærværk mod bygninger samt kaste med kanonslag, nødblus og flasker og skyde med laserlys mod politiet.
Københavns Politi greb ind mod disse uroligheder. Festdeltagerne blev først omsluttet omkring Amagertorv, og efter overfladisk visitation og en vis sortering blev de ført til Nørrebro ved hjælp af et optisk følge i stedet for at blive spredt med f.eks. diversion. Sagen angik lovligheden af dette indgreb.
Højesterets dom af 7. februar 2018
Højesteret skulle tage stilling til to principielle spørgsmål angående politiets behov for crowd control.
Højesteret tiltrådte, at hele forløbet med omslutningen af festdeltagerne omkring Amagertorv, den overfladiske visitation og grovsortering samt det optiske følge til Nørrebro, skulle bedømmes som ét samlet indgreb, idet de tilstedeværende under hele dette forløb var omsluttet af politifolk og afskåret fra at forlade området eller det optiske følge.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte politiets vurdering af, at det var nødvendigt at gribe ind over for gruppen af personer, der blev tilbageholdt, herunder de erstatningssøgende, at spredning af opløbet ved diversion var utilstrækkeligt under hensyn til risikoen for hærværk og uro andre steder i indre by. Højesteret fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte politiets valg af fremgangsmåde, herunder det optiske følge fra Amagertorv til Nørrebro.
Højesteret lagde vægt på, at gadefesten udviklede sig til et opløb med reel risiko for alvorlig skade på personer og bygninger mv, hvis der ikke blev grebet ind over for festdeltagerne samt at indgrebet havde en forholdsvis begrænset intensitet og varighed.
Højesteret fandt, at politiets indgreb mod festdeltagerne ikke havde karakter af en frihedsberøvelse efter EMRK artikel 5, men var ikke desto mindre en frihedsberøvelse efter politiloven. Højesteret fandt samtidig, at denne frihedsberøvelse var lovlig, fordi den ikke havde varet længere end nødvendigt, og det støttedes af, at der opstod nye uroligheder ved politiets forsøgsvise åbninger af følget inden ankomsten til Nørrebro, og at en grundigere sortering og registrering ville have medført en frihedsberøvelse af en længere varighed end det tidsrum på ca. 1½ time, som den faktisk varede.
Københavns Politis interesser under sagen blev varetaget af advokat Henrik Nedergaard Thomsen og advokat Regitze Aalykke Hansen.
Læs Højesterets dom af 7. februar 2018.


text:
Ny højesteretskendelse om ensidigt indhentede erklæringer - DAHL Advokatfirma
Siden Højesteret ved kendelserne trykt i UfR 2007.2040HK, UfR 2008.2193 HK, og ikke mindst UfR 2008.2393 HK, har givet tilladelse til at anvende ensidigt indhentede sagkyndige erklæringer under rets- og voldgiftssager, har omfanget af disse været stærkt stigende.
Advokat Erik Hørlyck har i artikel trykt i UfR 2014B side 355, redegjort for retstilstanden og i øvrigt påpeget, at anvendelse af tidspunktet for sagens anlæg som uhensigtsmæssigt ved vurdering af, hvorvidt en ensidigt indhentet sagkyndig erklæring kan fremlægges.
Konklusionen er, at praksis, som fastslået i en lang række Højesterets kendelser er, at
”…en part som udgangspunkt ikke er afskåret fra at fremlægge udtalelser og erklæringer om forhold af teknisk, økonomisk og lignende karakter, der inden sagsanlægget er indhentet hos rådgivere eller sagkyndige”
(Bl.a. UfR 2008.2393 HK, og UfR 2011.3074HK)
Ved en netop vedtaget ændring af retsplejeloven (lov nr. 1725 af 27. december 2016), er ovenstående princip nu fastslået ved lov (retsplejeloven § 341a). Ændringen træder i kraft 1. juli 2017.
Hidtidig praksis og de foranstående ændringer til retsplejeloven knytter sig til erklæringer om faktum, modsat skøn, og kræver, at erklæringerne er indhentet før sagens anlæg, hvis de skal kunne fremlægges i sagen.
Ved ændringen er der i øvrigt skabt balance i det skæve forhold, at såfremt en part fremlægger en erklæring, det der er ensidigt indhentet inden sagsanlæg, tillades det modparten at fremlægge en tilsvarende erklæring, uanset denne er indhentet efter sagens indlæg.
Ud over denne mulighed, kan der kan imidlertid fortsat stadigvæk stilles spørgsmål ved, om det er muligt at fremlægge ensidigt indhentede erklæringer, der er indhentet efter sagens anlæg.
Højesteret har ved kendelse af 9. januar 2017 haft lejlighed til at behandle forholdet.
De nærmere omstændigheder for sagen var, at en række husejere, der havde erhvervet nyopførte rækkehuse, havde anlagt sag om erstatning for mangler imod den udførende entreprenør og den projekterende arkitekt (totalrådgiver). Sælger, som havde entreret med såvel entreprenøren som arkitekten, var gået konkurs.
I forbindelse med sagen for byretten, blev der gennemført syn og skøn, hvilket dannede grundlag for byrettens skøn over den erstatning, som der blev tilkendt husejerne.
I forbindelse med ankesagen, ønskede husejerne at fremlægge et egentligt udbedringsprojekt, der var udarbejdet af husejernes rådgiver, efter byrettens dom, og fremlægge et indhentet tilbud på gennemførelse af de i projektet beskrevne arbejder. Husejerne ønskede videre, med baggrund i udbedringsprojektet og tilbuddet, at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden. Husejerne ønskede at få skønsmandens stilling til forskellen mellem eget skøn over udbedringsomkostningerne og det indhentede tilbud.
Den af husejernes benyttede fremgangsmåde er set accepteret og anvendt tidligere.
Entreprenøren og arkitekten protesterede imod fremlæggelse af projekt og tilbud. Landsretten nægtede herefter husejerne at benytte fremgangsmåden, hvilket husejerne, med procesbevillingsnævnets tilladelse, kærede til Højesteret.
Højesteret stadfæstede landsrettens kendelse.
Højesteret begrunder blandt andet med følgende begrundelse:
”Formålet med fremlæggelsen af bilagene må antages at være at påvise en markant forskel på skønsmandens økonomiske opgørelse af udbedringsomkostningerne i forhold til det indhentede tilbud”.
Det skal bemærkes, at husejerne kun havde modtaget (fremlagt) ét tilbud på udbedringsprojektet.
Det er derfor uklart, om Højesteret ville vurdere sagen anderledes, hvis husejerne havde gennemført et udbud og modtaget 3 - 5 tilbud, for derved at sandsynliggøre, at omkostningerne til gennemførelse af udbedring (til markedspris) væsentligt oversteg det niveau, som skønsmanden var kommet frem til.
Husejerne havde videre ikke sandsynliggjort, at udbedringsprojektet alene indeholdt de af skønsmanden anførte nødvendige udbedringsarbejder. Herunder var skønsmanden ikke anmodet om af granske udbedringsprojektet med henblik på at vurdere dette forhold. Det fremgår ikke, hvorvidt Højesteret har tillagt dette forhold direkte betydning.
Højesteret henviser imidlertid til, at husejerne ikke havde dokumenteret, at de havde accepteret det modtagne tilbud. Dette forhold har i sig selv ikke betydning for vurderingen af tilbuddets indhold og (u)overensstemmelsen med skønsmandens konklusioner om udbedringstiltag. Det kan imidlertid ikke afvises, at den manglende accept, af det eneste modtagne tilbud er tillagt betydning derhen, at Højesteret har vurderet, at husejerne end ikke selv har anset tilbuddet for værende udtryk for markedspris og nødvendigt omfang af udbedring, da husejerne ikke har acceptere dette.
Det nægtes derfor husejerne at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden om tilbuddets indhold, ligesom det nægtes husejerne at fremlægge tilbud, og som konsekvens heraf også udbedringsprojektet.
Giver Højesterets kendelse anledning til særlige overvejelser?
Som udgangspunkt ville husejerne kunne benytte fremgangsmåden, såfremt syn og skøn indledende var gennemført ved isoleret bevisførelse, hvilket endda muligt ville kunne udstrækkes til, at fremgangsmåden kunne anvendes, ved indledende isoleret bevisoptagelse, for derefter at få udarbejdet udbedringsprojekt og indhente et enkelt tilbud, forinden stævning blev udtaget, for derefter at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden, efter sagens anlæg.
Denne tilfældige rækkefølge af dispositioner, bør imidlertid ikke være afgørende for, hvorvidt domstolene bør accepterefremlæggelse af en énsidigt indhentet erklæring.
Sager kan endda udvikle sig således, at udarbejdelsen af et udbedringsprojekt er nødvendigt for at komme videre med sagens forberedelse. Ved større, eller mere komplicerede mangelforhold forekommer det med mellemrum, at den udmeldte skønsmand afviser at besvare spørgsmål om udbedringsomkostninger, eller alene giver helt overordnet skøn, idet der samtidigt anvendes besvarelse som, at besvarelse kræver udarbejdelse af egentligt projekt, hvilket ligger udenfor skønsmandens opdrag.
I den situation, eller tilsvarende, må det være helt berettiget at få udarbejdet udbedringsprojekt og fremlægge dette.
Afgørende må være, hvordan projektet indhentes, særligt i hvilket omfang den indhentende part medinddrager sagens modparter og i øvrigt loyalt søger sagens oplyst.
Problemet ved husejernes fremgangsmåde i den konkrete sag var netop, at de havde gennemført hele udbudsprocessen uden samtykke fra eller orientering af de øvrige parters og retten. Herudover var det ugennemsigtigt, hvorvidt den indhentede pris overhovedet udtrykte et reelt tilbud, da husejerne alene havde modtaget ét tilbud. Yderligere var udbudsgrundlaget ikke direkte overensstemmende med skønsmandens konklusioner om, hvilket arbejde der skulle udføres. Endeligt henstår det uklar, hvorvidt husejernes reelt havde påtænkt sig at anvende udbedringsprojektet og tilbuddet som egentlig bevismiddel i konkurrence med skønsmandens erklæringer.
Ses kendelsen i sammenhæng med den nye bestemmelse i retsplejeloven (§ 341a), og Højesterets hidtidige praksis vedrørende ensidigt indhentede erklæringer indhentet inden sagsanlæg, må Højesterets kendelse tages som udtryk for, at muligheden for at fremlægge sådanne indhentede erklæringer, alene er udgangspunktet. Hvis det fremgår af omstændighederne, at erklæringen ikke er indhentet med henblik på loyal oplysning af sagen, men derimod med henblik på (utilbørlig) påvirkning af skønsmænd eller retten, kan erklæringen ikke fremlægges. Dette uanset, hvornår erklæringen måtte være fremlagt.
Konklusionen bør være, at den part der ved overholdelse af det kontradiktoriske princip, loyalt søger at oplyse sagen, tillades vide rammer for bevisførelse, mens den modsatte er tilfældet, for den part, der ikke på tilsvarende vis, medvirker ved sagens oplysning.
DAHL Advokatfirma ved advokat og partner Niels Wulff og advokat Jesper Laursen repræsenterede den udførende entreprenør i forbindelse med kendelsen fra landsretten og Højesteret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.4.4.3 Afskrivningsgrundlag, bygninger og installationer
Dette afsnit beskriver opgørelsen af grundlaget for afskrivninger på bygninger og installationer.
Opgørelsen af afskrivningsgrundlaget
Ejendomsinvesteringsprojekter
Fordeling af købesum på bygninger, grund mv.
Afskrivningsgrundlaget for bygninger anskaffet før indkomståret 1999
Der afskrives særskilt på anskaffelsessummen for hver bygning efter AL § 14 , stk. 1.
Hvorvidt der er tale om en eller flere bygninger afgøres efter principperne nævnt i afsnit C.C.2.4.4.1 "Afskrivningsberettigede bygninger".
Installationer afskrives som udgangspunkt særskilt, medmindre de erhverves sammen med den bygning, som de tjener. Se afsnit C.C.2.4.4.2 "Installationer i bygninger".
Afskrivningen sker på anskaffelsessummens kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af bygningens eller installationens anskaffelsessum lægges sammen med kursværdien af den resterende del af overdragelsessummen, som anført i AL § 45 , stk. 1. Se afsnit C.C.2.4.1 om kontantomregning.
Den kontantværdiomregnede anskaffelsessum fordeles på de anskaffede aktiver. Se om dette i nedenstående afsnit "Fordeling af købesum på bygninger, grund mv."
Hvad medregnes i anskaffelsessummen
Til bygningens anskaffelsessum medregnes efter praksis en forholdsmæssig del af handelsomkostningerne, såsom advokat- og mæglersalær samt stempel- og tinglysningsafgift vedrørende skødet. Udgifter til byggeteknisk gennemgang og til eventuel vurdering af ejendommen kan indgå i afskrivningsgrundlaget.
Det er en forudsætning, at køberen af ejendommen selv har afholdt de pågældende udgifter.
Hvis udgifterne til advokat og mægler eller byggeteknisk gennemgang mv. er afholdt af en udbyder af et ejendomsinvesteringsprojekt som led i udarbejdelsen af det færdige investeringsprojekt, som købes af investorerne, kan investorerne ikke regne de pågældende udgifter med i opgørelsen af anskaffelsessummen, fordi udgifterne ikke kan anses som handelsomkostninger for investorerne. Se SKM2008.465.HR .
Udgiften til en projektudbyders honorar har heller ikke en så nær tilknytning til selve ejendomsoverdragelsen, at den kan regnes med som en handelsomkostning. Honoraret til projektudbyderen er en etableringsudgift, der hverken er fradragsberettiget eller afskrivningsberettiget. Se SKM2008.967.HR .
Prioriteringsomkostninger, herunder kurstab samt udgifter til finansiering og omkostninger i forbindelse hermed, udgør heller ikke en del af anskaffelsessummen. Se SKM2011.10.HR . Se også, SKM2006.310.VLR og SKM2007.467.LSR om samme problemstilling.
Tilsvarende kan udgifter til erhvervelse af en byggegrund heller ikke lægges til anskaffelsessummen for bygninger eller installationer.
Udgifter i forbindelse med eventuel nedrivning af en gammel bygning kan, under visse betingelser, lægges til afskrivningsgrundlaget for en ny bygning. Se SKM2003.79.LR.
En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt skal også opgøre afskrivningsgrundlaget for bygninger og installationer som anført i ovennævnte afsnit.
En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt kan derfor ikke regne betaling for projektomkostninger, rådgivningshonorar, udbyderhonorar og lignende med i sin andel af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi der typisk er tale om betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet med henblik på at give de enkelte deltagere et afkast af deres investering. Se ovennævnte SKM2008.967.HR .
Følgende afgørelser anerkender ikke, at udbudsprovision, rådgivning, konsulentassistance og andre lignende udgifter vedrørende investeringsprojektet er tillagt afskrivningsgrundlaget:
SKM2015.88.SR, udbyderselskab videresolgte vindmølleanparter efter at have ejet anparterne i ca. 1 år og efter at have udarbejdet prospekt og foretaget optimeringer af projektet. Der kunne ikke afskrives på forskellen mellem selskabets købs- og salgspris, der måtte anses som vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. (Sagen vedrørte et investeringsprojekt med vindmøller, men resultatet ville være det samme, hvis der havde været tale om et ejendomsinvesteringsprojekt).
SKM2014.163.LSR , videresalgsavance kunne ikke medtages ved opgørelse af den skattemæssige anskaffelsessum ved opgørelse af genvundne afskrivninger. Da der afskrives på den skattemæssige anskaffelsesum, betyder dette, at videresalgsavancen heller ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
SKM2014.236.HR , ejendomsprojekt. Projektudbyderhonorer kunne ikke indgå i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven. Anskaffelsessummen skulle opgøres ens efter ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven.
SKM2014.362.HR , hvor projektudbyderen havde købt en ejendom og videresolgt den få måneder efter til investorerne til en forøget pris, hvilket af landsretten blev anset som honorar for den overordnede strukturering mv.
SKM2012.588.ØLR , hvor avance ved videresalg reelt havde karakter af honorar til projektudbyderen
SKM2012.516.BR , hvor udbyderhonorarer med urette var indgået i afskrivningsgrundlaget
SKM2012.515.BR , hvorefter anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven skal opgøres tilsvarende som efter afskrivningsloven, hvorfor udbyderhonorar ikke kan indgå heri. SKM2014.517.ØLR, SKM2014.736.ØLR og SKM2013.627.BR (anket) er eksemper herpå.
SKM2011.32.BR
SKM2009.562.HR , hvor investorer i et investeringsprojekt betaler mere end ejendommens værdi, hvilket ikke kan indgå i afskrivningsgrundlaget
SKM2008.776.LSR , hvor udbyderhonorar ikke kunne tages med i afskaffelsessummen ved opgørelse af en kommanditists andel af genvundne afskrivninger samt avance ved kommanditselskabets salg af en ejendom
SKM2008.579.LSR , hvor Landsskatteretten i princippet accepterede, at en prisstigning inden videresalget til investorerne kan indgå i afskrivningsgrundlaget. Forudsætningerne for dette var imidlertid ikke opfyldt i den konkrete sag
SKM2007.468.LSR , hvor udgiften til skødestempel, rådgivende ingeniører (honorar for byggeteknisk gennemgang) og berigtigende advokat dog kunne indgå i afskrivningsgrundlaget
SKM2006.649.VLR , hvor udgifter til berigtigende advokat og til arkitekt for en tilstandsrapport dog kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
Investorer kan ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for en investeringsejendom medregne:
Sædvanligt honorar til en arkitekt for byggeteknisk gennemgang af ejendommen
Sædvanligt mæglersalær, forudsat at det konkret kan godtgøres, at der er udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
Udgifter til advokat for udarbejdelse af skøde.
Derimod kan udgifter til konsulentbistand vedrørende gennemgang af ejendommens lejekontrakter, gennemgang af finansieringsmuligheder, udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen og udgifter til identifikation af ejendommen ("finders fee") ikke indgå i afskrivningsgrundlaget. Se SKM2008.389.SR . Se også SKM2011.587.HR om "finders fee".
En investor, der udover sit indskud i forbindelse med indtræden i et kommanditselskab betaler yderligere beløb, fx en risikopræmie til de oprindelige kommanditister, kan ikke lægge dette beløb til afskrivningsgrundlaget. Se SKM2009.498.VLR .
Landsskatteretten fandt, at den købesum, som udbyderen og investorerne i et investeringsprojekt havde aftalt, ikke kunne lægges til grund ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi
parterne havde en fælles interesse i at fastsætte et højt afskrivningsgrundlag for ejendommen
investorernes købesum svarede til, hvad der var forudsat i tegningsprojektet
udbyderen kort tid efter købet af ejendommen videresolgte den til investorerne.
Det blev herefter lagt til grund, at den aftalte købesum indeholdt et honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet.
I samme sag kunne et honorar på 300.000 kr. for markedsundersøgelser heller ikke indgå i den afskrivningsberettigede anskaffelsessum for ejendommen, da det ikke havde den fornødne snævre tilknytning til berigtigelsen og gennemførelsen af ejendomskøbet. Se SKM2009.576.LSR
Et beløb benævnt "compensation payment" var betalt til sælgeren af en ejendom. Ejendommen var købt af et K/S i England, hvori skatteyderen deltog som kommanditist. Beløbet kunne ikke lægges til skatteyderens anskaffelsessum for ejendommen eller trækkes fra som kurstab på gæld i fremmed valuta. Se SKM2009.811.LSR .
Udgifter til "investorrejse" kan hverken trækkes fra eller afskrives hos investorerne. Se SKM2011.487.VLR og SKM2013.200.ØLR.
I meddelelsen SKM2008.390.SKAT og i styresignalet SKM2009.261.SKAT er der en nærmere gennemgang af retsstillingen for, hvordan investorer i anpartsprojekter skal opgøre afskrivningsgrundlaget.
I meddelelsen SKM2008.390.SKAT defineres "brugte anparter" som anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Med denne formulering afgrænses begrebet således, at der ikke er tale om køb af "brugte anparter", når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvori udbyder selv ejer anparterne.
Praksisændringen har kun betydning for overdragelser af "brugte anparter" på den måde, som begrebet er defineret i SKM2008.390.SKAT .
SKM2008.984.LSR er et eksempel på den tidligere praksis, hvorefter afskrivningsgrundlaget ikke skulle reduceres med betalingen for udbyderhonorar mv., da der var tale om køb af "brugte anparter". Se tillige SKM2014.736.ØLR, der vedrørte opgørelse af avancen efter ejendomsavancebeskatningsloven i et tilfælde, hvor der skete videresalg af "brugte anparter".
Ved sin opgørelse af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven skal sælgeren af en "brugt anpart" ifølge gældende praksis ikke regne den del af den modtagne betaling med, der kan henføres til udbyderhonorar mv. Se SKM2010.423.SR . Dette skyldes, at denne del af betalingen ikke kan henføres til den faste ejendom. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. skal derfor ikke indgå i opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen. Om praksis for anparter afstået forud for offentliggørelsen af styresignalet SKM2009.261.SKAT den 14. april 2009, se SKM2013.179.LSR .
Hvis der er tale om salg af en "brugt anpart", der er erhvervet før praksisændringen, er ingen del af den samlede anskaffelsessum henført til udbyderhonoraret. Se nedenstående afsnit om fordeling af købesummen på bygninger, grund mv.
Efter praksisændringen skal anpartens samlede salgssum derimod fordeles på den faste ejendom og på udbyderhonorar mv.. Heller ikke i denne situation skal den del af betalingen, der kan henføres til udbyderhonorar mv., regnes med ved opgørelsen af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. er også i disse tilfælde, opgørelsen af den skattepligtige indkomst uvedkommende, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen.
I SKM2009.729.LSR blev en merpris, der var betalt til udbyder i forbindelse med erhvervelse af nogle anparter, anset for at vedrøre formidling af anparterne (udbyder købte anparterne og videresolgte dem efter to dage). Beløbet kunne derfor ikke regnes med ved opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven.
Sælgeren af "brugte anparter" skal ikke regne den del af salgssummen, der kan henføres til udbyderhonoraret, med i indkomstopgørelsen. Se SKM2011.644.SR .
SKM2015.88.SR vedrørte anparter, som et såkaldt udbyderselskab videresolgte efter at have ejet anparterne i ca. 1 år på baggrund af et udarbejdet projekt og efter forudgående optimeringer af projektet. Der var under disse omstændigheder ikke tale om køb af "brugte anparter".
Når aktiver, der er omfattet af afskrivningsloven overdrages, skal sælger og køber fordele den samlede kontantomregnede salgssum på de aktiver, der er omfattet af overdragelsen. Fordeling skal ske i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde. Se AL § 45 , stk. 2-4.
Fordelingen skal bl.a. foretages på bygninger og installationer. Hvis overdragelsen omfatter grund, bolig, kvote, betalingsrettighed eller beholdninger, skal fordelingen også omfatte disse aktiver.
For handler den 1. januar 2000 eller senere skal der aftales en overdragelsessum for blandet benyttede bygninger , for henholdsvis boligdelen og den erhvervsmæssigt benyttede del af bygningen. Se AL § 45 , stk. 2.
C.C.2.4.4.4 om delvis afskrivning på bygninger og installationer
C.C.2.4.1.3.2 "Fordeling af anskaffelsessummer og afståelsessummer", hvor AL § 45 , stk. 2-4 også er omtalt.
Ved den fordeling, der foretages ved salget af en anpart i en fast ejendom, skabes der parallelitet mellem på den ene side sælgerens afståelsessum og på den anden side køberens anskaffelsessum for anparten i relation til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven. Sælgerens afståelsessum for andelen i ejendommen, svarer således til køberens anskaffelsessum for samme andel. Se SKM2009.261.SKAT og SKM2010.423.SR .
Ved køb af en anpart i en ejendom skal en del af betalingen anses for at være betaling for at deltage i et anpartsprojekt. Se afsnittet ovenfor om "brugte anparter". Dette gælder både i forhold til køber og sælger.
Udgangspunktet er, at den fordeling, som parterne aftaler mellem henholdsvis værdien af at deltage i projektet og værdien af selve ejendommen, skal lægges til grund. Det må antages, at værdien af at deltage i projektet er faldende over tid. Se SKM2009.261.SKAT og SKM2010.423.SR .
I SKM2002.530.VLR havde uafhængige parter, i forbindelse med overdragelsen af en gård, fordelt købesummen på bl.a. driftsbygningerne i slutsedlen. Sælgeren gjorde gældende, at han ved avanceopgørelsen var berettiget til at lægge til grund, at bygningerne var solgt til en "garageværdi", dvs. en væsentlig mindre overdragelsessum end aftalt, hvilket betød, at der ikke skulle ske beskatning af genvundne afskrivninger. Selv om han til støtte for sit synspunkt kunne henvise til en skønserklæring, fandt landsretten, at fordelingen i slutsedlen skulle lægges til grund ved ansættelsen.
Reglen om, at der afskrives på bygningens eller installationens anskaffelsessum, gælder også for bygninger anskaffet før indkomståret 1999. Dette gælder:
Bygninger, der allerede var afskrivningsberettigede forud for indkomståret 1999
Bygninger, der ikke var afskrivningsberettigede efter den tidligere afskrivningslov, men som fra og med indkomståret 1999 inddrages i kredsen af afskrivningsberettigede bygninger.
Hvis en sådan bygning er anskaffet den 1. januar 1982 eller senere, skulle anskaffelsessummen kontantomregnes efter den tidligere AL § 19 A . Omregningen til kontantværdi skulle ske til kursværdien på anskaffelsestidspunktet.
For bygninger, der er anskaffet i tidsrummet fra og med den 1. januar 1982 til og med den 8. juni 1994, skulle kontantomregningen foretages efter reglerne i den nu ophævede bekendtgørelse nr. 523 af 28. september 1982 fra Skatteministeriet.
For bygninger erhvervet fra og med den 9. juni 1994 til og med indkomståret 1998 skulle den nu ophævede bekendtgørelse nr. 486 af 31. maj 1994 fra Skatteministeriet anvendes til kontantomregningen.
Hvis kontantomregningen skulle ske på grundlag af det tabelmateriale, der tidligere blev udsendt kvartalsvis af SKAT, var den skattepligtige imidlertid berettiget til at anvende den kontantomregnede handelsværdi for den konkrete fordring. Se TfS 2000, 527 LSR.
Anskaffelsessummer for bygninger og installationer erhvervet før den 1. januar 1982 skal ikke kontantomregnes. Se AL § 61 .
For sammenbyggede bygninger, der efter de hidtil gældende regler blev anset for at være én bygning, men som efter den nye afskrivningslov anses for at være selvstændige bygninger (fx bygninger, der er forbundet med mellemgange og lignende), skal afskrivningsgrundlaget og de foretagne afskrivninger fordeles mellem bygningerne.
En investor havde købt sig ind i et kommanditselskab, der havde erhvervet en fast ejendom. Som følge af sin indtræden som kommanditist havde han bl.a. påtaget sig at tage del i udgifterne til gennemførelse og berigtigelse af ejendomskøbet, og han havde påtaget sig at tage del i udgiften til honorar for udvikling og udbud af et investeringsprojekt vedrørende ejendommen. Ved videresalg kunne udbyderhonoraet ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen. Der var efter Højesterets opfattelse ikke holdepunkter for at anlægge en anden bedømmelse af, hvad der indgår i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven end af, hvad der indgår efter afskrivningsloven.
Tidligere SKM2012.84.ØLR
SKM2014.362.HR
En udbyder af et ejendomsinvesteringsprojekt havde købt en investeringsejendom i Finland for 246.180.000 kr. og videresolgt den til investorerne for 288.030.600 kr. I forbindelse med investeringsprojektet nogle få måneder senere. Forskellen mellem købesummen og videresalgsprisen skulle bedømmes som honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Beløbet indgik derfor hverken i opgørelsen af afskrivningsgrundlaget efter afskrivningsloven eller i opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven.
Højesteret fandt, at det ikke var udtryk for en praksisændring med tilbagevirkende kraft, at en udgift, som udbyderen af et projekt med investering i fast ejendom betegnede " finders fee ", ikke kunne lægges til afskrivningsgrundlaget eller trækkes fra. Østre Landsret havde i den indankede dom anset honoraret for at være et honorar til selskabet i dets egenskab af projektudvikler og projektudbyder. Honoraret indgik derfor ikke i den afskrivningsberettigede del af købesummen.
Et honorar til en konsulent for rådgivning om og formidling af finansiering af et ejendomsinvesteringsprojekt kan ikke regnes med i afskrivningsgrundlaget, da udgiften knytter sig til finansieringen og ikke angår berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomshandlen.
Se tilsvarende i SKM2009.522.ØLR
Sagen vedrørte et kommanditselskab, der var stiftet den 11. oktober 2000. Ved bindende købstilbud af 10. november 2000 købte kommanditselskabet en ejendom i England for 3.050.000 £, svarende til 37,4 mio. kr. , og modtog skøde den 11. december 2000. Den 15. december 2000 underskrev skatteyderen en tegningsaftale om køb af ti anparter i kommanditselskabet. Ifølge prospektet erhvervede investorerne ejendommen med tilbagevirkende kraft til stiftelsen af kommanditselskabet den 11. oktober 2000 for 37,4 mio. kr., svarende til den pris udbyderen havde betalt. Investorernes samlede anskaffelsessum for anparterne udgjorde 42,1 mio. kr .
Skatteyderens advokat gjorde gældende, at der - på trods af det anførte i prospektet om tilbagevirkende kraft - var tale om en "videresalgssituation", hvor udbyderen havde været ejer af ejendommen, inden den blev videresolgt til investorerne. Dette skyldtes, at aftalen om tilbagevirkende kraft var motiveret af praktiske grunde og kun havde den effekt, at de ind- og udtrædende kommanditister i økonomisk henseende blev stillet, som om tegningen af anparterne fandt sted den 11. oktober 2000. Advokaten gjorde på den baggrund gældende, at investorerne havde købt "brugte anparter" og kunne afskrive på hele købesummen på 42,1 mio. kr.
Højesteret fandt, at investorerne havde købt sig ind i en erhvervsvirksomhed ved, i overensstemmelse med beskrivelsen i prospektet, at
erhverve ejendommen for den pris på 37,4 mio. kr., som udbyder havde skaffet den til
påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse
påtage sig at betale omkostninger og honorarer, som havde karakter af vederlag for investeringsprojektets udvikling og udbud.
Det var under disse omstændigheder uden betydning, om kommanditselskabets køb af ejendommen skete før eller efter investorernes anpartstegning. Betaling til en engelsk mægler for arbejdet med at finde mulige investeringsejendomme og andre opgaver, som angik etableringen af erhvervsvirksomheden, skulle behandles på samme måde som udgiften til projektudbyderens honorar . Denne betaling var derfor ikke en handelsomkostning og kunne ikke regnes med ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget. Honoraret til udbyderen kunne ikke indgå i afskrivningsgrundlaget, ligesom et honorar vedrørende oplysninger om kreditværdighed ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget, da der var tale om omkostninger forbundet med finansieringen af ejendommen.
Se tilsvarende SKM2014.146.LSR
Da Højesteret lagde til grund, at et udbyderhonorar vedrørte den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet , kunne der ikke være tale om en udgift, der kunne knyttes til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Højesteret fandt, at der derimod var tale om en etableringsudgift.
Højesteret henviser i dommen til SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR .
Højesteret stadfæstede ikke den indankede landsretsdom i henhold til grundene. Da der ikke havde været afholdt udgifter til mæglerhonorar i traditionel forstand, havde landsretten fundet, at en del af det omtvistede beløb i princippet kunne omfatte et honorar, der kan sidestilles med et mæglerhonorar. Da der imidlertid ikke under sagen var fremlagt eller foretaget en nærmere specifikation eller opdeling af det samlede honorar, fandt landsretten dog ikke, at der var grundlag for, at nogen del heraf kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget. Ved ikke at nævne noget om, at det sparede mæglerhonorar kan indgå i afskrivningsgrundlaget, tager Højesteret efter Skatteministeriets opfattelse afstand fra, at et beløb, der svarer til sparede mæglerudgifter, kan indgå i afskrivningsgrundlaget i tilfælde, hvor der ikke udover udgiften til udbyderhonorar har været afholdt udgifter til ejendomsmægler.
Se tilsvarende SKM2014.116.BR
SKM2014.736.ØLR En skattepligtig videresolgte i 2006 og 2007 anparter i et kommanditselskab. Hun havde selv erhvervet anparterne i 2004. Ifølge overdragelsesaftalerne fra 2006 og 2007 skulle hele anskaffelsessummen henføres til den faste ejendom. Der var ikke i aftalerne eller i de oplysninger, der i øvrigt var fremkommet, holdepunkter for at antage, at der i anskaffelsessummen indgik et vederlag for den værdi det repræsentererede at indtræde i et struktureret og tilrettelagt investeringsprojekt. Aftalerne indebar, at erhververne i henhold til den dagældende praksis om "brugte anparter" kunne lade den således opgjorte anskaffelsessum indgå i afskrivningsgrundlaget, idet eventuelle omkostninger, som den oprindelige investor havde afholdt (udbyderhonorer, finansieringsomkostninger og markedsføringsomkostninger) blev anset for etableringsomkostninger, der én gang for alle var blevet betalt af denne. Under disse omstændigheder kunne den skattepligtige ikke anses for at have løftet bevisbyrden for, at en del af afståelsessummen vedrørte værdien af at kunne deltage i et struktureret og tilrettelagt investeringsprojekt. Ved opgørelsen af ejendomsavancen skulle hele salgssummen derfor anses for at vedrøre den faste ejendom.
SKM2013.504.BR
SKM2013.200.ØLR Den skattepligtige havde ved sit køb af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt blandt andet betalt udbyder et honorar for etablering af virksomheden. Dette honorar kunne ikke medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige avance ved salg af ejendommen. Landsretten henviste til SKM2008.967.HR og SKM2009.562.HR og bemærkede, at principperne for opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven er de samme som dem, der gælder efter afskrivningsloven. Udgifter til en investorrejse kunne heller ikke medregnes ved investorernes opgørelse af anskaffelsessummen.
SKM2012.515.BR
SKM2012.588.ØLR
Udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt havde som enekommanditist købt og videresolgt en udlejningsejendom til 10 investorer. Avancen ved videresalget havde reelt karakter af honorar til projektudbyderen for arbejdet med den overordnede tilrettelæggelse og strukturering af investeringsprojektet og kunne hverken helt eller delvist medregnes ved opgørelsen af investorernes anskaffelsessum efter SKM2008.967.HR.
Se tilsvarende i SKM2012.533.VLR
En investor havde erhvervet anparterne fra den oprindelige udbyder ved en "tegningsaftale". Retten fandt, at anparterne var erhvervet ved tegning og ikke ved overdragelse. Det udbyderhonorar , der var betalt, var en omkostning, der angik etablering af selve virksomheden og ikke en udgift, der kunne knyttes til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Ved opgørelsen af investorens avance ved videresalg af anparterne kunne udbyderhonoraret ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen. Efter forarbejderne til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven måtte det antages, at det har været lovgivers hensigt, at anskaffelsessummen i henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven skal opgøres efter ensartede principper.
SKM2011.487.VLR
Udgifter til " investorrejse " for investorerne i en ejendom i Skotland blev anset for en intern omkostning for projektudbyderen. Udgifterne var derfor hverken fradragsberettigede eller afskrivningsberettigede for investorerne. Det var i den forbindelse uden betydning, at udgifterne til investorrejsen kunne rummes i udbyderhonoraret.
SKM2009.498.VLR
En kommanditist, der ud over sit indskud i forbindelse med sin indtræden i kommanditselskabet yderligere betalte et beløb beregnet som 5 pct. af indskuddet som en risikopræmie til de oprindelige kommanditister, er ikke berettiget til at regne risikopræmien med i afskrivningsgrundlaget. Beløbet blev anset som en etableringsudgift af vindmølleprojektet.
Sagen vedrørte et vindmølleprojekt (driftsmidler), men det tilsvarende ville gælde, hvis der havde været tale om et ejendomsinvesteringsprojekt.
SKM2007.41.ØLR
Sagsøgeren, der var kommanditist i et 10-mandsprojekt vedrørende en investeringsejendom, havde ikke krav på forholdsmæssig fradragsret for sin andel af udgifterne til udbyderen af 10-mandsprojektet, hverken efter LL § 8 I om fradrag for markedsundersøgelser, LL § 8 J om fradrag for udgifter til advokat og revisor, eller efter ligningspraksis vedrørende afskrivningsret for sædvanlige handelsomkostninger som tillæg til en afskrivningsberettiget fast ejendoms anskaffelsessum efter dagældende AL §§ 18 og 19 A.
Landsretten fandt, at udbyderens omkostninger til markedsundersøgelser var udbyderens egne interne omkostninger , der ikke kunne trækkes fra af det 10-mands K/S, der efterfølgende erhvervede ejendommen, samt at der ikke var fremlagt fornøden dokumentation for udgiften til advokat for at stifte K/S'et og til revisor for at udarbejde budgetter for kommanditisterne.
Udbyderhonoraret kunne heller ikke lægges til anskaffelsessummen for ejendommen, da der ikke forelå en sådan handelsomkostning, der efter sædvanlig ligningspraksis kan lægges til en fast ejendoms afskrivningsberettigede anskaffelsessum.
Sagsøgeren, der var kommanditist i et ejendomsprojekt, fik ikke medhold i, at han til sin andel på 1/10 af afskrivningsgrundlaget for ejendommen kunne regne den forholdsmæssige andel af et beløb på knap kr. 4 mio. med, som kommanditselskabet havde betalt i " projektomkostninger, rådgivningshonorar og udbyderhonorar ".
Beløbet kunne hverken trækkes fra som en driftsomkostning efter SL § 6 , stk. 1, litra a, eller regnes med til ejendommens skattemæssige afskrivningsgrundlag
i overensstemmelse med den særlige ligningspraksis om, at sædvanlige handelsomkostninger, som stempelomkostninger, ejendomsmæglerhonorar samt honorar til berigtigende advokat regnes med til afskrivningsgrundlaget.
Skatteministeriet anerkendte for landsretten, at en række mindre beløb til berigtigende advokat og tilstandsrapport samt til revisor kunne trækkes fra efter den nævnte praksis samt i medfør af LL § 8 J.
Landsretten fandt herudover konkret, at en udgift til en byggeteknisk gennemgang af ejendommen ved en tegnestue var fradragsberettiget efter den omhandlede ligningspraksis.
Se tilsvarende i SKM2007.41.ØLR
SKM2006.310.VLR
Projektudbyderhonorar i forbindelse med ejendomsinvesteringsprojekt indgik ikke i afskrivningsgrundlaget.
I forbindelse med overdragelsen af en gård mellem uafhængige parter havde parterne fordelt købesummen på de overdragne aktiver i slutsedlen. Sælgeren gjorde gældende, at afskrivningsgrundlaget ikke skulle opgøres efter denne fordeling og støttede sig til en skønserklæring.
Landsretten fastslog, at den pågældende fordeling i slutsedlen var en del af overdragelsesaftalen, og at det anførte beløb måtte anses som udtryk for parternes vedtagelse om afståelsessummen for driftsbygningerne . Denne værdi havde køber da også anvendt som sit afskrivningsgrundlag. Skattemyndighederne havde ikke anfægtet fordelingen af købesummen. På denne baggrund kunne det forhold, at skønsmanden havde anslået bygningernes almindelige handelsværdi til en anden og væsentlig lavere værdi ikke føre til, at skattemyndighedernes ansættelse kunne tilsidesættes.
Tre kommanditselskaber ejede hver en erhvervsejendom, som blev afstået i henholdsvis 2005, 2006 og 2007. Frem til afståelsen havde selskabsdeltagerne løbende foretaget skattemæssige afskrivninger på ejendommene. I afskrivningsgrundlaget havde de ladet såkaldte udbyderhonorarer indgå. Det var uomtvistet i sagen, at medtagelsen af disse udbyderhonorarer i afskrivningsgrundlagene var?sket med urette, hvorfor de årlige afskrivninger havde været for store .
Som følge af fristreglen i SFL § 26, stk. 1, var skattemyndighederne ved de senere afgørelser, i hvilke sagsøgerens genvundne afskrivninger blev forhøjet i forhold til det selvangivne, afskåret fra at foretage ansættelser af de enkelte indkomstår, hvori de løbende afskrivninger var foretaget. Tvisten for alle tre indkomstår bestod derfor i, hvorvidt skattemyndighederne ved de senere ansættelser af sagsøgerens genvundne afskrivninger i salgsårene var afskåret fra at opgøre ejendommenes nedskrevne værdier, jf. AL § 21, stk. 2, uden indregning af udbyderhonorarer og på baggrund af de faktisk foretagne (for høje) afskrivninger.
Retten gav Skatteministeriet medhold i, at opgørelsen af sagsøgerens genvundne afskrivninger skulle ske i salgsårene, og at opgørelsen af de nedskrevne værdier var sket korrekt. Det forhold, at sagsøgeren i de tidligere indkomstår, der ikke kunne ansættes, havde anvendt et forkert afskrivningsgrundlag, kunne derfor ikke føre til, at skattemyndighederne efter SFL § 26 var afskåret fra at foretage de skete korrektioner i salgsårene. Herudover var Skattemyndighederne ikke med henvisning til det skatteretlige forventningsprincip eller de forvaltningsretlige principper om tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter afskåret fra at foretage en fornyet ansættelse af sagsøgerens genvundne afskrivninger i indkomståret 2006, selvom myndighederne i en forudgående afgørelse ikke havde fundet anledning til at foretage denne forhøjelse.
Ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance i henhold til ejendomsavancebeskatningsloven efter salg af en ejendom, der var indgået i et ejendomsinvesteringsprojekt, kunne investor hverken medregne udbyderhonoraret ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum eller fradrage udbyderhonoraret ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum.
Honoraret til udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt skulle ikke regnes med som en købsomkostning ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige ejendomsavance efter salget af investeringsejendommen.
Det kunne ikke føre til et andet resultat, at den pågældende investor først var indtrådt som kommanditist i investeringsprojektet et år efter det begyndte, og at han derfor ikke havde deltaget fra starten. Retten bemærkede, at det efter forarbejderne til henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven må antages, at det har været lovgivers hensigt, at anskaffelsessummen skal opgøres efter ensartede principper i de to love, og at udbyderhonorar ifølge SKM2008.967.HR er en etableringsudgift og ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet.
Ved salg af anparter i ejendomme skulle den aftalte fordeling af overdragelsessummen lægges til grund, således at afståelsessummen ikke skulle korrigeres for udbyderhonorar m.v. Aftalen om salg af anparterne blev indgået pr. 1. januar 2008, og var således ikke omfattet af den praksisændring, der skete med udsendelsen af styresignalet SKM2009.261.SKAT den 14. april 2009.
SKM2009.811.LSR
Et beløb benævnt " compensation payment " betalt til sælgeren af en ejendom erhvervet af et K/S i England, hvori klageren deltog som kommanditist, kunne ikke lægges til anskaffelsessummen for ejendommen eller trækkes fra som kurstab på gæld i fremmed valuta.
SKM2009.729.LSR
Ved opgørelsen af ejendomsavancen i forbindelse med salget af en ejendom ejet af et kommanditselskab, hvori klageren via udbyderen havde erhvervet " brugte anparter ", ansås en merpris betalt til udbyderen for at vedrøre formidlingen af de pågældende anparter, og beløbet kunne derfor ikke lægges til anskaffelsessummen.
En kommanditists anskaffelse af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt ansås ikke som køb af "brugte anparter", og den del af anskaffelsessummen, der ansås for at vedrøre udbyderhonorar mv., kunne derfor ikke tages med i afskrivningsgrundlaget .
SKM2008.984.LSR
Klager købte anparter i et kommanditselskab pr. 1/10 2001. Sælger var en investor, som i 1999 havde erhvervet anparterne fra udbyder af projektet. Retten fandt, at der var tale om køb af brugte anparter , og derfor skulle der ikke ske regulering af afskrivningsgrundlaget for udbyderhonorar mv.
SKM2008.776.LSR
Ved opgørelse af en kommanditists andel af genvundne afskrivninger samt avance ved kommanditselskabets salg af ejendom kunne udbyderhonorar ikke tages med i anskaffelsessummen .
Landsskatteretten accepterede i princippet, at en dokumenteret prisstigning vedrørende perioden fra en projektudbyders erhvervelse af en ejendom og frem til salget til investorerne , kunne indgå i investorernes afskrivningsgrundlag. Det er dog en forudsætning, at
der er tale om en ejerperiode af en vis længde
udbyderen skattemæssigt behandler salget til investorerne som en afståelsessum ved salg af fast ejendom og opgør avancen efter de regler, der gælder for dette
at ejendommens driftsresultat fordeles i overensstemmelse med den aftale, der er indgået om overdragelse af ejendommen.
Da disse forudsætninger ikke var opfyldt i den konkrete sag, kunne en påberåbt værdistigning ikke indgå i investorernes afskrivningsgrundlag.
Honorar for rådgivning og konsulentassistance samt vederlag for garantiprovision kunne ikke regnes med i det skattemæssige afskrivningsgrundlag for et tysk vindmølleprojekt . Udgifter til projektudvikling i forbindelse med etablering af et vindmølleprojekt, der skulle udbydes til passive investorer, kunne ikke anses som et aktiv omfattet af AL § 40 , stk. 2.
Sagen vedrørte opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for en kommanditists andel i kommanditselskabets faste ejendom. Udbyderhonorar blev ikke godkendt tillagt afskrivningsgrundlaget . Sagen vedrørte også spørgsmålet om fradrag for administrationsudgifter m.m.
Stempel og tinglysningsomkostninger, som blev afholdt i forbindelse med købet af en ejendom, kunne indgå i afskrivningsgrundlaget. Udgiften til tingbogsgebyr vedrørende pantebrev samt lånesagshonorar kunne efter Landsskatterettens opfattelse ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen, da der var tale om låneomkostninger.
Landsskatteretten godkendte dog, at advokatudgifter indgik i afskrivningsgrundlaget, fordi udgiften blev afholdt i forbindelse med handlen med ejendommen.
Det blev godkendt, at den afholdte udgift til ejendomsmægler blev lagt til anskaffelsessummen for ejendommen, fordi det over for Landsskatteretten på tilstrækkelig vis var sandsynliggjort, at udgiften var afholdt i forbindelse med købet af ejendommen, og at arbejdet kun omfattede typisk mæglerarbejde.
Udbyders honorar var efter Landsskatterettens opfattelse ikke en udgift, der var knyttet til selve handlen med ejendommen, da honoraret i det væsentlige blev anset for at være et honorar til udbyder for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet . Udbyderhonorar kunne derfor ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen, og der kunne derfor ikke afskrives på udgiften.
Landsskatteretten fandt også, at de ikke-afskrivningsberettigede omkostninger skulle fragå fradragskontoen.
TfS 2000, 527 LSR
Der var ikke hjemmel til at fastsætte kursen på et sælgerpantebrev efter det af Told- og Skattestyrelsen udarbejdede tabelmateriale. Sælgerpantebrevet var udstedt i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse. Kursen skulle ansættes til handelsværdien.
SKM2015.88.SR
Et udbyderselskab erhvervede med henblik på videresalg samtlige kommanditanparter i et vindmølleselskab. Der blev til grund for erhvervelse og senere videresalg udarbejdet et salgsprospekt med udarbejdelse af budget m.v. Efter at have gennemført en række optimeringer af kommanditselskabet blev anparterne ca. 1 år senere videresolgt til spørger. Udbyderselskabets salgssum for vindmøllerne var ca. € 500.000 højere end dets anskaffelsessum.
Forskelsbeløbet på ca. € 500.000 måtte efter Skatterådets opfattelse anses for vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne derfor ikke indgå i spørgers skattemæssige afskrivningsgrundlag. Spørger ville alene kunne afskrive på grundlag af det beløb som udbyderselskabet erhvervede vindmøllerne til.
Skatterådet bekræfter, at sælgere af såkaldte brugte anparter er skattefrie af den del af salgssummen, som knytter sig til det oprindelige udbyderhonorar .
Til spørgsmål om, hvorvidt deltagere i nye eller eksisterende kommanditselskaber kan regne et særskilt honorar til selskabets administrator for assistance i forbindelse med selskabets køb af (yderligere) en ejendom med til ejendommens skattemæssige anskaffelsessum (afskrivningsgrundlaget), henviser Skatterådet til sagsfremstillingen og begrundelsen, da rådet bemærker, at kun omkostninger medgået til berigtigelse og gennemførelse af selve handlen kan indgå i afskrivningsgrundlaget .
SKM2011.99.SR
Et bindende svar vedrørte opgørelse af afskrivningsgrundlaget for et kraftvarmeværk. I et forudgående bindende svar af den 22. april 2008 havde Skatterådet fundet, at afskrivningsgrundlaget kunne opgøres som den kontantomregnede entreprisesum . Skatterådet bekræftede, at dette fortsat gjaldt efter indgåelse af en tillægsaftale til en aftale om levering af varme fra kraftvarmeværket.
SKM2010.423.SR
Skatterådet bekræftede, at der i relation til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven er parallelitet mellem spørgers afståelsessum og en kommende købers anskaffelsessum ved salg af spørgers anparter i et K/S.
Skatterådet bekræftede også, at en andel af den kommende købers anskaffelsessum anses som vederlag for " værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom ", og at denne andel tilsvarende anses som vederlag for afståelse af "værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom" for spørgers vedkommende.
Skatterådet udtalte efter hvilke principper den andel, som anses som "værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom" kan ansættes.
Skatterådet bekræftede endeligt, at den del af spørgers afståelsessum, der anses som vederlag for værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom og som reducerer spørgers skattemæssige afståelsessum for anparterne, er skattefri for spørger.
Skatterådet tog i sagen stilling til, om en række udgifter kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for K/S H's investeringsejendom.
Følgende kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for ejendommen
sædvanligt honorar til en arkitekt for en byggeteknisk gennemgang af ejendommen
sædvanligt mæglersalær , forudsat at det konkret kunne godtgøres, at der var udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
udgifter til advokat for udarbejdelse af skøde .
Derimod kunne udgifter til konsulentbistand med gennemgang af
ejendommens lejekontrakter
udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen
udgifter til identifikation af ejendommen (" Finders Fee ")
ikke lægges til afskrivningsgrundlaget.
Ved opførelse af en ny bygning i forbindelse med eventuel nedrivning af den gamle bygning kunne udgifterne til nedrivning efter Ligningsrådets opfattelse lægges til afskrivningsgrundlaget for den nye bygning i det omfang,
der udelukkende var tale om nedrivningsudgifter, der vedrørte de dele af den gamle bygning, som det var nødvendigt at fjerne for, at den nye bygning fysisk kunne placeres på det pågældende grundstykke, og
forudsat at den nye bygning blev opført i umiddelbar forbindelse med, at den gamle bygning helt eller delvis blev fjernet.
Under samme forudsætninger fandt Ligningsrådet, at nedrivningsudgifterne kunne lægges til anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven.