text:
Strafferetspleje - Sagsbehandlingen i 1. instans
Forening og adskillelse af straffesager
Mette Lauritzen i ADV nr. 4/2015 p. 40-42: Kortere vej igennem straffesagen
UfR 1997.113 HKK: T1 var blevet udelukket fra retsmøde, der afholdtes med henblik på afgørelse af T3 og T4's sager efter RPL § 925. Under kæren var T1 idømt fængsel i 2 år og 6 måneder for overtrædelse af bl. a. STRFL § 191, stk. 2. Antaget, at T1 fortsat havde den fornødne retlige interesse i at få fastslået, om betingelserne for at udelukke ham fra retsmødet var opfyldt. Antaget, at betingelserne i henhold til RPL § 748, stk. 5 var opfyldt.
UfR 2016.3551 ØLK: Ikke grundlag for at ændre KBR's beslutning om forhåndsberammelse af hovedforhandling i straffesag mod fire tiltalte.
KBR forhåndsberammede en straffesag mod 4 tiltalte, T, til hovedforhandling. Anklagemyndigheden, A, kærede BR's beslutning med påstand om ophævelse af beslutningen og hjemvisning med henblik på berammelse på et tidligere tidspunkt. ØL fandt, at det ikke ville være muligt at forhåndsberamme sagen til hovedforhandling på et tidligere tidspunkt, uden at dette nødvendiggjorde ombeskikkelse af forsvarer for en eller flere af T. Det skyldtes ikke en bestemt forsvarers kalender, at forhåndsberammelse ikke kunne ske til et tidligere tidspunkt. Hverken A, T eller deres forsvarere protesterede på berammelsesmødet mod forhåndsberammelsen til hovedforhandling over 7 retsdage. Der var ikke grundlag for at ophæve BR's beslutning.
UfR 1996.1103 ØLK: Anklagemyndigheden havde i en sag mod T for dokumentfalsk forgæves forsøgt forkyndelse i alt 40 gange på T's bopæl. Der blev ikke åbnet for stævningsmanden. Anklagemyndigheden begærede nu T anholdt. RPL § 755, stk. 1 gav ikke hjemmel til at anholde en person i et tilfælde som det foreliggende.
UfR 2003.615 HD: Ankedom i sag om indbrudstyveri, hvor straffen var blevet skærpet til 3 måneders fængsel, blev ophævet, da ankemeddelelsen var forsynet med påtegning var forkyndt for overvagtmester i Vestre Fængsel, hvilket ikke var tilfældet. Betingelserne i RPL § 963, stk. 3, jf. § 949, stk. 2, for landsrettens admittering af anken var ikke opfyldt. Højesteret tog derfor ophævelsespåstanden til følge, jf. RPL § 966, stk. 4, jf. § 960, stk. 2.
UfR 2003.1636 ØLD: T var i Roskilde Ret idømt 60 dages betinget fængsel for vold efter STRFL § 244. T var udeblevet, jf. RPL § 847, stk. 3, nr. 4, og tilsigelse til domsforhandlingen var alene forkyndt for T med to dages varsel. ØL ophævede dommen, da der ikke forelå lovlig forkyndelse for byretten, jf. RPL § 927, jf. § 840, stk. 2 og hjemviste sagen til fornyet behandling ved byretten.
UfR 2003.2646 ØLK: Tilsigelse til domsforhandling i ankesag i landsretten var lovligt forkyndt af politiet mundtligt gennem lukket dør, jf. RPL § 157, stk. 1, nr. 1. Da T var udeblevet, blev T's bevisanke afvist, jf. RPL § 965 c, stk. 3. Anken ville være at fremme som strafudmålingsanke.
UfR 2005.3302 ØLK: T havde anket en byretsdom i en straffesag til frifindelse T gav ikke møde ved domsforhandlingen i ØL. T var flyttet til Sverige, hvor det ikke havde været muligt at forkynde ankestævningen for ham. T's forsvarer havde fremsendt dokumenter vedrørende domsforhandlingen i landsretten til T's tidligere adresse i Danmark, uden at disse var kommet retur. Forsvarerens sekretær havde noteret til forsvareren, at T ikke ville give møde i landsretten, da han var i Sverige. ØL fandt, at fornøden forkyndelse for T var sket, jf. RPL § 163, stk. 2, og T's anke afvistes i medfør af RPL § 965 c, stk. 3
UfR 2006.710 ØLK: Selskabet A foretog stævning mod selskabet B. A’s advokat bad om at forkyndelsen skulle ske mod afleveringsattest af postvæsenet fremsendt til B. Da dette ikke lykkedes, sendte byretten stævningen til forkyndelse ved politiets foranstaltning, hvilket A’s advokat protesterede imod, idet han gjorde gældende, at forkyndelsen overfor juridiske personer, skulle ske med postforkyndelse til den adresse, som den juridiske person havde anmeldt til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. ØL fandt, at forkyndelse af stævningen skulle ske for en fysisk person, også når sagsøgte er et selskab, jf. RPL § 157. ØL tiltrådte derfor byrettens forkyndelsesmetode.
UfR 2017.1581 HKK: ØL havde med rette afvist T's anke, fordi der var gjort tilstrækkeligt for at forkynde en indkaldelse for ham, og fordi det skyldtes hans egne forhold, at der ikke kunne forkyndes.
T var i byretten straffet med fængsel i 10 måneder for røveri og tyveri. Han ankede dommen til frifindelse i det omfang, han ikke havde erkendt sig skyldig. Efter at have aflyst to hovedforhandlinger pga. T's sygdom fastsatte ØL en ny dato for hovedforhandling, hvorefter en stævningsmand, S, 5 gange forgæves forsøgte at forkynde indkaldelsen for T på hans bopæl. To gange lagde S besked i T's postkasse med opfordring til at ringe til S, og to gange forsøgte S forgæves at forkynde indkaldelsen ved at ringe til T's telefon. HR fandt, at der var gennemført egnede og tilstrækkelige bestræbelser på at forkynde for T, og at det beroede på T's egne forhold, at forkyndelse ikke kunne foretages. T's anke kunne derfor afvises efter en analogi af RPL § 920, stk. 3. ØL var nået til samme resultat.
UfR 2018.3479 ØLD: T’s bevisanke blev afvist, jf. RPL § 920, stk. 3, da det ikke havde været muligt at forkynde indkaldelsen til hovedforhandlingen for T, idet han var fritaget for E-boks, og ikke havde opgivet en adresse, telefonnummer eller andre oplysninger om, hvordan han kunne kontaktes
T ankede efter sin dom skyldspørgsmålet til ØL. Indkaldelsen til hovedforhandlingen var ikke blevet forkyndt for T, idet det ikke havde været muligt for politiet at finde T. T var uden fast bopæl, fritaget for e-Boks og ville ikke over for sin forsvarer oplyse sit telefonnummer eller sin adresse. Anklagemyndigheden havde kontraanket dommen, men ville frafalde denne, hvis sagen blev afvist efter RPL § 920, stk. 3. På tidspunktet for fremsendelsen af ankemeddelelsen var T registreret med en bopæl, men T var efterfølgende fraflyttet denne uden at opgive en ny adresse. ØL fandt, at idet T, efter at have iværksat sin anke, var fraflyttet sin bopæl uden at oplyse en adresse, et telefonnummer eller anden måde, hvorpå han kunne kontaktes, var det en følge af T's forhold, der gjorde, at det ikke var muligt at forkynde indkaldelsen til hovedforhandlingen på sædvanlig måde. T’s anke blev derfor afvist, jf. RPL § 920, stk. 3.
UfR 2018.3622 HKK: Spørgsmål om T var blevet lovligt indkaldt til hovedforhandling ved telefonforkyndelse, og om der til brug for afgørelsen heraf skulle indhentes masteoplysninger om T's telefoner
Sagen angik, om VL med rette havde afvist T’s bevisanke med henvisning til, at anken ikke med nytte kunne fremmes uden hans tilstedeværelse. VL havde lagt til grund, at T ved telefonforkyndelse var lovligt indkaldt til hovedforhandlingen i VL, og at T var udeblevet uden at have oplyst en gyldig grund. T bestred under sagen for HR, at han var lovligt indkaldt til hovedforhandlingen og havde i den forbindelse anmodet om, at der blev indhentet historiske masteoplysninger fra hans teleselskab om tre telefoner tilhørende ham. HR fandt, at telefonforkyndelse efter RPL § 155, stk. 1, nr. 6, skete ved, at den meddelelse, der skulle forkyndes med evt. bilag, telefonisk gives den pågældende, der forinden eller efterfølgende fik tilsendt og overdraget dokumentet og efterfølgende fik tilsendt en bekræftelse på forkyndelsen. Ifølge § 156 a ansås en meddelelse for at være forkyndt, hvis personen vedkendte sig at være den person, der skulle ske forkyndelse for, og personen måtte antages at have forstået telefonsamtalen. VL havde oplyst, at forkyndelse skete ved en sektionsleder i VL, som huskede samtalen med T, og at T under samtalen bekræftede sin identitet og bekræftede, at han havde modtaget indkaldelsen til hovedforhandlingen, der var sendt til hans e-boks. Det måtte lægges til grund, at der var sket lovlig forkyndelse for T af indkaldelsen til hovedforhandlingen efter RPL’s regler om telefonforkyndelse. T’s oplysninger om, at han på tidspunktet for forkyndelsen befandt sig på Bornholm, hvor han ikke havde medbragt telefonen med det anførte telefonnummer, var ikke nærmere underbygget og kunne ikke føre til en anden vurdering, ligesom oplysningerne ikke gav grundlag for at imødekomme T’s anmodning om, at der skulle indhentes historiske masteoplysninger om hans telefoner.
UfR 2019.424 ØLD: Straffesag burde ikke have være fremmet ved T’s udeblivelse, da forkyndelsen var sket overfor en ansat på det herberg, hvor T boede, og det var ikke dokumenteret, at T var underrettet om indkaldelsen
T udeblev fra hovedforhandlingen i KBR, hvorefter hans straffesag blev fremmet i medfør af RPL § 855, stk. 3, nr. 4. Indkaldelsen til hovedforhandlingen var forkyndt over for en ansat på det herberg, H, som T boede på. T nedlagde påstand om hjemvisning, da indkaldelsen alene var forkyndt for personalet. Det var ikke dokumenteret, at T var underrettet om indkaldelsen, da betingelsen i RPL § 157, stk. 1, nr. 2, litra b, jf. § 157, stk. 5, ikke var dokumenteret opfyldt. ØL fandt, at indkaldelsen ikke var overbragt til T, da KBR ikke havde været i besiddelse af oplysninger om overbringelse af indkaldelse sendt fra H, jf. RPL § 157, stk. 5. T var derfor ikke lovligt indkaldt til hovedforhandlingen, og sagen burde ikke have været fremmet i medfør af RPL § 855, stk. 3, nr. 4. ØL hjemviste derfor sagen til fornyet behandling.
UfR 2019.512 HKK: Anklagemyndighedens anke afvist pga. overskridelse af ankefristen, da ankemeddelelsen skulle sendes til T’s folkeregisteradresse og ikke hans tidligere adresse
Sagen angik, om anklagemyndighedens, A’s, anke af en sag var rettidig, jf. RPL § 907, stk. 1. Hvis ikke anken var rettidig, var spørgsmålet, om anken alligevel skulle tillades, jf. RPL § 910, stk. 2. HR fandt, at det var en betingelse for ankens rettidighed, at genpart af ankemeddelelsen inden ankefristens udløb var sendt til T, jf. UfR 2016.2507 HKK, og at det fremgik af forarbejderne til RPL § 907, at genparten skulle sendes til T’s folkeregisteradresse eller den adresse, T havde oplyst i retten. RPL § 907, stk. 1, 2. pkt., skulle på den baggrund forstås således, at A – når T ikke havde oplyst en adresse i retten – skulle sende genparten til T til den adresse, som fremgik af folkeregistret på det tidspunkt, hvor afsendelsen af genparten fandt sted. I det foreliggende tilfælde fremgik T’s korrekte adresse af folkeregistret på det tidspunkt, hvor afsendelsen af genparten af ankemeddelelsen blev sendt til ham ved anbefalet brev, og da A på trods heraf sendte meddelelsen til hans tidligere adresse, var anken derfor ikke rettidig, jf. RPL§ 907, stk. 1, 2. pkt., jf. § 904, stk. 1. Der forelå ikke sådanne omstændigheder, at der undtagelsesvist var grundlag for at tillade anken uanset fristoverskridelsen, jf. RPL § 910, stk. 2. A’s anke blev derfor afvist. ØL var nået til et andet resultat.
FM 1995.142 ØLD: Begæring om adskillelse af sag mod 2 tiltalte for overtrædelse af STRFL §§ 296, stk. 1 og 280, stk.2 blev ikke taget til følge.
UfR 1996.1008 HD: T 1 idømt tillægsstraf på fængsel i 2 år og T2 idømt fængsel i 2 år og 6 måneder for indsmugling af 250 kg. hash med lystfartøjet Josephine. T3 blev ligeledes af nævningerne fundet skyldig i dette forhold, men retten bestemte, at der skulle ske ny domsforhandling, jf. RPL § 904. T3 blev idømt fængsel i 5 år og 6 måneder for besiddelse med henblik på videreoverdragelse af 1.935 kg. hash ombord på lystfartøjet Jumbo/Viking. Højesteret fandt, at det var i overensstemmelse med RPL § 705, stk. 1, at forhold 1 og 2 var behandlet i samme sag, idet T3 var tiltalt i begge forhold.
UfR 2004.1326 HKK: I sag mod borgmester og kommunaldirektør i Farum blev to mandatsvigsforhold angående aftaler med rejsebureau og entreprenørvirksomhed udskilt til sammenlægning med straffesager mod andre personer, som var tiltalt for medvirken til samme forhold, jf. RPL §§ 705-707. Der var rejst spørgsmål af en så særegen og væsentlig karakter, at Højesteret undtagelsesvis - uanset reglen i RPL § 968, stk. 2 - tog kæresagen under realitetsbehandling.
UfR 2005.848 ØLD: Anklagemyndigheden havde besluttet at udskille sag mod T2 til særskilt behandling. ØL fandt ikke grundlag for at tilsidesætte anklagemyndighedens skøn, hvorefter sagen mod T2 ikke blev behandlet samtidig med T1's forhold, der i stedet blev pådømt i et sagskompleks, hvori indgik andre forhold og andre tiltalte end T2. Hertil kom, at rettens uhildethed i forbindelse med pådømmelsen af T2's forhold var sikret ved reglerne om dommerens og domsmændenes habilitet i retsplejelovens kapitel 5.
UfR 2005.3290 VLD: Sag om fuldbyrdelse af betinget straf pga. overtrædelse af vilkår om samfundstjeneste, jf. STRFL § 66, stk. 1, nr. 1, kunne ikke i medfør af RPL § 705, stk. 1 forenes med anden straffesag om overtrædelse af udlændingeloven.
UfR 2017.420 ØLK: Sager om kørsel med HTC i blodet samt vold blev udsat, og spørgsmålene blev udskilt til særskilt behandling, jf. RPL § 706, 1. pkt.
I et antal sager for ØL om overtrædelser af FÆL § 54 for kørsel med HTC i blodet, anmodede anklagemyndigheden, A, ØL om, at flere forhold i ankesagen skulle udskilles og sættes i bero. ØL fandt, at anken af KBR's dom og anken af Retten på Frederiksbergs dom skulle behandlet samlet jf. RPL § 707, stk. 1. En sag om tre færdselsovertrædelser samt kørsel med HTC i blodet blev udsat efter parternes samstemmende anmodninger. Af den sidste sag fremgik, at sagens forhold 3 angik kørsel med THC i blodet, hvilket T havde erkendt i KBR. T var i denne sag herudover tiltalt for bl.a. vold i gentagelsestilfælde. Under hensyn til at karakteren af volden tilsagdes en hurtig behandling af ankesagen, og da hensynet til en samtidig påkendelse og straffastsættelse, fsv. som T fandtes skyldig, under de foreliggende omstændigheder ikke kunne føre til et andet resultat, toges A's anmodning om adskillelse til følge, jf. RPL § 706, 1. pkt., således at sagens forhold 3 adskiltes fra forhold 1-2 og 4-10, og således at forhold 3 udskiltes til hovedforhandling under en særskilt ankesag.
Hovedforhandling (Domsforhandling)
Jørgen Jochimsen: Hovedforhandling i straffesager, 4. udg., august 2018, 581 sider, Karnov Group. 1. udg. er anmeldt af Peter Garde i UfR 2007 B.216-217.
Peter Blume i UfR 1976 B.185-198: Om nova i retsplejen
Peter Garde og Ulla Høg i JUR 1991.301-309: Skriftlig forelæggelse og procedure i praksis.
Gorm Toftegaard Nielsen i Lov & Ret nr. 1/1995 p. 17-19: Hvor skikket skal en tiltalt være? (Om udsættelsen af Rigsretssagen mod Ninn-Hansen på grund af tiltaltes helbredstilstand)
Peter Garde i FM 2000.94: Pas på KR-attesten. (Opfordrer anklageren til lige før domsforhandlingen at kalde tiltaltes KR frem på skærmen for at se, om der er tilføjelser til straffeattesten).
Anders Lindquist i FM 2003.29: Vilkårsovertrædelser - de processuelle regler i byretten. (Antager at sagerne skal behandles efter reglerne i RPL kap. 81)
Peter Garde i UfR 2004 B.276-278: Bør tiltaltes ret til tilstedeværelse under domsforhandlingen være absolut? (Svaret er ifølge forfatteren de lege ferenda Nej) Peter Garde fortsætter denne artikel i UfR 2009 B.59-61: Tiltaltes gentagne, lovlige forfald under hovedforhandlingen
FM 1995.157 ØLK (sag nr. 659): Påbegyndt domsforhandling i fiskeristraffesag udsat på anklagemyndighedens begæring på afhøring af 2 vidner i Tyskland.
UfR 1996.682 HD: T var i byretten blevet idømt fængsel i 2 år og 6 måneder for samleje med mindreårig, jf. STRFL § 222, stk. 2. VL frifandt T, idet T ikke inden for 2-måneders-fristen efter RPL § 724, stk. 2 havde fået udleveret kopi af statsadvokatens tilkendegivelse om omgørelse af politimesterens beslutning om påtaleopgivelse. Højesteret stadfæstede, idet landsretten ikke havde begået rettergangsfejl ved ikke at udsætte sagen.
UfR 1996.1434/2 ØLD: Dom afsagt af Københavns Byret i sag om betinget førerretsfrakendelse blev ophævet, jf. RPL § 946, stk. 1, da T ikke var tilsagt, ikke til stede og heller ikke var repræsenteret ved forsvarer under et retsmøde, hvor vidnerne blev afhørt. T var ikke blevet vejledt om sine rettigheder, jf. EMRK art. 6, stk. 3, litra d.
UfR 1999.502 ØLK: T, der var erklæret sindssyg og omfattet af STRFL § 16, begærede domsforhandlingen udsat, da han mentalt var ude af stand til at deltage i domsforhandlingen. Der fandtes ikke grundlag for at udsætte domsforhandlingen.
UfR 1999.2121 ØLD: T var ved byretten idømt 14 dages hæfte for kørsel i bil, uagtet at førerretten var frakendt ham for bestandig. Da T ikke havde været til stede ved domsforhandlingen, og der ikke havde været beskikket forsvarer for ham, blev dommen ophævet.
UfR 2000.1754 HKK: ØL havde berammet nævningesag over 9 dage i juni 2000. En af de 3 tiltaltes forsvarere protesterede mod berammelsen, da hun i disse dage var optaget af andre sager. Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens afgørelse. Landsretten burde have spurgt forsvareren, om hun kunne møde, og i benægtende fald have tilbagekaldt beskikkelsen, jf. RPL § 736, stk. 2.
UfR 2001.1523/2 HKK: Under en nævningesag om vold og drabsforsøg skulle 2 tidligere straffedomme fra 1978 og 1990 ikke dokumenteres og ikke medtages i ekstrakt i nævningesag.
UfR 2002.678 ØLK: Byretten i Roskilde havde afvist straffesag om overtrædelse af fyrværkeriloven, da sigtede ikke havde værneting i retskredsen. Da sigtede var mødt, burde retten ikke af egen drift have prøvet spørgsmålet om rette værneting, jf. RPL § 704, stk. 1.
UfR 2003.508 ØLK: Ved afslutningen af domsforhandlingen i en voldssag gav retten en veninde til offeret tilladelse til at udtale sig om offerets tilstand efter voldsepisoden. Landsretten fandt, at der var begået en rettergangsfejl, da T ikke havde fået det sidste ord, jf. RPL § 882, 2. pkt. Fejlen var dog ikke af en sådan karakter, at dommen burde ophæves, jf. RPL § 946, jf. § 963, stk. 3.
UfR 2003.1461 ØLD: T var ved Frederiksberg Ret idømt bøde på 3.000 kr. og frakendt førerretten betinget. I det første retsmøde beklædtes retten af en retsassessor og i et senere retsmøde af en dommerfuldmægtig. Dommen blev ophævet, idet domsforhandlingen i strid med RPL § 214, stk. 3 ikke i sin helhed var foretaget med deltagelse af samme dommer.
UfR 2004.1210 ØLK: Vidneforklaringer i byretten måtte anses som en del af byretsdommen og kunne som sådan oplæses i forbindelse med den dokumentation, som altid finder sted ved ankesagens begyndelse forud for bevisførelsen.
UfR 2005.810 ØLK: Under nævningesag skulle F vidne om en voldsepisode. Den af vidnet F for landsretten afgivne forklaring fremtrådte som meget forbeholden og måtte ligestilles med, at vidnet nu vægrede sig ved at afgive forklaring. Der var ikke grundlag for at antage, at tvangsmidler over for vidnet ville føre til, at vidnet afgav en sandfærdig forklaring. Herefter tillodes det i medfør af RPL § 877, stk. 2, nr. 3, anklageren at dokumentere vidnets forklaring afgivet for Københavns Byret. Det bemærkedes, at vidnets forklaring hverken var det eneste eller det reelt afgørende bevis vedrørende sagens forhold 10-12, hvorfor en dokumentation af den indenretlige forklaring ikke ville være uforenelig med EMRK art. 6, stk. 3, litra d.
UfR 2005.1004 HKK: I en nævningesag mod T1-T6 afsagde VL 2 kendelser. Ved kendelse nr. 1 havde VL bestemt, at politirapporter, der indeholdt forklaringer afgivet af et vidne, ikke måtte udleveres til nævningerne. Ved kendelse nr. 2 havde VL bestemt, at et vidnes forklaring, der var blevet afgivet ved Retten i Vordingborg, ikke kunne benyttes som bevismiddel over for fire af de tiltalte, mens den kunne benyttes som bevismiddel over for en femte af de tiltalte. HR stadfæstede kendelse nr. 1 i henhold til landsrettens grunde Vedr. kendelse nr. 2 udtalte HR ligesom VL, at retsmøderne, hvorunder vidnet havde afgivet forklaring, i forhold til de tiltalte i den nu verserende sag havde karakter af et retsmøde under efterforskning med henblik på at sikre bevis i form af forklaring fra vidnet, jf. RPL § 747. Forsvarerne for de tiltalte havde i forbindelse med afhøringen af vidnet tilkendegivet ønske om at være til stede under de indenretlige afhøringer, og de havde i den forbindelse søgt at opnå en særlig tilrettelæggelse af afhøringerne, således at de kunne være til stede. Uanset at retten ikke havde forsøgt at imødekomme forsvarernes ønske herom, fandt HR, at der ikke var grundlag for at antage, at dokumentationen af den indenretlige forklaring i sig selv ville indebære en krænkelse af EMRK art. 6, stk. 3, litra D, og at betingelserne for efter praksis at tillade dokumentation i medfør af RPL § 877, stk. 3, var opfyldt.
UfR 2005.1127 ØLK: Københavns Byret havde været berettiget til at beramme en omfattende straffesag vedr. hashhandel på Christiania med to ekstra retsdage om lørdagen i januar 2005.
UfR 2012.3463 ØLK: Anklagemyndigheden nedlagde påstand om, at en straffesag skulle fremmes uafhængigt af behandling af skattesagen i det administrative og civilretlige system. Retten i Helsingør fandt med henvisning til bl.a. UfR 2011.2192 ØLK, at afgiftsstraffesager først skulle fremmes, når den civile del var afsluttet, hvorfor BR gav medhold i forsvarerens påstand om udsættelse af straffesagen. Efter RPL § 843 a, stk. 1, skulle retten fremme enhver sag med den hurtighed, som dens beskaffenhed krævede og tilladte. Efter RPL § 847 kunne retten udsætte hovedforhandlingen, inden den var påbegyndt, hvis det var nødvendigt af hensyn til retten selv eller på grund af andre omstændigheder. ØL fandt efter en vurdering af det for ØL fremkomne, at der ikke forelå sådanne særlige omstændigheder, at der var grundlag for at udsætte behandlingen af straffesagen, hvori der var rejst tiltale ved anklageskrift af 08.09.2010.
UfR 2015.3524 VLK: Ikke tilladelse til tv-transmission fra procedurer og domsafsigelse under hovedforhandling.
TV MidtVest, T, anmodede om tilladelse til, at tv-transmittere fra procedurerne og domsafsigelsen under hovedforhandlingen i en sag, hvor en 16-årig var tiltalt for bl.a. manddrab og sædelighedskriminalitet. Til støtte herfor henviste T til, at der var tale om en særdeles alvorlig straffesag, der havde været genstand for bred omtale i offentligheden. VL stadfæstede Retten i Holstebros kendelse og henviste til RPL § 32, stk. 1 hvoraf følger, at det er forbudt under retsmøder at optage eller transmittere billede eller lyd, medmindre retten undtagelsesvis tillader dette. Retten i Holstebro udtalte at anmodningen ikke kunne imødekommes, idet sagen ikke havde en sådan særlig samfundsmæssig betydning, at der undtagelsesvist burde tillades tv-transmission.
UfR 2019.1299 HKK: En kendelse om bevisførelsen i en straffesag, hvor der ikke var rejst tiltale, var ikke truffet under hovedforhandlingens forberedelse, og kendelsen kunne derfor kæres
Under efterforskning af en anmeldelse mod S blev der foretaget videoafhøring af S’ steddatter. S protesterede mod, at videoafhøringen kunne anvendes som bevis, hvis der senere blev rejst en straffesag mod ham. Retten i Nykøbing Falster traf afgørelse om, at videoafhøringen kunne indgå som bevis. S kærede afgørelsen til ØL, som afviste kæremålet med henvisning til, at afgørelsen var truffet under hovedforhandlingens forberedelse. Efter RPL § 968, stk. 4, kunne kendelser og beslutninger, der afsagdes under hovedforhandlingen i en straffesag eller under dennes forberedelse, som udgangspunkt ikke kæres. Da BR traf afgørelse, var der ikke rejst tiltale mod S. HR fandt, at afgørelsen ikke var truffet under hovedforhandlingens forberedelse, og der var ikke grundlag for at antage, at behandling af kæremålet ville stride mod et hensyn til sagens fremme. Kæremålet burde derfor ikke være afvist. HR hjemviste herefter kæremålet til fortsat behandling i ØL.
UfR 2008.275 ØLD: T var af Odense Byret bl.a. fundet skyldig i fire overtrædelse af FÆL § 4, stk. 1, idet T havde kørt over for rødt i et lysreguleret kryds. T var desuden fundet skyldig i et tilfælde af spirituskørsel med en alkoholpromille på 0,76, jf. FÆL § 53, stk. 1. På trods af at der var nedlagt påstand om betinget førerretsfrakendelse, havde byretten ikke taget stilling hertil. Anklagemyndigheden ønskede at nedlægge påstand om ubetinget førerretsfrakendelse i anledning af de begåede færdselslovsovertrædelser som en lovbestemt følge af T's handlinger. ØL fandt, at sagens behandling ved byretten havde lidt af sådanne fejl, at byrettens dom burde ophæves og sagen hjemvises til byretten til fornyet behandling.
UfR 2009.95 ØLD: T var ved Retten i København fundet skyldig i overtrædelse af FÆL § 26, stk. 6 og var blevet idømt en bøde samt en betinget frakendelse af førerretten. T ankede dommen med påstand om rettergangsfejl af BR ved ikke at foranstalte bevisførelse i form af vidneførsel, jf. RPL § 898, stk. 2. I mangel af nærmere oplysninger fra anklagemyndigheden om det passerede under hovedforhandlingen i BR, herunder om årsagen til, at en cyklist under de foreliggende omstændigheder ikke blev afhørt som vidne i sagen, fandt ØL, at BR burde have undersøgt, om yderligere oplysninger, herunder bevisførelse, burde have været tilvejebragt, og givet T lejlighed til at komme med sine bemærkninger hertil, jf. RPL § 898, stk. 2. Retsbogen indeholdt heller ikke oplysninger til belysning af det passerede. På denne baggrund fandt ØL det rettest, at dommen blev ophævet, og at sagen blev hjemvist til fornyet behandling, jf. RPL § 925, stk. 1, sammenholdt med § 927, stk. 1, nr. 2.
UfR 2010.2800 ØLK: I en sag ved Retten i Nykøbing Falster var der begrundet mistanke om, at T havde gjort sig skyldig i overtrædelse af STRFL § 192a og § 252, ved at have affyret et skud mod B. Herefter bestemte BR, at T skulle mentalundersøges. Denne afgørelse blev imidlertid hjemvist til fornyet behandling, da der forelå sagsbehandlingsfejl. RPL § 809, stk. 1, forudsatte, at T var til stede, og at T skulle have adgang til at udtale sig om sin holdning til en begæring om mentalundersøgelse. Det fulgte endvidere af RPL § 810, at T skulle spørges om, hvorvidt han samtykkede i, at der søgtes tilvejebragt oplysninger om hans personlige forhold ved henvendelse til hans pårørende eller andre personer til brug for mentalundersøgelsen. T's forsvarer havde endvidere krav på underretning om ethvert retsmøde og adgang til at være til stede i sådanne møder, jf. RPL § 748, stk. 2. Sagen blev derfor hjemvist til fornyet behandling.
UfR 2011.2753 VLK: Byrettens dom blev ikke ophævet pga. rettergangsfejl ved dommers spørgsmål til kriminalassistent om indholdet af oplysninger fra anonym meddeler.
Under en straffesag vedr. røveri fra værdihåndteringscentralen i Errritsø havde en kriminalassistent, K, afgivet forklaring om nogle nedgravede penge stammende fra det kriminelle miljø i Aarhus. K havde ikke villet oplyse navnene på meddelerne, M, der havde givet tippet om pengene, af hensyn til M's sikkerhed. Politiet, P, havde lovet M anonymitet, samt at der ikke kunne opnås et samtykke til at afgive forklaring om M's identitet fra P's ledelse efter RPL § 169, stk. 1, 1. pkt. Da hemmeligholdelsen, som det måtte antages, skyldtes hensynet til M's liv eller helbred, var der ikke mulighed for at pålægge vidnet at oplyse navnene, jf. RPL § 169, stk. 2, 3. pkt. Da M's identitet ikke indgik i sagen, havde forsvarerne, F, heller ikke mulighed for at indkalde M som vidne, jf. RPL § 840. F kunne af denne grund ikke efterprøve rigtigheden af oplysningerne, hvorfor de ikke burde være stillet. Under spørgsmål fra F omtalte K det nedgravede pengebeløb som "røverpengene" eller "nogle af de røvede penge", og en af dommerne stillede herefter et yderligere spørgsmål herom. Efter indholdet af skyldkendelsens præmisser, havde hverken dommere eller nævninge inddraget svaret. VL fandt efter en samlet vurdering ikke, at sagen ville have fået et andet udfald, såfremt spørgsmålet ikke havde været besvaret, jf. RPL § 925.
UfR 2017.3261 VLD: Dommen var så fejlbehæftet, at den burde ophæves, hvorfor sagen blev hjemvist til fornyet behandling ved BR.
T var tiltalt for overtrædelse af FÆL § 117, stk. 1, jf. stk. 2, nr. 6, jf. § 53 og FÆL § 117 a, stk. 2, nr. 2, ved at have ført personbil, selvom han var frakendt førerretten, efter at have indtaget spiritus i et sådant omfang, at alkoholkoncentrationen efter en blodprøve viste en mindsteværdi på 0,86 promille. Retten i Esbjerg fandt efter vidneforklaringerne T skyldig. Straffen fastsattes til fængsel i 4 måneder. Der blev lagt vægt på, at der var tale om et 12. gangstilfælde af spirituskørsel begået i frakendelsestiden. VL fandt, at det i dommen ved BR blev anført i konklusionen, at T skulle straffes med fængsel i 4 måneder. Derefter fulgte sætningen: "Straffen skulle ikke fuldbyrdes, hvis T overholdt følgende betingelser". Der var imidlertid ikke fastsat en prøvetid og dommen indeholdte heller ikke en betingelse om, at T ikke i prøvetiden begik strafbart forhold, som det krævedes efter STRFL § 56, stk. 2. Der var heller ikke fastsat vilkår, jf. STRFL § 57. Det måtte antages at bero på en fejl, at sætningen, "straffen skulle ikke fuldbyrdes, hvis T overholdt følgende betingelser", stod i dommens konklusion. Den skete berigtigelse kunne imidlertid ikke anses for at have hjemmel i RPL § 221, stk. 1, 1. pkt. Dommen var så fejlbehæftet, at dommen burde ophæves, hvorfor sagen blev hjemvist til fornyet behandling ved BR.
UfR 2018.380 VLD: Ikke nødvendigt med en udtrykkelig passus om frifindelse af krav om godtgørelse, jf. EAL § 26 a i dommen i straffesagen.
A og B var dømt for overtrædelse af STRFL § 241 ved i forening uagtsomt at have forvoldt F's død. F's forældre, M og H, påstod A og B in solidum at betale 100.000 kr. i tortgodtgørelse. Retten i Holstebro fandt, at det af den upåankede straffesag af 24.06.2016 blev bestemt, at M og H ikke havde krav på godtgørelse efter EAL § 26 a, da der efter tiltalen ikke var grundlag for at tilkende en sådan godtgørelse. Under hensyn hertil måtte M og H's krav under denne sag afvises, da der én gang var taget stilling til spørgsmålet om tortgodtgørelse. A og B's afvisningspåstand blev taget til følge. VL fandt, at det fremgik af præmisserne i dommen af 24.06.2016, at "Retten tog erstatningspåstanden til følge som nedenfor bestemt. Der var dog ikke efter tiltalen grundlag for at tilkende tortgodtgørelse efter EAL § 26 a". Af straffesagens konklusion fremgik endvidere, at A og B skulle betale et beløb på 25.534 kr. med tillæg af procesrente til M og H - svarende til den nedlagte påstand om erstatning for begravelsesudgifter. Under disse omstændigheder var det ikke nødvendigt, at straffesagens konklusion indeholdt en udtrykkelig passus om, at A og B i overensstemmelse med det, der var anført i præmisserne, frifandtes for kravet om godtgørelse efter EAL § 26 a. BR's dom blev stadfæstet.
UfR 2018.640/1 ØLK: BR’s kendelse blev ophævet, da betingelserne i RPL § 767, stk. 3, 5. pkt. ikke var opfyldt, og kendelsen var således afsagt af den forkerte domsmandsret
Anklagemyndigheden havde kæret en BR’s kendelse med påstand om, at T ikke længere skulle sidde varetægtsfængslet i surrogat i medfør af RPL § 765, stk. 2, nr. 4, men at T skulle overføres til et almindeligt arresthus i medfør af RPL § 762, stk. 1, nr. 2 og 3, og § 763, stk. 1, nr. 2. ØL fandt, at betingelserne i RPL § 767, stk. 3, 5. pkt. for at afgørelsen skulle træffes af en dommer eller afdeling, som ikke deltog i hovedforhandlingen, var ikke opfyldt. Kendelsen skulle således have været afsagt af den domsmandsret, der behandlede hovedforhandlingen, hvilket ikke var tilfældet. Derfor blev BR’s kendelse ophævet, og sagen blev hjemvist til behandling ved den dommandsret, der behandlede hovedforhandlingen, jf. herved tillige RPL § 12, stk. 6 og § 91, stk. 2.
UfR 2018.1081 ØLD: Byrettens dom blev ophævet og hjemvist til fornyet behandling, da retten til brug for voteringen havde lånt anklagerens computer med ind i voteringslokalet, og det dermed ikke var udelukket, at der var lagt beviser til grund for dommen, som ikke var blevet ført under hovedforhandlingen
T blev ved KBR idømt 60 dages betinget fængsel med vilkår om samfundstjeneste for vold, jf. STRFL § 244. Der blev under bevisførelsen vist brudstykker af en video, og til brug for voteringen lånte domsmandsretten anklagerens computer med ind i voteringslokalet. I præmisserne for dommen afførte retten, at denne havde gennemgået de fremlagt videooptagelser i sin helhed og at disse støttede F’s forklaring. ØL ophævede dommen og sendte den til fornyet behandling i KBR, jf. RPL § 925, stk. 1, da det efter det oplyste ikke kunne udelukkes, at der i forbindelse med byrettens behandling af sagen var sket en tilsidesættelse af RPL § 880.
UfR 2018.1632 ØLK: Byrets stadfæstelse af afslag på prøveløsladelse var sket uden, at T reelt havde haft lejlighed til at fremsætte sine synspunkter, hvorfor sagen blev hjemvist til fornyet behandling
T var idømt 1 år og 6 måneders fængsel for overtrædelse af STRFL § 192 a. T fik af Direktoratet for Kriminalforsorgen, A, afslag på prøveløsladelse. T anmodede ved advokat B om, at sagen skulle indbringes for retten, jf. straffuldbyrdelseslovens § 112, nr. 6, og at B blev beskikket som T’s advokat. A indbragte sagen for Københavns Byret og oplyste, at advokat C havde modtaget en genpart af redegørelsen med bilag. T havde modtaget en kopi af redegørelsen. Advokat C meddelte kort efter, at han ikke havde påtaget sig at føre sagen, men alene havde optrådt som partsrepræsentant for T under A’s behandling af klagesagen. KBR tog ikke B’s anmodning om beskikkelse til følge. Af retsbogen fremgik det, at B havde anmodet om en senere frist til T’s evt. yderligere bemærkninger, da T var varetægtsfængslet under en anden sag. KBR sendte retsbogen til B, men ikke til forkyndelse hos T. B meddelte KBR, at hun ikke påtog sig sagen som antaget advokat. KBR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte A’s afgørelse, som bl.a. lagde vægt på risikoen for at T ville begå ny kriminalitet, og derfor anså prøveløsladelse for utilrådelig, og stadfæstede derfor A’s afslag på prøveløsladelse. ØL fandt, at KBR traf afgørelse, uden at T reelt havde haft lejlighed til at fremsætte sine synspunkter. ØL ophævede KBR’s kendelse og hjemviste sagen til fornyet behandling i byretten.
UfR 2018.1924 VLD: Udskillelse af spørgsmål om udvisning til særskilt forhandling i straffesag burde være afvist, da udskillelsen var sket uden særskilt hjemmel
T, der var udlænding, blev ved dom d. 29.05.2017 straffet med 60 dages fængsel for overtrædelse af STRFL § 245, stk. 1. På anklagerens opfordring og pga. T’s udeblivelse, jf. RPL § 855, stk. 3, nr. 4, blev spørgsmålet om udvisning udskilt til senere afgørelse. Retten i Holstebro fandt d. 16.11.2017, at udskillelsen af spørgsmålet om udvisning til senere afgørelse ikke havde forringet T’s mulighed for forsvar. Der var hermed ikke tilsidesat retsgarantier, som havde til formål at beskytte T. Udvisningspåstanden blev herefter taget til følge, jf. UDL § 24, stk. 1, nr. 1, jf. § 22, stk. 1, nr. 6, jf. § 26, stk. 2, med et indrejseforbud på 6 år, jf. UDL § 32, stk. 3, jf. stk. 2, nr. 1. Dommen af 29.05.2017 og dommen af 16.11.2017 var afsagt af forskellige domsmandsretter. VL fandt, at spørgsmålet om udvisning var udskilt uden særskilt hjemmel. Udskillelsen var i strid med princippet om hovedforhandlingens enhed. Hovedforhandlingen var ikke fortsat uafbrudt, indtil retten havde truffet endelig afgørelse i sagen, jf. RPL § 858, stk. 1, jf. § 882. Der forelå ikke omstændigheder, som kunne begrunde, at udvisningsspørgsmålet skulle afgøres særskilt, jf. UfR 2004.2147 HD. BR burde have været afvist sagen d. 16.11.2017 pga. manglende hjemmel til udskillelsen af udvisningsspørgsmålet. VL ophævede derfor BR’s dom af 16.11.2017, jf. RPL § 925, stk. 1, jf. § 929, 3. pkt.
UfR 2018.3306 VLK: Ikke grundlag for at afskære varetægtsfængslet fra at udtale sig forud for proceduren om fortsat varetægtsfængsling via videolink, jf. RPL § 748 b, stk. 1, 3. pkt., da deltagelsen ikke begrænsede S’ ret til at udtale sig, jf. RPL § 764, stk. 2
Under et retsmøde om fristforlængelse af varetægtsfængsling, ønskede S, som deltog via videolink, at udtale sig om sagen, som han var sigtet i. Retten i Esbjerg fandt, at hvis S ønskede at udtale sig eller afgive forklaring forud for proceduren om en evt. fristforlængelse af varetægtsfængslingen, burde det ikke ske, når S blev fremstillet via videolink, jf. RPL § 748 b, stk. 1. S blev derfor ikke tilladt at udtale sig eller komme med en forklaring forud for proceduren. VL fandt, at det efter RPL § 748 b, stk. 1, 3. pkt. var forudsat, at S kunne deltage i retsmøde til forlængelse af fristen for varetægtsfængsling via videolink, selv om S skulle afgive forklaring under retsmødet. Deltagelse i retsmødet via videolink begrænsede derfor ikke i sig selv S’ ret til at udtale sig, jf. RPL § 764, stk. 2. Der var derfor ikke grundlag for at afskære S fra at udtale sig forud for proceduren om fortsat varetægtsfængsling, jf. RPL § 764, stk. 2, jf. § 767, stk. 1. BR burde derfor have tilladt S at udtale sig.
UfR 2010.79 VLD: T, født 1969, var tiltalt for overtrædelse af bekendtgørelsen om euforiserende stoffer ved d. 15.05.2008 på sin bopæl, at have været i besiddelse af 1,37 gram heroin og 3,87 gram hash til eget brug. T erkendte sig skyldig. T var d. 07.01.2008 blevet prøveløsladt med en reststraf på 31 dage for ligeartet kriminalitet. T blev ved Retten i Viborg idømt fængsel i 60 dage som en fællesstraf med reststraffen efter prøveløsladelsen i januar. T ankede dommen med påstand om formildelse, navnlig således at sagen blev afgjort med en advarsel. Anklagemyndigheden, A, påstod skærpelse, under hensyn til at T var straffet talrige gange også forud for ændringen af lov om euforiserende stoffer ved lov nr. 526 af 06.06.2007. A gjorde endvidere gældende, at T i øvrigt ikke var omfattet af den personkreds, som efter lovændringen kunne få afgjort en sag som den foreliggende med en advarsel eller bøde. VL fandt efter oplysninger om T's personlige forhold, at han måtte anses for at være omfattet af den personkreds, som efter forarbejderne til lov nr. 526 af 06.06.2007 i et tilfælde som i sagen kunne få sagen afgjort med en advarsel. VL ophævede BR's dom for så vidt angik dommens bestemmelser om straf og sagsomkostninger, og tildelte til retsbogen T en advarsel, jf. RPL § 900.
Peter Garde i FM 1986.99-102: Særlovspolitisager
Tinne Thomassen i Lov & Ret nr. 6/2004 p. 25-26: Retssikkerhed eller ressourcespild? (Foreslår at en skrivelse af politiet kunne danne grundlag for en passiv bødevedtagelse)
UfR 2018.3154 HKK: Anklagemyndigheden havde ikke retlig interesse i et kæremål af en kendelse vedr. T’s lovlige forfald
ØL stadfæstet KBR’s kendelse om, at anklagemyndigheden, A’s, anmodning om anholdelse og fremstilling i retten af T ikke skulle tages til følge, idet T havde lovligt forfald på retsmødet d. 23.08.2017 pga. sygdom. Straffesagen mod T blev ved KBR’s kendelse af 31.08.2017 adskilt fra de øvrige straffesager, som den tidligere var blevet forenet med, og denne kendelse stadfæstede ØL ligeledes d. 13.09.2017. ØL’s kendelse blev ikke kæret til HR. HR fandt, at spørgsmålet om, hvorvidt T havde lovligt forfald ved retsmødet d. 23.08.2017, ikke angik behandlingen af den verserende straffesag mod T. A havde under de foreliggende omstændigheder ikke retlig interesse i, at kæremålet blev behandlet, idet afgørelsen af, om T havde lovligt forfald, heller ikke havde videregående betydning eller konkret betydning for mulighederne for at få behandlet den verserende straffesag mod T, når den var blevet berammet. HR afviste herefter kæremålet.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
de lege ferenda
Højesteret
Højesteret


text:
Skat.dk: Ambi - ekstraordinær anke
SKM2012.609.HR
AMBI, ekstraordinær, anke, forældelse
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et selskabs anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom skulle imødekommes, jf. retsplejelovens § 399. Ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 var Skatteministeriet blevet frifundet for selskabets krav på tilbagebetaling af ambi.
Selskabet anmodede i januar 2012 Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399. Selskabet henviste i den forbindelse til, at sagen var afgjort på grundlag af en dansk praksis, som var i strid med EU-retten, idet EU-Domstolen ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 havde underkendt dansk praksis.
Højesteret fastslog, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse ikke var opfyldt. Sagen havde ikke været urigtigt oplyst, jf. retsplejelovens § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led. Tilbagebetalingskravet var endvidere forældet, hvorfor betingelsen i § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, om at det skal være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat, heller ikke var opfyldt. Endelig fandt Højesteret ikke, at der forelå omstændigheder, der i høj grad talte for genoptagelse, jf. § 399, stk. 1, nr. 3. Højesteret anførte i den forbindelse, at også staten har behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
Retsplejeloven § 399
Den juridiske vejledning 2012-2 A.A.10.3.5.1
H1.2 A/S og
(Advokat Anders Hjulmand)
Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
H1.1 A/S ved advokat Anders Hjulmand har anmodet om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, der angår tilbagebetaling af uberettiget opkrævet arbejdsmarkedsbidrag (ambi). Det er oplyst, at H1.2 A/S og H1 A/S er binavne til selskabet H1.1 A/S.
Skatteministeriet ved kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm har udtalt sig imod, at ekstraordinær anke tillades.
Generelt om ambi
Arbejdsmarkedsbidraget (ambi) blev indført ved lov nr. 840 af 18. december 1987 med virkning fra den 1. januar 1988. Ambien udgjorde 2,5 % af virksomhedernes momsgrundlag og svarede med få undtagelser til en momsforhøjelse.
Ambien blev ophævet ved lov nr. 891 af 21. december 1991 med virkning fra den 1. januar 1992.
Forud for ophævelsen af ambiloven blev ambiens lovlighed anfægtet af bl.a. G1 ApS og G2 ApS. Under forberedelsen af disse sager stillede Østre Landsret præjudicielle spørgsmål til EF-Domstolen. Ved dom af 31. marts 1992 i sag C-200190, G1 og G2, fandt EF-Domstolen, at ambien var i strid med art. 33 i 6. momsdirektiv (direktiv 77/388/EF af 17. maj 1977).
Ved lov nr. 389 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. blev der fastsat regler vedrørende tilbagebetaling af ambi.
Ved Østre Landsrets domme af 25. juni 1993 blev G1s og G2s påstande om tilbagebetaling af de erlagte ambibeløb taget til følge, dog således at beløbene blev reduceret med den fulde besparelse, som selskaberne havde opnået ved afskaffelse af en række arbejdsgiverafgifter, der var gennemført samtidig med ambiens indførelse. I sagen vedrørende G1 blev Skatteministeriet frifundet, mens G2s påstand om tilbagebetaling af ambi blev taget til følge. Skatteministeriet ankede dommene til Højesteret.
Ved Højesterets kendelse af 16. december 1993 (UfR 1994 s.181) afviste Højesteret, at der var grundlag for præjudicielt at forelægge en række spørgsmål for EF-Domstolen vedrørende betingelser efter fællesskabsretten for tilbagebetaling af nationale EF-stridige afgifter. G1 og G2 havde bl.a. ønsket at få belyst, om myndighederne havde adgang til at påberåbe sig overvæltning (spørgsmål 1), og om der ved opgørelse af tilbagebetalingskravet kunne tages hensyn til de sparede arbejdsgiverafgifter (spørgsmål 3). Højesteret udtalte bl.a.:
Indledningsvis bemærkes, at de krav, fællesskabsretten stiller i forbindelse med sager om tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten, allerede er udførligt behandlet i EF-domstolens praksis. Dette gælder tillige spørgsmålet om de nationale myndigheders adgang til over for en virksomheds krav om tilbagebetaling at gøre gældende, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, og spørgsmålet om bevisbyrde i denne henseende. Der kan navnlig henvises til dom af 27. februar 1980 i sag 68/79 (Hans Just), dom af 9. november 1983 i sag 199/82 (San Giorgio) og dom af 25. februar 1988 i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco).
De spørgsmål, indstævnte i sag 272/1993 (Hose) foreslår forelagt for EF-domstolen, svarer til de af indstævnte i sag 271/1993 (Denkavit) foreslåede spørgsmål 1, 2, 4, 5 og 7. Højesteret tager derfor udgangspunkt i de spørgsmål, der foreslås forelagt i den sidstnævnte sag.
Det foreslåede spørgsmål 1 sigter til, om den adgang til at påberåbe sig overvæltningssynspunktet, som er fastslået i sager om afgifter opkrævet i strid med EØF-traktaten, tillige består i tilfælde som det foreliggende, hvor de pågældende afgifter er opkrævet i strid med et direktiv. De indstævnte bar i denne forbindelse henvist til en række domme afsagt af EF-domstolen vedrørende konsekvenser af overtrædelse af direktiver. Disse domme, der ikke angår spørgsmål om tilbagebetaling af afgifter, giver efter Højesterets opfattelse ingen støtte for en antagelse om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, skulle være afskåret fra at påberåbe sig, at overvæltning har fundet sted. Højesteret finder, at der heller ikke i øvrigt kan anføres noget holdbart argument for en sådan forskelsbehandling. I de foran nævnte domme om tilbagebetalingsspørgsmålet henviser EF-domstolen da også adskillige steder generelt til afgifter opkrævet i strid med "fællesskabsretten", jf dommen i sag 68/79 (Hans Just), præmis nr. 25 og 26, dommen i sag 199/82 (San Giorgio), præmis nr. 12-14, og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco), præmis nr. 12 og 13. Højesteret finder herefter, at der ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med et direktiv kan påberåbe sig, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, på samme måde og med samme begrænsninger som fastslået i EF-domstolens praksis for så vidt angår afgifter opkrævet i strid med selve Traktaten.
Højesteret finder, at der heller ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder kan påberåbe sig overvæltningssynspunktet, selv om myndighederne ved afgiftens indførelse måtte have været i ond tro i den forstand, at de burde have indset, at afgiften var i strid med fællesskabsretten, og selv om den pågældende virksomhed har indbetalt afgiften under et udtrykkeligt forbehold, jf. de foreslåede spørgsmål 2 og 7. Dette er en følge af; at myndighedernes adgang til at påberåbe sig, at afgifterne er blevet overvæltet, hviler på betragtninger, som gør sig gældende uafhængigt af de nævnte forhold, nemlig - hvis der tages udgangspunkt i den almindelige erstatningsret - at en forudsætning for tilbagebetaling er, at virksomheden har lidt tab, eller - hvis der tages udgangspunkt i berigelsesgrundsætningen - at tilbagebetaling ikke må indebære, at virksomheden opnår en ugrundet berigelse. Det fremgår også klart af EF-domstolens praksis, at overvæltningssynspunktet kan gøres gældende, selv om de nationale myndigheder har været i ond tro i den nævnte forstand, jf eksempelvis dom af 27. marts 1980 i sag 61/79 (Denkavit Italiana), præmis nr. 16- 26. At overvæltningssynspunktet kan påberåbes også i situationer, hvor virksomheden har betalt under et udtrykkeligt forbehold, fremgår af dommen i sag 68/79 (Hans Just), idet der i denne sag netop var taget et sådant forbehold, jf. præmis nr. 5 og 18.
Det fremgår af dommen i sag 199/82 (San Giorgio) og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Blanco), at medlemsstaterne ikke må indføre bevisregler, hvorefter det pålægges virksomheden at bevise, at de med urette opkrævede afgifter ikke er blevet overvæltet på aftagerne. Det tilkommer de nationale domstole på grundlag af en fri bevisbedømmelse at afgøre, om overvæltning har fundet sted, jf. den førstnævnte dom, præmis nr. 14 in fine, og den sidstnævnte dom, præmis nr. 17.
Det foreslåede spørgsmål 3 angår i realiteten spørgsmålet om, hvorvidt det ved vurderingen af, om afgifter betalt af en importør må antages at være overvæltet på dennes aftagere, bør tages i betragtning, at der i sammenhæng med indførelsen af den omhandlede afgift (ambi) blev afskaffet andre afgifter, som i første række påhvilede den indenlandske produktion. Dette spørgsmål indgår som et moment i den bevisbedømmelse, som henhører under de nationale domstole.
Højesteret stadfæstede ved domme af 15. marts 1994 1994 s. 430 og s. 450) landsrettens domme. Præmisserne indledes i begge sager med følgende udtalelse af alle dommerne:
Sagen angår ...
Det er ved EF-Domstolens dom af 31. marts 1992 fastslået, at en afgift med ambiens kendetegn er i strid med art 33 i 6. momsdirektiv. Opkrævede ambibeløb skal herefter tilbagebetales, medmindre de må anses for overvæltet på senere omsætningsled. Det er i denne forbindelse uden betydning, om afgiftsbetaleren har taget forbehold om tilbagesøgning, og om myndighederne burde have indset, at afgiften var i strid med EF-reglerne.
Ambi blev indført som led i en omlægning, hvis formål var at forbedre danske virksomheders konkurrenceevne. Ved omlægningen bortfaldt en række arbejdsgiverbidrag til sociale og uddannelsesmæssige formål, ligesom der indførtes kompensation fra det offentlige for bidrag til ATP og gennemsnitlige udgifter til arbejdsskadeforsikring samt gennemførtes en forkortelse af arbejdsgiverperioden i forbindelse med arbejdstageres sygefravær. Virksomhederne opnåede herved en samlet reduktion af deres indirekte lønomkostninger på ca. 10.300 kr. pr. fuldtidsansat eller ca. 5 % af de samlede lønomkostninger. Det var tilstræbt, at besparelsen gennemsnitligt skulle modsvare ambien, således at denne som helhed ikke ville medføre prisstigning. Dette mål blev efter det oplyste i vidt omfang opnået, idet virksomhederne i overensstemmelse med de tilkendegivelser, der fremkom i forbindelse med gennemførelsen af omlægningen, i almindelighed undlod at forhøje deres priser som følge af ambiens indførelse i det omfang, ambien modsvaredes af besparelser opnået ved afskaffelsen af arbejdsgiverbidrag m.v. Det var herved af væsentlig betydning, at ambi i modsætning til moms kunne betragtes som en omkostning på linie med de afskaffede arbejdsgiverbidrag m.v., idet ambi i modsætning til moms ikke fremgik af virksomhedernes fakturaer.
Det må efter de foreliggende økonomiske redegørelser lægges til grund, at en afgift som ambien, der ligesom moms er af generel karakter, og som beregnes på samme grundlag som moms, på et marked med fri prisdannelse ud fra en isoleret betragtning i almindelighed vil blive overvæltet fuldt ud på senere omsætningsled - i sidste instans forbrugerne - på samme måde som moms. Dette gælder uanset den nævnte forskel med hensyn til fakturering.
I sagen mod G2 udtalte Højesterets flertal herefter:
Efter det foran anførte om den sammenhæng, i hvilken ambien blev indført, finder vi, at en stillingtagen til, hvorvidt den enkelte virksomhed må antages at have overvæltet de opkrævede ambibeløb på sine aftagere, ikke kan ske med udgangspunkt alene i en isoleret betragtning af ambiens virkninger, idet det tillige må indgå i vurderingen, på hvilken måde omlægningen som helhed påvirkede virksomhedens konkurrencesituation. For så vidt angår importvirksomheder må der herved lægges særlig vægt dels på, i hvilket omfang virksomhedens produkter konkurrerede med produkter fremstillet i Danmark, dels på lønomkostningernes andel af værdien af produkter af den pågældende art.
De produkter, G2 ApS importerede til og forhandlede i Danmark, var højttalere. Det må efter det oplyste lægges til grund, at det danske marked for højttalere af den pågældende art i væsentligt omfang dækkes af produkter fremstillet i Danmark. Det må samtidig lægges til grund, at lønomkostninger indgår som en væsentlig andel af værdien af disse produkter, og at omlægningen derfor ikke indebar nogen meromkostning for danske producenter eller i hvert fald kun en meromkostning, som var væsentligt mindre end meromkostningen for G2 ApS. Dette bestyrkes også af de for Højesteret fremkomne oplysninger. Det må på denne baggrund lægges til grund, at omlægningen indebar en ikke uvæsentlig forringelse af selskabets konkurrencesituation. Da de foreliggende øvrige oplysninger, herunder om selskabets priser og regnskaber, ikke kan føre til et andet resultat, er der herefter ikke tilstrækkeligt grundlag for at anse de hos selskabet opkrævede ambibeløb for overvæltet på dets aftagere.
Efter det anførte om den sammenhæng, i hvilken ambi blev indført, findes indstævnte imidlertid alene at have krav på tilbagebetaling af de opkrævede ambibeløb med fradrag af den fulde besparelse, som opnåedes ved afskaffelsen af de hidtidige arbejdsgiverbidrag og de øvrige ændringer, der indgik i omlægningen.
Østre Landsret traf den 12. oktober 2009 i nogle få uafsluttede sager om tilbagebetaling af ambi afgørelse om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål angående bl.a. forståelsen af "overvæltning" og "ugrundet berigelse" som fællesskabsretlige begreber.
I EU-Domstolens dom af 6. september 2011 i sag 398/09, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KM-Holding A/S, hedder det i præmis 22-25:
Ligeledes kan en medlemsstat ikke modsætte sig et krav om tilbagebetaling af en uretmæssig afgift med den begrundelse, at afgiften er blevet økonomisk udlignet gennem ophævelsen af en lovlig afgift af tilsvarende størrelse.
Tilbagebetaling af en ulovlig afgift til en erhvervsdrivende, som har overvæltet det hertil svarende beløb på sine kunder, kan under de ovenfor anførte omstændigheder ganske vist føre til en ugrundet berigelse af denne erhvervsdrivende, men dette er ikke tilfældet, når der er tale om en ophævelse af andre afgifter, som angiveligt står i forbindelse med indførelsen af en afgift, som er i strid med EU-retten.
En sådan ophævelse er et resultat af de valg, der træffes af medlemsstaten på skatte- og afgiftsområdet, og som er udtryk for dennes almindelige politik på det økonomiske og sociale område. Sådanne valg kan have de mest forskelligartede konsekvenser, som - uafhængigt af de vanskeligheder, som kan være forbundet med at fastslå, om og i hvilket omfang en afgift faktisk blot er trådt i stedet for en anden - er til hinder for, at tilbagebetaling af en uretmæssig afgift i en sådan sammenhæng kan anses for at indebære en ugrundet berigelse.
Domstolens dom af 26. juni 1979, McCarren... og af 13. december 1983, Apple and Peer development Council..., afkræfter ikke denne konklusion. Selv om Domstolen i præmis 25 i McCarren-dommen og i præmis 41 i dommen i sagen Apple and Peer Development Council ikke udelukkede, at den nationale domstol på grundlag af national lovgivning kunne nægte tilbagebetaling af en uretmæssig afgift af andre grunde, end at afgiften var blevet overvæltet, udgør direkte overvæltning på køberen af den med urette erlagte afgift, som det fremgår af denne doms præmis 20, den eneste undtagelse fra retten til tilbagebetaling opkrævet i strid med EU-retten.
EU-Domstolen besvarede herefter de præjudicielle spørgsmål således:
De EU-retlige regler om tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld skal fortolkes således, at tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld udelukkende kan give anledning til en ugrundet berigelse i tilfælde, hvor de beløb, som en afgiftspligtig person med urette har erlagt i form alen afgift, som er opkrævet i en medlemsstat i strid med EU-retten, er blevet direkte overvæltet på køberen. Det følger heraf, at EU-retten er til hinder for, at en medlemsstat nægter at tilbagebetale en uretmæssig afgift med den begrundelse, at de af den afgiftspligtige med urette erlagte beløb er blevet udlignet gennem en besparelse som følge af den samtidige ophævelse af andre afgifter, eftersom en sådan udligning, fra et EU-retligt synspunkt, ikke kan betragtes som en ugrundet berigelse i relation til denne afgift.
I sit forslag til afgørelse i ovennævnte sag havde Generaladvokaten behandlet EU-Domstolens praksis vedrørende tilbagebetaling af en uretmæssig afgift og konkluderet i præmis 42, at:
Det følger heraf, at overvæltning af afgiften ikke nødvendigvis er den eneste undtagelse fra princippet om tilbagebetaling af beløb, som er betalt i urigtig formening om skyld.
Generaladvokaten anførte følgende i sin konklusion i præmis 76:
På ovenstående baggrund mener jeg, at det andet præjudicielle spørgsmål bør besvares med, at EU-retten ikke er til hinder for, at en stat kan afslå at tilbagebetale den uretmæssigt opkrævede afgift, når den kan dokumentere, at de ulovligt opkrævede beløb kan anses for at være blevet udlignet ved en samtidig og tilsvarende reduktion af andre afgifter, som faktisk er kommet de samme afgiftspligtige personer til gode, for så vidt som der er en umiddelbar årsagssammenhæng mellem indførelsen af den ene afgift og ophævelsen af de andre.
I skatteministerens svar til Folketingets Skatteudvalgs spørgsmål nr. 490 SAU af 29. marts 2012 hedder det:
Skatteministeriet udsendte den 23. november 2011 en meddelelse om betydningen af EU Domstolens afgørelse af 6. september 2011 i Østre Landsretssagen G3 A/S m.fl., hvor Domstolen tilsidesatte den danske praksis, der blev lagt til grund i de tidligere tilbagebetalingssager om ambi. Af Skatteministeriets meddelelse fremgår, at dommen ikke får betydning for de sager om tilbagebetaling af ambi, som er blevet afgjort tidligere. Der blev i sin tid afgjort ca. 27.000 sager administrativt, hvor der er indtrådt forældelse, og der er ca. 600 retssager, der er afgjort ved retskraftige domme.
Efter afsigelsen af EU-dommen har SKAT, Sagscenter Erhverv, indtil nu modtaget ca. 1.700 krav om tilbagebetaling af ambi indbetalt i årene 1988 -1991.
Forslag til afgørelse er sendt til høring i ca. 600 sager, og der er truffet afgørelser om afslag, da krav anses for forældede, i ca. 100 sager.
Skatteministeriet er blevet stævnet i en sag, og der er anmodet Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom fra 2001.
I de verserende Østre Landsretssager, G3 A/S m.fl., er der endnu ikke truffet afgørelse.
Behandlingen af H1.1s krav
H1.1 fremsatte med henvisning til lov om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. den 16. maj 1997 krav om tilbagebetaling af ambi på i alt 3.092.589 kr. Told- og Skattestyrelsen afviste tilbagebetalingskravet ved brev af 13. februar 1998. Styrelsen henviste bl.a. til, at det fremgik af retspraksis, at tilbagebetalingskrav skulle fradrages besparelsen ved afskaffelsen af arbejdsgiverafgifter m.m., og at H1.1-koncernens samlede besparelse udgjorde 11.817.783 kr.
Den 4. maj 1998 anlagde H1.1 sag mod Skatteministeriet med påstand om tilbagebetaling af ambi med i alt 3.092.589 kr. Ved Københavns Byret dom af 16. november 2000 blev Skatteministeriet frifundet under henvisning til, at de sagsøgende selskaber hver for sig havde opnået en besparelse på arbejdsgiverafgifter, der oversteg den indbetalte ambi, når alle selskabernes aktiviteter blev set under et, og at tilbagebetaling dermed ville medføre en ugrundet berigelse for H1.1.
H1.1 ankede dommen til Østre Landsret, der ved dom af 26. oktober 2001 stadfæstede byrettens dom.
H1.1 har anført, at betingelserne i retsplejelovens § 399 for at meddele tilladelse til ekstraordinær anke af landsrettens dom fra 2001 er opfyldt.
Sagen har uden H1.1s fejl været urigtigt oplyst. Skattevæsenet og domstolene har afgjort selskabets sag om tilbagebetaling af ambi på grundlag af en dansk praksis, som er i strid med den gældende EU-ret, idet den danske praksis nu er underkendt af EU-Domstolen. Det må derfor anses for overvejende sandsynligt, at sagen i tilfælde af en ekstraordinær anke vil få et væsentligt forskelligt resultat.
Krav om tilbagebetaling er i den foreliggende sag underlagt den ultimative forældelsesfrist på 10 år i forældelseslovens § 3, stk. 3, nr. 3. Kravet er således principielt forældet, men efter forældelseslovens § 19, stk. 3, afbrydes forældelsen ved foretagelse af retslige skridt. Det fremgår af bemærkningerne til § 19, stk. 3, at hvis en dom ankes, er det datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende for forældelsesfristens beregning. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling. Tilladelse til ekstraordinær anke er derfor den eneste vej for ansøgeren til at genoprette et indgribende tab. Dette understøttes endvidere af, at SKAT ikke af egen drift har tilbagebetalt den ulovligt opkrævede ambi samt af, at lovgiver ikke har vedtaget en ny særskilt lovgivning vedrørende særlig adgang til at opnå tilbagebetaling.
Den sidste betingelse i § 399, stk. 1, nr. 3, om, at omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse, må endvidere anses for opfyldt henset til størrelsen af kravet på tilbagebetaling samt betydningen af sagen ikke blot for ansøgeren, men for et stort antal virksomheder og for den fremadrettede praksis på området. Hertil kommer, at sagen under henvisning til dens rækkevidde og samfundsmæssige betydning er af principiel karakter.
Skatteministeriet har anført, at ingen af betingelserne for ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399, er opfyldt.
Den foreliggende sag har ubestridt ikke været urigtigt oplyst for så vidt angår sagens faktiske forhold. At det nu kan konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en forkert retsopfattelse, kan ikke ud fra analoge overvejelser begrunde tilladelse til ekstraordinær anke. En sådan analogislutning ville savne støtte i bestemmelsens ordlyd, forarbejder og retspraksis. Dertil kommer, at EU-Domstolens dynamiske fortolkningsstil undertiden fører til ændringer eller udviklinger i retspraksis, som ikke med rimelighed har kunnet forudsiges. Dommen i G3-sagen er et eksempel herpå, idet Domstolen med dommen ændrede den retsopfattelse, som Domstolen selv havde givet udtryk for i tidligere domme. Det ville stride mod de hensyn, der begrunder, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse og anke administreres restriktivt, såfremt der kunne gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke, efterhånden som EU-Domstolens praksis udvikler sig. Parterne i en retssag, der er afgjort ved endelig dom, må kunne forlade sig på, at retsstillingen er endeligt fastlagt, således at en ændring eller udvikling i Domstolens praksis mange år senere ikke kan genoplive tvister, der for længst er endeligt afgjort.
Tilbagebetalingskravet er derudover forældet. Et af de væsentlige hensyn bag forældelsesreglerne er at undgå procesførelse om forhold, som ligger langt tilbage i tiden. Ekstraordinær genoptagelse og anke i 2012 af en dom fra 2001 vedrørende virksomhedens prisfastsættelse i perioden 1988-92 vil være i klar modstrid med dette hensyn. Udgangspunktet i forarbejderne til forældelsesloven om, at tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning, bør derfor fastholdes her.
Dertil kommer, at parterne gennem mere end 10 år har indrettet sig på, at dommen er endelig, og der er ingen særlige hensyn, der kan begrunde, at ansøgeren skal kunne "genoplive" sit krav. Langt de fleste virksomheder indrettede sig i sin tid på den retstilstand, som Højesteret fastlagde i 1994. Alle disse virksomheder er også nu afskåret fra at rejse krav, idet genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige regler eller skatteforvaltningslovens særlige regler er afskåret på grund af forældelsen af kravene.
EU-retten nødvendiggør ingen ændring af dansk rets almindelige regler, hvorefter efterfølgende retspraksis fra en højere instans hverken kan begrunde en fravigelse af den afgjorte doms retskraft eller begrunde genoptagelse efter retsplejelovens § 399.
Retsplejelovens § 399
Retsplejelovens § 399, stk. 1 og 2, om Højesterets adgang til at tillade ekstraordinær anke/genoptagelse er sålydende:
det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgerens fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat,
det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og
omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse.
Stk 2. Højesteret kan under de i stk. 1 nævnte betingelser tillade, at en dom, der er afsagt af landsret eller byret, ankes efter udløbet af den i § 372, stk. 2, 4. pkt., nævnte frist på ét år
§ 399 er en videreførelse af den oprindelige § 423 i retsplejeloven fra 1916. Ifølge bemærkningerne hertil (Bemærkninger til det af Proceskommissionen af 1892 udarbejdede Udkast til Lov om den borgerlige Retspleje, spalte 216 f.)
kan [der] tænkes Tilfælde, hvor det hidtil anerkendte Princip om Højesteretsdommes Uforanderlighed kunde medføre Resultater, der ubetinget maatte karakteriseres som stødende og uretfærdige, således f.eks. Efter Omstændighederne, hvor senere tilfældig fundne Dokumentet vise, at den Part, der uden at have gjort sig skyldig i nogen Fejl eller Forsømmelse under Proceduren, har tabt Sagen, i Virkeligheden har ubetinget Ret.
Som de i [lovforslagets] § 271 brugte Udtryk vise, er denne Genoptagelse for Højesteret tænkt som noget aldeles ekstraordinært, noget, som Højesteret ikke uden tvingende Grunde bør tillade, og noget, som der derfor maaske i en lang Aarrække slet ikke eller kun en ganske enkelt Gang kan blive Brug for.
... den her aabnede Adgang skal være en Slags yderste Nødhjælp for Retfærdigheden i eksceptionelle Tilfælde, der ikke paa Forhaand kunne overses,
Ved dom af 16. marts 2006 i sag C-234/04, Rosmarie Kapferer mod Schlank & Schick GmbH, fastslog EU-Domstolen, at de nationale retter ikke er forpligtet til at foretage en fornyet prøvelse af en retskraftig retsafgørelse, selv om retsafgørelsen viser sig at være i strid med fællesskabsretten. Det hedder i dommen bl.a.:
Der henvises i denne forbindelse til den betydning, som princippet om retskraft har i fællesskabsretsordenen og i de nationale retsordener. Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes (dom af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 38).
Følgelig er en national ret ikke efter fællesskabsretten forpligtet til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en afgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en tilsidesættelse af fællesskabsretten ved den omhandlede afgørelse (jf. i denne retning dom af 1.6.1999, sag C126/97, Eco Swiss, Sml. I, s. 3055, præmis 46 og 47).
Ved fastsættelsen af de processuelle regler for behandlingen af retssager, der tjener til at beskytte de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne, skal medlemsstaterne sørge for, at disse regler ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og at de ikke er udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet)
Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 59 og 60 i dom af 22. december 2010 i sag C-507/08 Europa-Kommissionen mod Den Slovakiske Republik.
Et krav om tilbagebetaling af ambi som det, sagen angår, var omfattet af den 5-årige forældelsesfrist efter lov om forældelse af visse fordringer af 1908, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 6.
Efter § 2 i 1908-loven regnedes forældelsesfristen fra den tid, da fordringen af fordringshaveren kunne kræves betalt. Det følger imidlertid af cirkulære nr. 104/1992, at den 5- årige forældelsesfrist i 1908-loven for krav omfattet af lov nr. 380 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag først begyndte at løbe fra lovens ikrafttrædelse. Loven trådte i kraft den 22. maj 1992.
1908-lovens § 3 omhandlede suspension af forældelsesfristen på baggrund af fordringshaverens utilregnelige uvidenhed. Bestemmelsen var sålydende:
§ 3. Når den fordringshaver, for hvem noget af de i § 1 ommeldte krav er stiftet, på grund af utilregnelig uvidenhed om sit krav eller om skyldnerens opholdssted, har været ude af stand til at gøre sin ret gældende, regnes den i § 1 omhandlede kortere forældelsesfrist først fra den tid, da fordringshaveren var eller ved sædvanlig agtpågivenhed ville have været i stand til at kræve sit krav betalt.
Lov nr. 522 af 6. juni 2007 om forældelse af fordringer indeholder i § 3, stk. 3, bestemmelser om absolutte forældelsesfrister. Herefter indtræder forældelse af krav på f.eks. tilbagebetaling senest 10 år efter, at fordringshaveren kunne kræve fordringen opfyldt.
Forældelseslovens § 16, stk. 1 og 2, er sålydende:
ved indlevering af stævning eller betalingspåkrav til retten,
når påstand om fordringen nedlægges under retssagen, herunder som modkrav,
når fordringen under retssagen bliver gjort gældende til modregning, dog kun i det omfang fordringen dækkes af hovedfordringen, eller
ved skyldnerens indlevering af stævning til retten med påstand om, at fordringen ikke består.
I forældelseslovens § 19, stk. 1-3, hedder det:
Overgangsreglen i § 30, stk. 1, er sålydende:
Loven bygger på Justitsministeriets Forældelsesudvalgs betænkning nr. 1460 fra 2005 om revision af forældelseslovgivningen. I kapitel 6, afsnit 2.6.3. side 143 ff., om udvalgets overvejelser vedrørende betydningen af retsvildfarelse i relation til suspensionsreglen, hedder det bl.a.:
Krav mod det offentlige som følge af, at en regel eller administrativ praksis tilsidesættes som ugyldig
Det er navnlig i denne tilfældegruppe, at der er sat spørgsmålstegn ved rimeligheden af Højesterets afvisning af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund. Hovedsynspunkterne kan formentlig siges at være, at det offentlige selv bør bære risikoen for fejl af denne karakter, og at det ikke er rimeligt at forlange, at borgerne skal være klogere end myndighederne med hensyn til lovligheden af de regler og den praksis, der gælder for eksempelvis opkrævning af afgifter og udbetaling af pensioner.
Der kan imidlertid også anføres en række forhold, som taler imod at anerkende en suspensionsadgang i disse tilfælde.
Det vil i almindelighed være meget vanskeligt at afgrænse den undskyldelige retsvildfarelse fra den ikke-undskyldelige, og konsekvensen af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund ville derfor i praksis blive, at de heromhandlede krav - typisk tilbagesøgnings- eller efterbetalingskrav mod det offentlige - alene blev begrænset af den 10-årige absolutte forældelsesfrist. Dette ville - som bl.a. ambi- og promillegebyrsagerne illustrerer - efter omstændighederne kunne medføre særdeles omfattende og uoverskuelige krav mod det offentlige. Det gælder, selv om den absolutte frist forkortes til 10 år i forhold til den gældende 20 års frist.
De hensyn, der begrunder forældelsesreglerne, gør sig også gældende, når det offentlige er skyldner. Kravene må i givet fald normalt dækkes af skatteyderne i almindelighed, og det indrettelseshensyn, der ligger bag forældelsesreglerne, kan derfor også påberåbes af det offentlige. Samtidig forekommer hensynet til den enkelte fordringshaver gennemgående at være svagere, når fejlen rammer mange ligeligt. Forældelsesreglerne skal endvidere tilskynde til, at spørgsmål om mulige krav afklares inden for rimelig tid. En anerkendelse af retsvildfarelse som suspensionsgrund ville svække varetagelsen af dette hensyn.
Det er på denne baggrund udvalgets opfattelse, at en generel adgang til suspension i denne tilfældegruppe ikke kan anbefales.
Om forældelse i forhold til retsplejelovens § 399 anføres det i kapitel 8, afsnit 6.2.3. side 339 f. i afsnittet vedrørende afbrydelse ved kreditors foretagelse af retslige skridt:
Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1-2, § 371 og § 372, stk. 1-2. I disse tilfælde, hvor lovgivningen giver adgang til oprejsning mv. inden for bestemte tidsmæssige grænser, og hvor denne "udvidede" ankeadgang således er en del af appelsystemet, synes det naturligt og rimeligt, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten/Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. På den ene side kan det anføres, at der er opstillet meget strenge betingelser for at meddele tilladelse til ekstraordinær ankelgenoptagelse. En af betingelserne er, at ansøgeren kun på denne måde kan undgå eller oprette et for ham indgribende tab. Der kan på denne baggrund argumenteres for, at det ikke er rimeligt, hvis forældelsesreglerne i disse tilfælde afskærer kreditors krav. På den anden side gælder der ingen tidsmæssige grænser for, hvornår en ansøgning skal indgives, og Højesteret kan således i princippet meddele tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter mange års forløb. Det kan derfor anføres, at det bør bero på en konkret vurdering, hvorvidt fordringshaveren må anses for at have forfulgt sit krav inden for rimelig tid. Udvalget finder ikke anledning til at foreslå en lovregel om dette meget specielle spørgsmål. Efter udvalgets opfattelse må udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse ikke tillægges selvstændig betydning for forældelsesspørgsmålet, dvs. at genoptagelse som udgangspunkt ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
I forslag nr. 165 af 28. februar 2007 til lov om forældelse af fordringer hedder det (FT 200607, tillæg A, side 5589):
Udvalget finder, at retsvildfarelse ligesom efter gældende retspraksis ikke generelt bør kunne påberåbes som suspensionsgrund, men i visse særlige tilfælde bør anerkendes som suspensionsgrund. Udvalget har ikke anset det for muligt at formulere en regel, som på tilfredsstillende måde afgrænser disse undtagelsestilfælde, og udvalget finder derfor, at spørgsmålet om, i hvilke tilfælde retsvildfarelse undtagelsesvis kan anerkendes som suspensionsgrund, fortsat bør være overladt til domstolenes afgørelse.
Der henvises til betænkningens kapitel VI, afsnit 2.6, hvor bl.a. den gældende retspraksis vedrørende betydningen af retsvildfarelse er beskrevet.
Videre hedder det (side 5599):
Et sagsanlæg bør efter udvalgets opfattelse bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. I disse tilfælde, hvor der gives adgang til fortsat behandling af sagen, er denne "udvidede" ankeadgang en del af appelsystemet, og efter udvalgets opfattelse vil det derfor være mest nærliggende, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten eller Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de specielle tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. Efter udvalgets opfattelse bør udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
Udvalget foreslår, at der indføres nærmere bestemmelser om de enkelte retsskridt, der afbryder forældelsen.
I bemærkningerne til § 16, stk. 1, er anført (side 5629):
Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. En tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter retsplejelovens § 399 medfører derimod som udgangspunkt ikke, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
I bemærkningerne til § 19, stk. 3, hedder det (side 5634):
I tilfælde, hvor afbrydelsen er sket ved foretagelse af retslige skidt som nævnt i § 16, og hvor dette munder ud i forlig eller dom mv., skal den nye frist regnes fra den dag, da retsforliget indgås, dommen afsiges, betalingspåkrav påtegnes af fogedretten, eller anden afgørelse træffes, jf. stk. 3. Dette vil gælde uanset den betalingsfrist på 14 dage, som normalt fastsættes i dommen. Er der undtagelsesvis fastsat et senere forfaldstidspunkt, skal fristen regnes fra dette.
Hvis dommen ankes, og fordringshaveren får medhold i ankeinstansen, vil det være datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 samt § 372, stk. 1 og 2.
Ved dom af 2. december 1997 i C-188/95, Fantask A/S m.fl. mod Industriministeriet (Erhvervsministeriet), tilsidesatte EF-Domstolen ikke de danske forældelsesregler i relation til sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb. Der fremgår følgende af præmis 47-49 og 52:
Som Domstolen har henvist til i præmis 39 i den foreliggende dom, tilkommer det efter fast retspraksis hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle regler for sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser på området, dog således at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
Hermed har Domstolen anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af retssikkerhedshensyn såvel i den afgiftspligtiges som den berørte myndigheds interesse. Sådanne frister kan ikke antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden, selv om sådanne frister, når de er udløbet, medfører, at sagen helt eller delvis afvises (jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 17 og 18, samt dom af 10.7.1997, sag C261/95, Palmisani, ..., præmis 28).
I denne henseende må forældelsesfristen på fem år i dansk ret betegnes som rimelig (dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, ..., præmis 49). Det fremgår desuden, at fristen finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, og søgsmål, der støttes på intern ret.
Det syvende spørgsmål må herefter besvares med, at fællesskabsretten på sit nu værende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemført direktivet korrekt, at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende gebyrer kunne kræves betalt, når en sådan frist ikke er mindre gunstig for søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, end for søgsmål, der støttes på intern ret, og den ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 19 i dom af 19. maj 2011 i C-452/09, Tonina Em Lala m.fl. mod Ministero dell'Instruzione m.fl.
EU-Domstolen underkendte ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/109, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KID-Holding A/S, den praksis, som har været fulgt i forbindelse med tilbagebetaling af ambi, og hvorefter der ved opgørelse af tilbagebetalingskrav skete fuldt fradrag for den økonomiske fordel, som afskaffelsen af de tidligere arbejdsgiverafgifter havde medført.
Denne sag angår, om EU-Domstolens dom giver grundlag for nu at meddele H1.1 A/S ekstraordinær anketilladelse, jf. retsplejelovens § 399, således at selskabets krav på tilbagebetaling af ambi, der blev afslået ved østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, kan vurderes på ny under hensyntagen til EU-Domstolens dom.
Højesteret kan efter § 399 undtagelsesvis tillade ekstraordinær anke af en sag, når 1) det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgers fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat, 2) det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og 3) omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse. § 399 er både efter ordlyd og forarbejder en snæver undtagelsesregel. Tilladelse kan kun meddeles, hvis samtlige betingelser er opfyldt, og Højesterets praksis er meget restriktiv.
Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led, skal sagen have været urigtigt oplyst. Det er det helt klare udgangspunkt, at bestemmelsen kun omfatter tilfælde, hvor sagens faktiske omstændigheder har været urigtigt oplyst. Den foreliggende sag er ikke ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 afgjort på grundlag af forkerte oplysninger om faktiske forhold. I kraft af EU-Domstolens dom af 6. september 2011 kan det derimod konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en retsopfattelse, som ikke er i overensstemmelse med gældende fællesskabsret. Retsvildfarelse falder imidlertid helt klart uden for bestemmelsens kerneområde.
Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, skal det være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat. Er kravet nu forældet, vil denne betingelse ikke være opfyldt.
Da H1.1 den 19. januar 2012 ansøgte om tilladelse til ekstraordinær anke af dommen fra 2001, var den absolutte forældelsesfrist på 10 år efter 2007-forældelsesloven udløbet. I øvrigt var forældelsesfristen på 5 år efter 1908-loven også udløbet, eftersom H1.1 ikke har været i utilregnelig uvidenhed om sit krav i den forstand, som kunne føre til suspension af forældelsesfristen. Dette forudsætter som det helt klare udgangspunkt ukendskab til faktiske forhold, og der foreligger efter Højesterets opfattelse ikke sådanne helt særegne omstændigheder, som kunne have ført til en fravigelse af dette udgangspunkt.
H1.1s eventuelle krav på tilbagebetaling er herefter forældet, medmindre en eventuel tilladelse til ekstraordinær anke i medfør af retsplejelovens § 399 medfører, at det oprindelige sagsanlæg, som førte til landsretsdommen i 2001, bevarer sin virkning med hensyn til afbrydelse af forældelse, I overensstemmelse med forældelsesreglernes overordnede formål må det helt klare udgangspunkt være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399 ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
Ud fra en samlet bedømmelse foreligger der efter Højesterets opfattelse ikke sådanne omstændigheder, som i høj grad taler for en genoptagelse af sagen, jf. herved § 399, stk. 1, nr. 3. Landsrettens dom er afsagt i 2001 som led i et omfattende opgør om tilbagebetaling af den ulovligt opkrævede ambi. Langt de fleste sager om tilbagebetalingskrav er afgjort uden afsigelse af dom, og fornyet krav om tilbagebetaling i disse sager vil være forældet. En genoptagelse af sager afgjort ved dom ville derfor indebære en forskelsbehandling. Selv om der er tale om et tilbagebetalingskrav mod staten, som må være nærmest til at bære risikoen for EU-rettens forståelse og udvikling, har også staten behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
På den anførte baggrund imødekommer Højesteret ikke H1.1s anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, jf. retsplejelovens § 399, stk. 2, jf. stk. 1.
H1.1 A/S' anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke imødekommes ikke.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret


text:
26 Feb 2003 09:01
SKM2003.96.HR
95/2001, 96/2001, 99/2001, 103/1999 og 156/2001
Selskabstømning, sagsomkostninger
Selskabstømningssag, hvor sælger ved Vestre Landsrets dom af 16/2 2001 (se SKM 2001.175 VLR) blev pålagt hæftelse efter den dagældende anpartsselskabslovs § 84, stk. 5 for selskabets/skattemyndighedernes tab ("mellemformsafregningssag"), og hvor køberbanken og sælgers rådgivere blev pålagt erstatningsansvar efter de almindelige erstatningsregler. Sagen blev under anken forligt, således at Højesteret alene tog stilling til spørgsmålet om fordeling af sagsomkostningerne
Retsplejeloven § 311
Registreret revisor C
R2 Revisionsaktieselskab
(advokat Niels H. Graversen)
(advokat Søren Bagger for 2 og 3)
Skattekonsulent D
(advokat Morten Samuelsson for begge)
(advokat Søren Halling-Overgaard for 4 og 5)
(advokat Søren Bagger for begge)
Peter Blok, Per Walsøe og Børge Dahl.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 1. afdeling den 16. februar 2001.
Efter Højesterets dom af 22. november 2001 (SKM2002.298.HR) har advokat B og R1 A/S hævet anken over for sælgers bank, F2-Bank A/S, i sag nr. 156/2001. Det er overladt til Højesteret at træffe afgørelse om sagsomkostninger i denne ankesag.
I sag nr. 96/2001 har det solgte overskudsselskabs konkursbo, HX ApS under konkurs, for Højesteret frafaldet at gøre gældende, at sælgeren af overskudsselskabet, A, hæfter for selskabets tab i medfør af den dagældende anpartsselskabslovs § 84, stk. 5. Endvidere har sælger og dennes rådgivere og banken for køberen af overskudsselskabet, F1-Bank A/S, foretaget indbetalinger til konkursboet til dækning af den skyldige skat. På denne baggrund har konkursboet nedsat sin påstand til alene at angå udestående procesrente. Sagen er herefter forligt ved, at A har hævet anken og taget bekræftende til genmæle over for boets endelige påstand om betaling af 655.702 kr., som er betalt, og i øvrigt således at det er overladt til Højesteret at træffe afgørelse om sagsomkostninger for landsretten og for Højesteret.
Sagerne nr. 95/2001, 99/2001 og 103/2001 er indbragt for Højesteret af sælgers rådgivere og angår den indbyrdes fordeling af ansvarsbyrden på sælgersiden mellem sælger og dennes rådgivere. De er forligt ved, at alle involverede - efter sælgers forlods betaling af et beløb svarende til berigelsen - bærer en lige stor del. Det er overladt til Højesteret at træffe afgørelse om sagsomkostninger for landsretten og for Højesteret.
Over for konkursboet kræver A sagsomkostninger for Højesteret, mens han kræver sagsomkostningerne for landsretten ophævet. I forhold til F1-Bank er det Bs opfattelse, at sagsomkostninger for landsretten bør ophæves, og at det for så vidt angår sagsomkostninger for Højesteret bør tages i betragtning, at F1-Bank alene har afgivet et kortfattet svarskrift.
Konkursboet har ikke udtalt sig om sagsomkostningsspørgsmålet.
F1-Bank har krævet landsrettens omkostningsfastsættelse nedsat og fordelingen heraf ændret i overensstemmelse med Højesterets praksis. For Højesteret kræver banken sig tilkendt sagsomkostninger hos såvel A som konkursboet, idet det har været helt unødvendigt at inddrage banken i anken, som har påført banken en betydelig sagsbehandling.
I forholdet mellem A og dennes rådgivere - revisor C og R2 Revisionsaktieselskab, advokat B og R1 A/S, skattekonsulent D og R3 A/S - kræver A sig friholdt for eventuelle idømte sagsomkostninger i forhold til boet for landsretten og for Højesteret. A mener i øvrigt, at rådgiverne skal betale ham sagsomkostninger for landsretten, mens sagsomkostningerne for Højesteret kan ophæves.
Rådgiverne gør gældende, at der skal træffes en omkostningsafgørelse i overensstemmelse med Højesterets praksis og under hensyn til, at sælger bør tillægges et omkostningsbeløb hos konkursboet, som rådgiverne bør have del i.
F2-Bank A/S har påstået sig tillagt sagsomkostninger for Højesteret hos advokat B og R1 A/S, som heroverfor påstår sagens omkostninger for Højesteret ophævet.
Sagerne i dette selskabstømningskompleks blev indledt med konkursboets sagsanlæg i 1998 mod overskudsselskabets sælger og købers bank med krav om solidarisk betaling af skattevæsenets tab på godt 5 mio. kr. og herudover krav mod sælger om dækning af selskabets videregående tab med et beløb af nogenlunde samme størrelsesorden. Sælger betalte i 2000, hvad han havde beregnet sin berigelse til. Efter landsrettens dom blev den resterende del af skattevæsnets tab dækket ind - bortset fra et procesrentebeløb. Efter anken til Højesteret frafaldt konkursboet kravet om dækning af selskabets videregående tab. Fordelingen af skattevæsenets tab er sket i overensstemmelse med de principper, der er udviklet i Højesterets praksis.
På denne baggrund finder Højesteret, at der for landsretten og for Højesteret skal betales sagsomkostninger som nedenfor bestemt.
HX ApS under konkurs skal til A i sagsomkostninger for landsretten og for Højesteret betale 250.000 kr.
F1-Bank A/S og A skal til HX ApS under konkurs i sagsomkostninger for landsretten solidarisk betale 85.000 kr. I det indbyrdes forhold mellem banken og A skal dette sagsomkostningsbeløb endeligt bæres af banken.
I forholdet mellem F1-Bank A/S og HX ApS under konkurs betaler ingen af parterne sagsomkostninger for Højesteret til den anden part.
A skal til F1-Bank A/S i sagsomkostninger for Højesteret betale 40.000 kr.
I forholdet mellem A og hans rådgivere, advokat B og R1 A/S, registreret revisor C og R2 Revisionsaktieselskab samt skattekonsulent D og R3 A/S, skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til nogen anden part for landsretten eller for Højesteret.
Advokat B og R1 A/S skal solidarisk til F2-Bank A/S i sagsomkostninger for Højesteret betale 30.000 kr.
Landsrettens omkostningsafgørelse vedrørende forholdet mellem A og F2-Bank A/S står ved magt. I øvrigt betaler ingen af parterne sagsomkostninger til nogen anden part for landsretten eller Højesteret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret