text:
Nyheder i Familieret 1998
c. Tidsskrift for Skatter og Afgifter
d. Fuldmægtigen
Tidsskrift for Familie- og Arveret 1998
4. Nyheder i familieret 1999
5. Nyheder i familieret 1997
Bekg. nr. 888 af 14.12.1998 om offentlig retshjælp ved advokater
Fra 01.01.1999 til 31.12.1999 udgør normalbidraget kr. 761 pr. måned.
Civilretsdirektoratets skrivelse af 04.12.1998 om vejledende retningslinier for fastsættelse af højere børnebidrag i 1999:
> kr. 275.000
> kr. 290.000
> kr. 315.000
> kr. 355.000
> kr. 400.000
Jeg har ved interpolation udarbejdet et skema for fastsættelse af børnebidrag ved højere indkomster og flere børn.
Børnebidrag kan nu beregnes direkte i et beregningskema på skærmen.
Ydelser til enlige forsørgere kan ligeledes beregnes direkte på skærmen.
Der kan også foretages online beregning af ægtefællebidragets størrelse
Cirk. nr. 184 af 17.11.1998 om regulering pr. 01.01.1999 af satser på det sociale område.
Beløbene for børnefamilieydelser for 1999 findes i TfS 1998.623.
Baby-ydelse pr. barn under 3 år:
11.000 11.300
Småbørnsydelse pr. barn under 7 år
10.000 10.200
Børnefamilieydelse pr. barn under 18 år:
7.800 8.100
Ordinært børnetilskud pr. barn under 18 år:
4.644 4.764
Ekstra børnetilskud (uanset antallet af børn)
3.548 3.640
Beløbene for børnefamilieydelser for 1999 er trykt i TfS 1998.623.
Bekg. nr. 683 af 18.09.1998 om børneopsparing og selvpensionering. Gælder fra d. 01.10.1998
TFA 1998.455: Økonomistyrelsen har i skrivelse af 07.09.1998 til advokat Sys Rovsing Koch bekræftet, at Administrations- og Personaledepartementets cirkulæreskrivelse af 29.02.1988 om bevarelse af ret til enkepension ved skilsmisse fortsat er gældende. Hvis bidragets størrelse fastsættes ved aftale, skal dette mindst udgøre 400 kr. månedlig.
Bekg. nr. 29 af 13.08.1998 om andre landes tiltrædelse m.v. af den europæiske konventioen af 20.05.1980 om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om forældremyndighed.
Bekendtgørelse nr. 30 af 13.08.1998 om andre landes tiltrædelse m.v. af Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser
Fra d. 01.01.1998 skal der ifølge BAL § 22, stk. 1 d) alene svares gaveafgift på 15% af gaver til personer, der har haft fælles bopæl med gavegiver i de sidste 2 år før modtagelsen af gaven, og personer, der tidligere har haft fælles bopæl med gavegiver i en sammenhængende periode på mindst 2 år, når den fælles bopæl alene er ophørt på grund af institutionsanbringelse, herunder i en ældrebolig, jfr. lov nr. 976 af 17.12.1997. Der gælder et bundfradrag på 42.500 kr. i 1998.
Der er ved lov nr. 976 af 17.12.1997 med virkning fra d. 01.01.1998 indført nye regler i KSL § 25, stk. 8 og 9 om fordeling af overskud mellem ægtefæller, der i væsentligt og ligeligt omfang deltager i driften af den enes eller begge ægtefællers erhvervsvirksomhed, forudsat at ægtefællerne hæfter i samme omfang for virksomhedens forpligtelser. Der stilles intet krav om, at ægtefællerne skal have været samlevende.
Fra 01.01.1998 til 31.12.1998 udgør normalbidraget kr. 742 pr. måned, jfr. cirk. nr. 145 af 31.10.1997, som også fastsætter det ordinære og det ekstra børnetilskud for 1998..
Beløbene for børnefamilieydelser for 1997 findes i TfS 1996.723 og for 1998 i TfS 1997.674
ØLD af 18.12.1998 (B-0065-97): H havde ikke bevaret sin ret til enkepension ved et aftalt bidrag på 50 kr. om måneden.
M og H1 havde i 1982 ved skilsmisse efter 22 års ægteskab aftalt, at M skulle svare hustrubidrag uden tidsbegrænsning med 50 kr. om måneden. H1´s ret til enkepension blev noteret i Arkitekternes Pensionskasse. M indgik nyt ægteskab med H2 i 1989 og døde i 1995. Pensionskassen udbetalte i de første 4 måneder pensionen med 2/3 til H1 og 1/3 til H2. Antaget, at aftalen ikke var udtryk for en reel underholdspligt, og at H1 derfor ikke havde bevaret sin ret til enkepension.
VLD af 31.08.1998 (11.afd. B-0270-98): Restskat for 1992, der ikke var forudsat ved bodelingen i 1994, skulle ligedeles.
H dømt til at betale M halvdelen af restskat for 1992 eller kr. 67.846,50, som opstod, da M's investering i 25 mio. kr. amerikanske obligationer for lånte midler ikke kunne anerkendes skattemæssigt. Parterne var blevet skilt d. 13.04.1994 og havde i august 1994 delt boet ved bodelingsoverenskomst, hvor det var anført, at overskydende skat/restskat for 1993 ikke skulle deles. Ingen af parterne havde haft anledning til at påregne, at der ville komme restskat for 1992, og M havde ikke haft anledning til at tage forbehold.
Fagl. Nyt 1998.282: Kendelse afsagt af Skifteretten i Odense d. 06.08.1998 (Sks 40400-10/97): Læges faglitteratur kunne udtages forlods efter RVL § 15, stk. 2 eller denne analogi.
M, der var læge, fik medhold i, at faglitteratur, som var købt under ægteskabet for 100.000 kr., var et aktiv af så personlig karakter, at det ikke skulle indgå i formuefællesskabet, jfr. RVL § 15, stk. 2 eller en analogi heraf. Skifteretten lagde vægt på, at faglitteratur kun har værdi for den ægtefælle, der har den faglige interesse heri, og på, at faglitteratur må antages at blive forældet i løbet af en kort årrække. (Hustruen havde ikke nedlagt subsidiær påstand om vederlagskrav, jfr. RVL § 23, stk. 2).
VLD af 17.06.1998 (12. afd. B-0701-98): Intet hustrubidrag efter 23 års ægteskab.
23 års ægteskab. M var specialarbejder. H var rengøringsinspektør på deltid med en årsindkomst på 182.000 kr.
ØLD af 15.06.1998 (14. afd. B-1001-98): M tilkendt bidrag i 2 år.
17 års ægteskab. H var udearbejdende på fuld tid. M havde lukket sin vognmandsforretning på grund af ryglidelse og var nu på kontanthjælp. M tilkendt bidrag i 2 år.
ØLK af 07.04.1998 (1. afd. B-0967-98): M's overdragelse af motorcykel til H ikke godtgjort.
Det fandtes ikke godtgjort, at M dagen før fogedforretning havde solgt sin motorcykel til H for 25.000 kr., og udlægget i motorcyklen blev herefter stadfæstet.
ØLK af 25.03.1998 (16. afd. B-0830-98): Fogedsag om samvær ikke udsat, jfr. RPL § 502, stk.1, nr. 2.
Fader begærede fogedforretning om weekend-samvær med datter på 17 måneder. Fogedretten udsatte sagen i medfør af RPL § 502, stk. 1, nr. 2 på afventning af statsamtets afgørelse i sag om ændring af samværet. ØL ophævede kendelsen, idet der ikke fandtes at være grundlag for at udsætte sagen.
ØLK af 25.03.1998 (16. afd. B-0569-98): Separationssag var med rette anlagt i Danmark, jf. RPL § 448 c, stk. 1, nr. 2.
M havde ved retten i Gentofte ansagt separationssag mod H, der boede i Tyskland. H havde 1 måned senere anlagt sag i Tyskland, og stævningen i den tyske sag blev forkyndt før den danske. Der fandtes ikke grundlag for at afvise eller udsætte den i Danmark anlagte sag, jf. RPL § 448 c, stk. 1, nr. 2.
ØLK af 20.03.1998 (10. afd. B-0766-98): Samværssag udsat i medfør af RPL § 502, stk. 1, nr. 2.
Fader begærede fogedforretning om samvær med sine 2 døtre. Moderen havde forinden ansøgt om ophævelse af samværet på grund af nye oplysninger, og børnene modsatte sig ifølge moderen udlevering. Fogedretten udsatte sagen i medfør af RPL § 502, stk. 1, nr. 2. ØL stadfæstede.
ØLK af 13.03.1998 (16. afd. B-0622-98): Kære af fogedretskendelse afvist, da indgivet senere end 4 uger, jf. RPL § 586, stk. 1.
Fogedretten afslog ved kendelse af 15.12.1997 en græsk faders begæring om samvær med 3-årig søn i Grækenland i henhold til græsk dom, jf. BBL § 6 og § 7. Fogedretten fandt, at den nuværende ordning med overvåget samvær i Danmark burde fortsætte. ØL afviste kæremålet, da kære først var indgivet d. 25.02.1998, og da der ikke var grundlag for at tillade kære efter 4-ugers fristens udløb i medfør af RPL § 586, stk. 4.
Kendelse afsagt d. 06.03.1998 af fogedretten i Roskilde (FS 1587/1998): Midlertidig samværsafgørelse var bortfaldet, da der forelå eksigibel dom.
Fader begærer midlertidig samværsresolution af 13.01.1998 fuldbyrdet. Moderen havde ved dom af 16.01.1998 fået tilkendt forældremyndigheden. Dommen var først anket efter udløbet af fuldbyrdelsesfristen. Fogedretten anså samværsresolutionen for bortfaldet og afviste sagen.
UfR 1998.1777 ØLD (TFA 1999.15 ØLD): Indekskonto kunne holdes uden for delingen af et uskiftet bo.
H var død i 1991 og M sad i uskiftet bo med 3 fællesbørn. M giftede sig i Las Vegas i maj 1994 uden samtykke fra fællesbørnene, som indgav skiftebegæring, der blev taget til følge d. 17.02.1995. M, der fyldte 67 år d. 14.03.1995, havde indekskonto i Amagerbanken, hvor der pr. skæringsdagen indestod 126.619,51 kr. før 40% afgift. Indekstillægget udgjorde ca. 1.200 kr. om måneden. Indekskontrakterne fandtes at have en sådan personlig pensionsmæssig karakter, at de kunne holdes uden for delingen af det uskiftede bo.
UfR 1998.1719 VLK (TFA 1999.11 VLK): Byretdommer ikke pålagt at gennemføre samtale med børnene.
Under en forældremyndighedssag vedr. 2 børn på 15 og 12 år var der iværksat en børnesagkyndig undersøgelse ved en psykolog, som i erklæringen oplyste, at børnene ikke ville citeres for deres holdninger, og disse fremgik derfor ikke af erklæringen. Faderen ønskede nu, at byretsdommeren i Struer skulle gennemføre en personlig samtale med børnene, hvilket retten afslog. Vestre Landsret stadfæstede, idet samtalerne med psykologen fandtes at opfylde kravet om en samtale i FML § 29. (2-1).
UfR 1998.1715 VLD (FM 1999.7): Samlever kunne ikke anses som "nærmeste pårørende".
Den 28-årige M døde ved en ulykke i 1997 og efterlod sig samleveren gennem 8 år (S) og deres 2 fællesbørn på 4 og 1 år. M's bo blev udlagt som boudlæg. Ved dødsfaldet kom 4 livs- og ulykkesforsikringer på i alt 545.000 kr. til udbetaling til afdødes "nærmeste pårørende". Retten i Tønder fandt, at S måtte anses som begunstiget. VL fandt, at et samlivsforhold ikke i sig selv kunne medføre, at der i h. t. FAL § 105, stk. 1 sker en fravigelse af fortolkningsreglen i FAL § 105, stk. 5 om, hvem der anses for nærmeste pårørende. Da der ikke forelå omstændigheder, der kunne begrunde, at S kunne anses for M's nærmeste pårørende, fik børnene medhold i, at forsikringssummerne tilfaldt dem.
UfR 1998.1674 HD (TFA 1999.13 HD): Bestemmelse om pristalsregulering af sumfælleseje fandtes ikke gyldig.
M og H havde i en ægtepagt fra februar 1993 bestemt, at der i ægteskabet skulle være fuldstændigt særeje, men dog således, at 20 mio. kr. af tilbagekøbsværdien af M's livsforsikringspolicer med Hafnia Prolific International, Isle of Man, skulle være fælleseje. Livsforsikringerne havde i 1993 en tilbagekøbsværdi på ca. 26,1 mio. kr. og i 1996 ca. 34,8 mio. kr. I et tillæg til ægtepagt fra august 1995, som var oprettet uden advokatbistand, og som blev tinglyst d. 26.08.1996, var det aftalt, at sumfællesejet skulle pristalsreguleres med virkning fra ægtepagtens oprettelse. Parterne blev separeret d. 09.09.1996 og M udbetalte 10 mio kr. til H, som krævede yderligere 1.124.385,10 kr. som pristalsregulering. M blev frifundet, da hverken ordlyden af RVL § 28, stk. 2 eller bestemmelsens forarbejder gav et tilstrækkeligt sikkert grundlag for at antage, at ægtepagtstillægget af august 1995 var en gyldig aftale mellem parterne. Gyldigheden af ægtepagten af 18.02.1993 var ikke til pådømmelse.
UFR 1998.1576 HD (TFA 1998.443 HD): Moder fandtes afskåret fra at anfægte tidligere samlevers faderskab til nu 5-årig søn.
A havde i marts 1993 anerkendt faderskabet til søn C født i november 1992. Moderen M og A ophævede samlivet i februar 1994, og A fik ved dom i september 1994 overført forældremyndigheden til sig. ØL stadfæstede dommen. Under anken begærede M d. 02.12.1994 faderskabssagen genoptaget. A's faderskab var uforeneligt med arvegangen inde for det genetiske system D1S80. Genboen B's faderskabsindeks oversteg 10.000 til 1. Retten i Odense og ØL anså B som fader til C. Højesteret lagde efter det oplyste, herunder psykologerklæring, til grund, at det ville stride mod afgørende hensyn til C, hvis han mistede sin tætte forbindelse til A som dennes barn. Under disse særlige omstændigheder burde C's stilling som barn af A ikke ændres.
UfR 1998.1372 HKK (TFA 1998.363 HKK): Højesteret meddelte tilladelse til anke af forældremyndighedssag, hvor ankefristen var overskredet med 3 dage. RPL § 454, stk. 2.
Ved byretsdom af 16.09.1997 havde moderen fået tilkendt forældremyndigheden over 2 fællesbørn. Faderen ansøgte 7 dage efter om fri proces til anke, hvilket blev meddelt d. 13.11.1997. Ankestævning blev indleveret til VL d. 14.11.1997, 3 dage efter ankefristens udløb. Fristoverskridelsen skyldtes, at faderens advokat troede, at ankefristen var 2 måneder. Højesteret fandt, at anken undtagelsesvist burde tillades i medfør af RPL § 454, stk. 2, jf. § 372, stk. 2.
UfR 1998.1237 ØLK (TFA 1998.308): Ikke udlæg i hus, der var købt i hustrus navn.
To kommanditselskaber under konkurs begærede udlæg i hus i Helsingør, som var købt i H's navn i 1994 for 1.950.000 kr. Udbetalingen på 175.000 kr. hidrørte fra nettoprovenu på hus, som H havde ejet siden 1982. H oppebar mellemste førtidspension, som blev suppleret med mindre lønindkomst som lægesekretær. M tjente knapt 1. mio. kr. årligt. Uanset at M i et ikke ubetydeligt omfang havde betalt ydelser og udgifter vedrørende ejendommen, fandtes der ikke grundlag for at statuere, at der var opstået sameje. Dissens for at statuere lige sameje.
UfR 1998.1130 HD (TFA 1998.322 HD og TFA 1997.26 VLD): Intet hustrubidrag efter 27 års ægteskab.
27 års ægteskab. M var 50-årig ingeniør med 360.000 i årsindtægt. H var 47-årig bogholderske med årsindkomst på knap 200.000 kr. H ønskede bidrag som et sikkerhedsnet. H havde under hele ægteskabet været tilknyttet arbejdsmarkedet. Der forelå ingen konkret usikkerhed med hensyn til hendes fremtidige arbejdsmuligheder. Uanset ægteskabets varighed og M's noget større indtægt fandtes der ikke grundlag for at pålægge M bidragspligt. Retten i Esbjerg og VL havde tilkendt H bidrag i 10 år.
UfR 1998.1032 VLD: Ikke grundlag for ægtefælleidentifikation i sag om mangler ved fast ejendom.
M havde i 1965 købt ejendommen Thunøgade 39, Århus, som i 1977 ved ægtepagt var blevet overdraget til H. H solgte ejendommen i 1990. Køberne konstaterede en svampeskade i ejendommen, som blev udbedret af Codan, som herefter anlagde regressag mod M og H for 156.106,91 kr. Byretten fandt, at M og H havde tilsidesat den loyale oplysningspligt og dermed handlet groft uagtsomt, jf. EAL § 19, stk. 2. M døde under anken og boet blev udlagt som boudlæg. H blev frifundet, da H ikke havde tilsidesat sin loyale oplysningspligt. Den omstændighed, at M havde viden om forholdene i ejendommen, skabte ikke i sig selv nogen større sandsynlighed for, at også H skulle have haft denne viden, og der var intet grundlag for at pålægge H personligt ansvar, blot fordi ægtefællen var fundet ansvarlig.
UfR 1998.1007 ØLK (TFA 1998.295): Fri proces til skifte medførte fritagelse for betaling af fogedafgift.
Fogedretten i Glostrup antog, at H, der havde fri proces til skifte, skulle betale retsafgift på 1.540 kr. i forbindelse med begæring om inddrivelse af boslodskrav på 250.000 kr. ØL fandt, at RAL § 36, stk. 5 alene angik afgifter for skifte, og den almindelige regel i RPL § 332, stk. 3 førte herefter til, at der ikke skulle betales afgifter i forbindelse med fogedsagen.
UfR 1998.717 HD (TFA 1998.269 HD, UfR 1996.836 ØLD og Fagl. Nyt 1996.193): Kapitalpensionsordning skulle deles, selv om den anden ægtefælle kunne udtage sin pensionsordning forlods.
M havde en kapitalpension på kr. 48.410 samt en tjenestemandspension gennem ansættelse i politiet. H blev dømt til at anerkende, at hendes kapitalpension på kr. 351.223 oprettet efter overenskomst med dagbladet Politiken skulle indgå i fællesboet. Den omstændighed, at M kunne udtage sin tjenestemandspension forlods, kunne ikke ud fra rimelighedsbetragtninger føre til et andet resultat. Højesteret stadfæstede dommen under henvisning til, at en eventuel ændring af hidtidig praksis bør afvente resultatet af ægtefællepensionsudvalgets arbejde.
UfR 1998.719 HD (TFA 1998.271 og Fagligt Nyt 1996.286 VLD): Rateforsikringer skulle deles, selv om den anden ægtefælle kunne udtage sin pensionsordning forlods.
M blev i skifteretten i Haderslev dømt til at anerkende, at værdien af 2 rateforsikringer i Danica ca. kr. 237.000 skulle deles, uanset at H i Pensionskassen for Lægesekretærer havde en pensionsordning på ca. kr. 474.000, som ikke skulle deles, og uanset at det i den konkrete situation forekom mindre rimeligt, at parternes pensionsordninger behandledes forskelligt. VL tiltrådte, at der ikke var grundlag for at fravige de regler, som ifølge parterne regulerer behandlingen af pensionsordninger som de foreliggende på fællesboskifter. Højesteret stadfæstede dommen under henvisning til, at en eventuel ændring af hidtidig praksis bør afvente resultatet af ægtefællepensionsudvalgets arbejde.
M nedlagde subsidiær påstand om vederlagskrav på kr. 40.000 svarende til H's nettoindbetalinger under 10-årigt ægteskab til Pensionskassen for Lægesekretærer. Da H's pensionsordning var et tvungent led i hendes ansættelse og efter det oplyste om ordningens indhold og parternes forhold måtte anses for rimelig, fandt skifteretten i Haderslev ikke, at der var grundlag for vederlagskrav. VL og Højesteret stadfæstede denne afgørelse.
UfR 1998.663 ØLK (TFA 1998.217 og FM 1998.80): Boslodskrav ikke bortfaldet ved 6 års passivitet.
Efter at M og H var blevet separeret i juni 1990, havde de i efteråret 1990 gennem deres advokater udvekslet forskellige oplysninger om bodeling. Herefter skete der ikke mere, før H i juni 1996 begærede boet delt. Da M ikke på noget tidspunkt havde gjort gældende, at fællesboet var delt, og da H ikke på noget tidspunkt havde givet udtryk for, at hun frafaldt yderligere boslodskrav, kunne H's krav på deling af fællesboet ikke anses for bortfaldet ved passivitet.
UfR 1998.625/2 HKK (TFA 1998.224): Ensidigt indhentede erklæringer kunne ikke fremlægges.
FM over 5-årig pige var ved dom afsagt af byretten i Herning overført til faderen. Moderen ønskede under anken at fremlægge erklæringer fra en speciallæge og en chefpsykolog samt at afhøre disse som vidner. Erklæringerne var indhentet uden om modparten og uden tilladelse fra retten, jf. herved RPL § 450, stk. 2, og uden at hverken modparten eller retten havde haft indflydelse på, hvilke forhold erklæringerne skulle omhandle. Under disse omstændigheder fandtes erklæringerne ikke at kunne tages i betragtning ved sagens afgørelse og begæringen om, at erklæringsgiverne afhørtes som vidner kunne heller ikke tages til følge.
UfR 1998.606 HD (TFA 1998.218): Landmand kunne ikke medregne beregnet restskat som passiv ved bodelingen.
M og H var blevet skilt i 1989 med d. 01.03.1989 som aftalt skæringsdag. M var landmand og påstod som passiv medregnet en beregnet restskat for perioden 01.07.1988-01.03.1989 på 659.656 kr. M havde for hele regnskabsåret frem til 01.07.1989 en negativ indkomst på 79.984 kr., og M havde heller ikke de følgende 5 år betalt nogen skat. Der fandtes ikke at være grundlag for at medtage den beregnede restskat som passiv i boopgørelsen.
UfR 1998.505 VLD (TFA 1998.147 og Fagl. Nyt 1998.83): H tilkendt vederlagskrav i henhold til RVL § 23, stk. 2 på 450.000 kr.
M døde d. 03.05.1990 og efterlod sig H og 3 særbørn. Antaget, at M af sin bodel havde anvendt 200.000 kr. til egentlig reparation, forbedring eller mere omfattende vedligeholdelsesarbejder på en fast ejendom, der var M's særeje. Ejendommen var købt i 1979 for 1.300.000 kr. og blev solgt i 1991 for 1.156.760 kr. I hvert fald under de foreliggende omstændigheder, hvor ejendommen tjente til ægtefællernes bolig, fandtes der at burde tages et vist hensyn til oplysningerne om ejendommens købs- og salgspris, og vederlagskravet blev nedsat til 150.000 kr. M havde anvendt ca. 485.000 kr. til ordinære afdrag og ca. 55.000 kr. til ekstraordinære afdrag på pantegælden i ejendommen, og ca. 170.000 kr. til nedbringelse af kassekredit, som var særeje. Af det samlede beløb på ca. 710.000 kr. var ca. 410.000 kr. betalt af særejemidler, og H blev tilkendt yderligere 300.000 kr. i vederlagskrav eller i alt 450.000 kr. Under hensyn til ægteskabets forholdsvise korte varighed (9 år) og det forhold, at betalingerne havde været nogenlunde jævnt fordelt gennem perioden, fandtes der ikke tilstrækkeligt grundlag for at forhøje beløbet som følge af prisudviklingen. RVL § 23, stk. 2 kan ikke fraviges ved aftale, og det fandtes derfor uden betydning, at H var bekendt med og eventuelt indforstået med de dispositioner, der kunne indebære en forskydning mellem bodel og særeje. Efter bestemmelsens udformning fandtes der heller ikke mulighed for at tage hensyn til, at H var tillagt et betydeligt beløb fra M's kapitalpension.
UfR 1998.389 HD: Ægtepagt ikke anset for ugyldig på grund af ubestemthed.
Ægtepagt oprettet i 1971, hvorefter den M tilhørende rådgivende ingeniørforretning skulle være M's særeje, uanset i hvilken form den blev drevet, fandtes ikke at indebære en sådan grad af ubestemthed, at den burde tilsidesættes som helt eller delvis ugyldig. M's anparter på 60% i holdingselskab, hvis eneste aktiv var anparterne i det anpartsselskab, som nu drev ingeniørvirksomheden, måtte derfor anses som særeje. Indtægterne skulle være fælleseje, og M skulle derfor anerkende, at hans andel på 60% af et i et anpartsselskab opsamlet overskud på 4.084.618 kr. var fælleseje. Det samme gjaldt værdien af M's andel på 60% af selskabets udestående fordringer på 2.578.371 kr., samt M's andel i udlodning fra investeringsselskab.
UfR 1998.371 ØLD: Udlejer skal ubetinget acceptere parternes aftale efter LL § 77 a.
Odense Kommune kunne som udlejer ikke modsætte sig, at 20-årig søn overtog lejlighed efter sin moder, der hun flyttede.
UfR 1998.332 VLD: Advokat erstatningsansvarlig for undladelse af sikring af boslodskrav ved rådighedsberøvelse, jf. SKL § 66, 2. pkt.
Advokat A i Silkeborg blev dømt til at erstatte H 141.749 kr, idet han fandtes ikke at have udvist tilstrækkelig omhu med hensyn til sikring af H's boslodskrav ved d. 01.08.1991 at indgive begæring om rådighedsfratagelse til skifteretten. Det måtte anses for sandsynligt, at fremsættelse af begæringen om rådighedsfratagelse på skifteretsmødet d. 25.07.1991 eller en anmodning om hastebehandling af den indgivne begæring ville have haft til resultat, at udbetalingen d. 12.08.1991 af 265.394 kr. fra M's advokat til M kunne have været forhindret.
UfR 1998.176 ØLD (TFA 1998.62): Ordet særeje i ægtepagt oprettet i 1994 fortolket som fuldstændigt særeje.
M og H havde få dage før vielsen d. 11.11.1994 oprettet ægtepagt, som var konciperet af A, der var agronom, ejendomskonsulent og skatterådgiver. Ifølge ægtepagten skulle der ikke være formuefællesskab, men særeje i ægteskabet. Fra M's fuldstændige særeje skulle der alene gøres den undtagelse, at H skulle have livsvarig fribolig samt en årlig apanage på 150.000 kr. H døde d. 31.12.1996 med en gæld på ca. 1 mio. kr., medens M ejede en positiv formue på flere mio. kr. Uanset den noget uklare begrebsanvendelse i ægtepagten fandtes en samlet vurdering af ordlyden med fornøden sikkerhed at føre til, at ægtepagten også omfattede dødsfaldssituationen, og at ægtefællerne havde aftalt fuldstændigt særeje. Det svarede til, hvad der efter forklaringerne og det i øvrigt foreliggende om ægtefællernes personlige og økonomiske situation havde været deres og koncipistens mening.
UfR 1998.162 ØLK (TfA 1998.45): Ikke grundlag for at statuere sameje om ejendom tilhørende H.
Unibank begærede for et tilgodehavende mod M på ca. 176.000 kr. udlæg i ejendom i Middelfart, som var købt af H i 1990. Unibank gjorde gældende, at ejendommen reelt tilhørte M, subsidiært at der var opstået sameje som følge af M's terminsbetalinger. Der fandtes ikke grundlag for at betvivle, at H i 1990 blev reel ejer, og der fandtes ikke at være opstået sameje om ejendommen. H havde selv haft indtægter, og det påhvilede efter RVL § 2 begge ægtefæller at bidrage til familiens underhold.
UfR 1998.158 ØLK: Udlæg i H's overskydende skat for M's retsskat, jf. KSL § 72, stk. 2.
Roskilde Kommune havde d. 27.11.1996 foretaget udlæg i H's overskydende skat for 1990 til dækning af M's restskat for 1992. M og H havde siden d. 30.10.1992 haft bopæl i England og var således ikke samlevende i skatteretlig henseende. Antaget, at begrebet samlevende i KSL § 72, stk. 2 skulle forstås som faktisk samlevende, uanset om samlivet foregik her i landet eller i udlandet. Udlægget blev stadfæstet.
TfS 1998.754 VLD: Ikke grundlag for at forelægge spørgsmål om KSL § 25 A for EF-Domstolen.
M og H, der sammen drev frisørvirksomhed i Struer, gjorde gældende, at de ikke var omfattet af KSL § 25 A, subsidiært at KSL § 25 A er i strid med EU-retten. VL fandt ikke grundlag for at forelægge spørgsmål til EF-Domstolen.
TfS 1998.693 LSR: H skulle beskattes af 50% af overskud af fast ejendom efter procentreglerne, da fællesboet ikke var delt.
M og H ophævede samlivet i 1992 og blev separeret d. 25.05.1993. M blev boende i huset, som tilhørte parterne i lige sameje. Boet blev ikke delt, men det blev aftalt, at M skulle have hele provenuet, når huset var solgt. H skulle i 1995 og 1995 beskattes af 50% af overskuddet af ejendommen, da hun fortsat var ejer.
TfS 1998.691 TSS: Udlodning af kapitalpension efter model 3.
H havde fået udloddet en del af M's kapitalpension efter model 3, jf. PBL § 30, stk. 3, nr. 3. H var berettiget til højeste eller mellemste førtidspension på udlodningstidspunktet, og hun kunne ophæve ordningen efter PBL § 25 mod 40%-afgift i den udstrækning hun opfyldte betingelserne herfor på udbetalingstidspunktet.
TfS 1998.50 Dom afsagt af Retten i Odense: Samleverske kunne ikke bevise ejendomsret til beløb i bankboks.
Politiet havde under ransagning hos M fundet og beslaglagt DM 50.000, som blev fundet i M's bankboks. Skattevæsenet foretog senere udlæg i beløbet for M's skatterestancer. Samleversken K påstod, at kr. 50.000 af beløbet tilhørte hende, men byretten fandt ikke dette tilstrækkeligt sansynliggjort.
FM 1998.139 VLK: Tilbagesøgning af inddrevne hustrubidrag kunne ikke ske via fogedretten.
Kommune havde inddrevet skyldigt hustrubidrag ved modregning af i alt 11.400 kr. i taxavognmands tilgodehavende for kørsel for kommunen. Efter at VL frifandt M for bidragspligt, indbragte M sit krav om tilbagebetaling for fogedretten. Sagen blev afvist, da der ikke i inddrivelsesloven fandtes hjemmel til at dømme kommunen til tilbagebetaling. Kravet måtte gøres gældende ved civilt søgsmål.
FM 1998.14 VLD: Opløsning af sameje afvist fra skifteretten.
Påstand om opløsning af sameje om landbrugsejendom med besætning blev afvist fra skifteretten, da sagen reelt drejede sig om, under hvilke betingelser en forkøbsret kunne gøres gældende og de nærmere omstændigheder derved. VL stadfæstede.
Marianne Jybæk i ADV 1998.38: Skilsmissesæreje - pas på!
Kirsten Reimers-Lund: Separation og skilsmisse, 1. udg., 1998, 152 sider, Greens§jura.
Charlotte Blumensaadt og Sanne Udsen: Pension lige nu og fremover. Hvidbog om kvinders og mænds erhvervstilknyttede pensionsforhold, 1998, Ligestillingsrådet.
"Når det ikke længere er så yndigt at følges ad", Pjece udgivet af Advokatsamfundet, første gang i november 1988, jfr. Karen Inger Bast i ADV 1989.135.
Svend Danielsen: Tillæg 1997 til Lov om forældremyndighed og samvær, 1998, 70 sider, DJØF
Lis Frost i Skarrildhus 1997.80-98: Samspillet mellem forældremyndighedslovens og bistandslovens regler om samvær og anden kontakt.
Finn Taksøe-Jensen i Lov & Ret nr.1/1998 p. 5-9: Faderskab - ikke en privatsag for moderen.
Kirsten Reimers-Lund i Lov & Ret nr. 1/1998 p. 10-13: Hvor blev barnets tarv af?
Lenie Persson i Lov & Ret nr. 1/1998 p. 13-15: Børneloven bør ikke hvile på genetikken.


text:
Skat.dk: Salg af pantsatte driftsmidler - afregning af moms - underpanthavers fyldestgørelse ved salg efter salgsfuldmagt
03 Jan 2002 16:15
SKM2002.2.HR
II 463/2000
Konkurs, insolvens, håndpant, rådighedsberøvelse, underpant, bank, salgsfuldmagt, momsafregning, bestyrelse, direktør, erstatningsansvar
I forbindelse med afvikling af et insolvent leasingselskab havde EE Bank A/S som selskabets bankforbindelse opnået en uigenkaldelig salgsfuldmagt til selskabets leasingaktiver - en række lastvognstog. I perioden op til leasingselskabets konkurs realiseredes de til EE Bank A/S såvel håndpantsatte som underpantsatte aktiver. EE Bank A/S oppebar i denne forbindelse den som følge af salget udløste moms.
I forbindelse med en af Told og Skat i denne anledning anlagte erstatningssag fastslog Højesteret, at der ikke ved at give meddelelse til leasingtager - der var koncernforbundet selskab med sammenfaldende ledelse og ejerkreds - var sket en effektiv rådighedsberøvelse, hvorfor den skete håndpantsætning ikke skulle anerkendes. EE Bank A/S havde som underpanthaver ikke krav på, at salgsmomsen blev anvendt til fyldestgørelse af bankens krav, uanset om selskabet blev søgt afviklet ved, at driftsmidlerne blev solgt på tvangsauktion, ved frivilligt salg eller ved realisation efter selskabets konkurs.
Højesteret fandt endvidere, at banken, der måtte have indset, at leasingselskabet var ude af stand til at opfylde sine forpligtelser til at afregne salgsmomsen, utvivlsomt havde pådraget sig et erstatningsansvar over for Told og Skat som følge af, at banken havde medvirket til salgene, der, henset til den økonomiske situation i selskabet, indebar en retsstridig tilsidesættelse af hensynet til Told og Skat
I forhold til ledelsen fandt Højesteret, at ledelsen havde haft føje til at lægge til grund, at EE Bank A/S som hidtil ville foranledige momsen betalt, hvorfor Højesteret frifandt ledelsen.
EE Bank A/S
(advokat Kjeld Kaalund)
Vestre Landsrets dom af 3. oktober 2000, 3. afdeling
Hornslet, Poul Sørensen, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard og Jytte Scharling.
De indstævnte, A, B, C, D og EE Bank A/S, der ikke har gentaget afvisningspåstanden, har påstået stadfæstelse, subsidiært at de indstævnte eller enkelte af disse skal betale et mindre beløb end det påstævnte med procesrente fra sagens anlæg.
Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at håndpantsætningerne til EE Bank A/S af H1 Leasing ApS' driftsmidler har været uden retsgyldighed, og at banken herefter alene havde underpant i driftsmidlerne. Banken havde derfor ikke krav på, at salgsmomsen blev anvendt til fyldestgørelse af bankens krav, uanset om selskabet var blevet søgt afviklet ved, at driftsmidlerne blev solgt på tvangsauktion, ved frivilligt salg eller ved realisation efter selskabets konkurs.
Ifølge salgsfuldmagten forestod banken for selskabet at sælge driftsmateriellet. Det måtte for både selskabet og banken stå klart, at selskabet var insolvent. Banken måtte endvidere indse, at selskabet var ude af stand til at opfylde sin forpligtelse til at afregne salgsmomsen, når banken som sket anvendte salgsmomsen til egen fyldestgørelse.
Højesteret finder det under disse omstændigheder utvivlsomt, at banken har pådraget sig erstatningsansvar over for Skatteministeriet.
Efter det anførte måtte selskabet have føje til at gå ud fra, at banken som hidtil ville foranledige momsen betalt. På denne særlige baggrund finder Højesteret ikke tilstrækkeligt grundlag for også at anse de øvrige indstævnte for erstatningsansvarlige. Højesteret tiltræder derfor, at disse indstævnte er frifundet.
Højesteret tager herefter Skatteministeriets påstand over for EE Bank til følge og stadfæster i øvrigt landsrettens dom.
Indstævnte, EE Bank A/S, skal til appellanten, Skatteministeriet, betale 5.350.592 kr. med procesrente fra den 19. december 1996.
Landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår frifindelsen af de indstævnte A, B, C og D.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal EE Bank A/S betale 750.000 kr. til Skatteministeriet.
I øvrigt skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret til nogen anden part.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Moms på transaktionsgebyr for betalingsydelsen i en app
17-0731669
Moms, momspligt, transaktionsgebyr, app
Den juridiske vejledning, D.A.5.11.6.3
Kan det bekræftes, at transaktionsgebyret for betalingsydelsen i applikationen er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c?
Spørger har udviklet et mobilbetalingssystem, som fungerer via en mobilapplikation (Applikationen). Applikationen kan downloades gratis til iOS, Android og Windows Phone og kan bruges til at betale for parkering på parkeringspladser ejet af andre end Spørger, som har indgået aftale med Spørger herom, og som har koblet sig til Applikationens software.
Applikationen fungerer på den måde, at en bilist opretter sig som bruger ved at indtaste sin e-mailadresse og sine betalingskortsoplysninger. En bruger af Applikationen vil herefter kunne finde parkeringsmuligheder.
Brugeren vælger dernæst i Applikationen, hvor længe han/hun ønsker at holde på den valgte parkeringsplads. Såfremt brugeren har behov for at holde på parkeringspladsen længere tid end først antaget, kan brugeren via Applikationen forlænge tidsperioden. Brugeren undgår derved ved en eventuel overskridelse af den valgte parkeringstid at skulle gå tilbage til bilen for at forlænge parkeringstiden.
Spørger anbefaler sine brugere af Applikationen at have et klistermærke i forruden. Herved kan parkeringsvagterne kontrollere, om parkeringen er registreret. Denne kontrol sker ved, at vagten scanner bilens nummerplade.
Brugeren accepterer ved brug af en parkeringsplads de til enhver tid gældende regler og betingelser for den pågældende parkeringsplads. Reglerne og betingelserne fremgår af skiltningen i tilknytning til parkeringspladsen. Den nærmeste kontrol, herunder udskrivning af parkeringsbøder, påhviler den, der driver parkeringspladsen.
Efter endt parkering stopper brugeren parkeringstiden i Applikationen, hvorefter der beregnes et beløb for parkeringstiden (”parkeringsgebyret”) til ejeren af parkeringspladsen og et gebyr for betalingen via Applikationen (”transaktionsgebyret”) til Spørger.
Brugeren betaler således alene for den tid, han/hun rent faktisk har holdt parkeret. Parkeringsgebyret (til ejeren af parkeringspladsen) er forskellig alt efter, hvilken parkeringszone brugeren holder i, mens transaktionsgebyret til Spørger udgør en fast sats.
Spørger debiterer brugeren på månedlig basis og fremsender efterfølgende en kvittering til brugeren. Spørger sender parkeringsgebyret videre til ejeren af parkeringspladsen og beholder transaktionsgebyret som vederlag for brug af Applikationen som betalingsmiddel. Betalingstransaktionen er således kernefunktionen i Applikationen.
Denne betalingstransaktion kan udføres på to forskellige måder:
Forudbetaling til kontoen, ligesom det blandt andet kendes fra Rejsekort. Der er herved tale om en løbende optankning af kontoen. Ved forudbetaling er der således en positiv saldo på Applikationens konto, hvor saldoen reduceres med det samlede beløb for parkerings- og transaktionsgebyr i realtid ved endt parkering. Brugerens bankkonto debiteres, i denne model, ved optankningen af kontoen.
Kreditkonto, hvor der tilknyttes et betalingskort, der – på den til betalingskortet tilknyttede bankkonto – debiteres i slutningen af måneden. Brugeren af Applikationen har således, hvis anvendt reelt set en negativ saldo på Applikationens konto, indtil beløbet trækkes på brugerens bankkonto i slutningen af måneden, hvorefter pengene overføres til Spørger. Brugerens Applikations konto reduceres ligeledes i realtid ved denne type konto.
Forholdet mellem Spørger og ejeren af parkeringspladsen er reguleret ved aftale.
Spørger skal i forbindelse med afregningen ubeskåret betale den, der driver parkeringspladsen, for al den parkering, der er foretaget og betalt af brugerne via Applikationen. Betalingen sker i forbindelse med hvert enkelt køb for så vidt angår aftalen med ejer af parkeringsplads A. I henhold til aftalen med ejer af parkeringsplads B afregnes der månedsvist.
Spørgers betalingsydelse består således i, at Spørger på vegne af de, der driver parkeringspladser varetager betalingstransaktionen vedrørende betalingsgebyret, hvortil de opkræver brugeren et transaktionsgebyr for hans/hendes brug af Spørgers betalingssystem.
Spørgsmålet i nærværende anmodning om bindende svar angår alene den momsmæssige behandling af transaktionsgebyret, som er brugerens betaling til Spørger for at benytte Applikationen som betalingsmiddel.
Spørgsmålet angår derimod ikke den momsmæssige behandling af parkeringsgebyret, som er brugerens betaling til ejeren af parkeringspladsen for selve parkeringen.
Applikationens kernefunktion er varetagelse af en betalingstransaktion i hvilken forbindelse, der opkræves et transaktionsgebyr.
Det fremgår af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, at der er momsfritagelse for visse finansielle aktiviteter, herunder transaktioner vedrørende betalinger:
Den bagvedliggende hjemmel for bestemmelsen findes i Rådets Direktiv 2006/112/EF (Momssystemdirektivet) artikel 135, stk. 1, litra d, hvoraf der fremgår, at
” Medlemsstaterne fritager følgende transaktioner:
d) transaktioner, herunder formidling, vedrørende anbringelse af midler, løbende konti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer”
Af SKATs Juridiske Vejledning 2017-1, afsnit D.A.5.11.6.3 om momsfritagelse for transaktioner vedrørende betalinger og overførsler fremgår:
”Definition: Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler: Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler består i, at der sker overførsel af midler kontant, elektronisk, f.eks. via en edb-central eller via SWIFT, eller på baggrund af udarbejdede dokumenter på nærmere fastsatte vilkår. ”
Told- & Skattestyrelsen besvarede den 16. januar 2003 et lignende spørgsmål om en tilsvarende ydelse. Udtalelsen angik den momsmæssige behandling af det gebyr, som en bilist blev opkrævet i forbindelse med betaling for parkering ved brug af mobiltelefon.
Betalingssystemet fungerede i den forbindelse således, at en bilist skulle tilmelde sig ordningen. Herefter skulle bilisten ringe op til et forudbestemt telefonnummer for at aktivere parkeringen. Parkeringsvagter kunne følgende ved hjælp af et mærkat i bilens forrude kontrollere, om bilisten havde betalt for parkeringen.
Betalingen bestod af en parkeringsafgift og et parkeringsgebyr, hvorefter parkeringsafgiften blev sendt direkte videre til udbyderen af parkeringspladsen, mens parkeringsgebyret blev delt mellem PBS og udbyderen af mobiltjenesten.
På denne baggrund blev ydelsen anset for at være fritaget for moms i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, for transaktioner vedrørende betalinger.
Højesteret har den 16. september 2016 afsagt en dom (SKM2017.3.HR) om hvorvidt den i sagen omhandlede underleverandørs it-ydelser udgjorde en momsfritaget finansiel transaktion i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
Højesteret fandt i denne forbindelse, at underleverandøren har ansvaret for, at betalingsfilen bliver sendt rettidigt og er i orden. Når debitering og kreditering i overensstemmelse med betalingsfilen har fundet sted, sker der en retlig og økonomisk ændring af gældsforholdet mellem låntageren og banken.
Det blev således af Højesteret fastslået, at der var tale om en elektronisk ydelse, der udgjorde en transaktion vedrørende betalinger eller overførsler.
Det er ligeledes Spørgers ansvar, at der ved korrekt brug af Spørgers Applikation sker en overførsel af parkeringsgebyret fra brugeren af Applikationen til udbyderen af parkeringspladsen med den virkning, at bilisten opnår ret til at foretage den pågældende parkering.
Et sådant ansvar vil i den konkrete sammenhæng blot omfatte et ansvar for at stille en betalingsløsning til rådighed for en udbyder af en parkeringsplads, hvorefter udbyderen selv vil være ansvarlig for, at transaktionen rent faktisk finder sted. Dette er netop ikke tilfældet.
Der påhviler dermed ikke udbyderne af parkeringspladserne et ansvar i forbindelse med selve betalingstransaktionen overfor brugerne af Applikationen. Udbyderne skal alene give Spørger information om parkeringszoner, takster m.v., således at Spørger har de korrekte oplysninger til brug for Applikationen, og således at Spørger opkræver det rette gebyr.
Derimod er det en forudsætning for betaling for parkering gennem Applikationen, at brugeren heraf oplyser de nødvendige oplysninger, herunder brugerens kreditoplysninger m.v. Det forhold, at brugeren selv er ansvarlig for at finde en alternativ betalingsløsning i det tilfælde, hvor Applikationen er ude af funktion, ændrer ikke herved.
Såfremt Spørger skulle bære ansvaret herfor, ville det svare til en situation, hvor en udsteder af et kreditkort, f.eks. MasterCard, skulle bære ansvaret for, at en bruger havde mistet sit MasterCard og derfor ikke kunne betale for sin parkeringsbillet i et parkometer. Det er således klart, at MasterCard i en sådan situation ikke ville hæfte for en eventuel parkeringsbøde.
Med Applikationen leverer Spørger på tilsvarende vis en ydelse vedrørende betalinger og overførsler, idet brugeren benytter Applikationen til at betale for parkeringen, hvorefter Spørger afregner med ejeren af parkeringspladsen.
Når brugeren har registeret i Applikationen, at en parkering er påbegyndt, anses parkeringen for betalt. Spørger har herefter ansvaret for betalingstransaktionens gennemførelse.
Det er Spørgers opfattelse, at Applikationens funktion ikke er sammenlignelig med ydelsen som leveres i C-602/14, Bookit. Spørgers ydelse består i, at der overføres et beløb mellem en bilist og en udbyder af en parkeringsplads.
Betalingstransaktionen foregår igennem Applikationen. Bilisten får ret til at foretage en parkering i overensstemmelse med de regler og vilkår som er gældende på den pågældende parkeringsplads.
Selve transaktionen foregår derved, at Spørger debiterer brugerne af Applikationen for al den parkering brugeren har registeret.
Det opkrævede beløb krediteres herefter ubeskåret udbyderen af parkeringspladsen. Dette sker alt efter aftalen mellem Spørger og udbyderen af parkeringspladsen enten på månedlig basis eller med hver enkelt transaktion. Kernefunktionen i betalingsydelsen er således at forestå en betalingstransaktion.
Hvorimod Bookits ydelse alene består i at indhente og videresende oplysninger om kundens kreditkort, at undersøge om de ønskede biografsæder er til rådighed og at tildele billetter til kunden, såfremt det er tilfældet. Det er for denne ydelse, kunden betaler et gebyr til Bookit.
Bookits rolle er i denne forbindelse blot at hjælpe med at udveksle oplysninger om kundens kreditkort inden kundens køb af billetter godkendes. Kernefunktionen i Bookits ydelse er således blot at fungere som en bookingservice og ikke en betalingsservice.
Bookits ydelse består altså ikke i at varetage betalingen for biografbilletterne. Det fremgår af dommens præmis 47, at Bookit ”hverken selv direkte debiterer eller krediterer de pågældende konti, posterer på disse konti eller beordrer en sådan debitering eller kreditering, idet det er køberen, der ved at anvende sit betalingskort for at gennemføre et køb beslutter, at den pågældendes konto skal debiteres til fordel for tredjemandskonto”.
Det er derimod DataCash, den anden underleverandør, som varetager betalingstransaktionen. Dette sker ved, at DataCash danner og sender den datafil, som netop udløser betalingen.
Ydelsen er beskrevet i dommens præmis 15, hvor det fremgår, at ”Som led i hver biografs daglige afstemning sender Bookit DataCash de betalingsoplysninger, som selskabet har indsamlet i form af afviklingsfiler, der for hver korttransaktion indeholder transaktionsoplysninger, herunder den udstedende banks autorisationskode, hvorefter DataCash sender en batchfil til den indløsende bank. Sidstnævnte bank krediterer derefter Bookits bankkonto det relevante beløb. Endelig overfører Bookit billetindtægterne til Odeon og beholder kortgebyrerne”.
En ”betalingsoverførsel” er af EU-domstolen i sag C-2/95, SDC (præmis 53) defineret som en ”transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold mellem på den eneside ordregiver og beløbsmodtager på den anden side mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter, og, eventuelt, mellem pengeinstitutterne indbyrdes.
Den transaktion, der medfører den pågældende ændring, er i øvrigt den blotte overførsel af beløb mellem konti, uanset årsagen”.
I forslag til afgørelse af 21. marts 2018 i C-5/17, DPAS henviser generaladvokaten til ovennævnte definition på en betalingsoverførsel i sag C-2/95, SDC. Generaladvokaten bemærker herefter (præmis 32): ”Det fremgår efter min opfattelse af denne definition, at det afgørende kriterium for at identificere en overførselstransaktion består i, at der indtræder de retlige og økonomiske ændringer, der kendetegner overførslen af et pengebeløb”.
Generaladvokatens udtalelse af 21. marts 2018 i C-5/17, DPAS ændrer dermed ikke definitionen på en betalinsoverførsel.
C-5/17, DPAS er ikke sammenlignelig med Spørgers betalingsydelse. Det er Spørgers opfattelse, at C-5/17, DPAS er sammenlignelig med kortgebyret i C-607/14, Bookit.
Det fremgår af præmis 12 i C-5/17, DPAS at: ”Disse tandbehandlingsplaner giver patienterne mulighed for at fordele udgiften til tandpleje ligeligt over hele året. Patienterne foretager i denne forbindelse månedlige indbetalinger til DPAS via en »betalingsservice«. Den forelæggende ret har oplyst, at denne betalingsservice i det væsentlige foregår på samme måde som beskrevet i præmis 7-11 i Axa UK-dommen (3). Adspurgt af Domstolen vedrørende dette punkt har denne ret bekræftet, at de tjenesteydelser, som DPAS leverer, er »identiske med eller meget ligner« de tjenesteydelser, der er beskrevet i denne sidstnævnte dom”.
I C-5/17, DPAS indgår patienten en aftale med DPAS. På det tidspunkt, hvor aftalen er underskrevet af patienten og DPAS, ændres de retlige og økonomiske forhold mellem parterne, hvormed parterne aftaler, at patienten skal foretage indbetalinger på månedlig basis.
Når indbetalingerne senere overføres til tandlægerne, ændres den økonomiske og retlige status sig ikke for patienterne, eftersom denne retsstilling er en konsekvens af den tidligere indgåede aftale mellem patienten og DPAS.
Faktum adskiller sig dermed markant fra faktum i Spørgers sag, idet Spørger ikke på noget tidspunkt er involveret i den aftale der indgås mellem bilisten og parkeringsudbyderen, når bilisten foretager en parkering.
Af generaladvokatens udtalelse i C-5/17, DPAS fremgår det således alene, at DPAS´ ydelse består i at anmode pågældende pengeinstitutter om at foretage overførslen. Derimod hverken debiterer eller krediterer DPAS selv de pågældende konti, eftersom det er de berørte pengeinstitutter, der foretager de økonomiske transaktioner.
DPAS fremsender alene en betalingsanmodning, mens Spørgers ydelse i sig selv udgør en betalingsordre, som medfører retlige og økonomiske ændringer, hvilket er det karakteristiske ved en betalingsoverførsel.
Betalingstransaktionen, som Spørgers Applikation varetager, er ikke en ydelse, der består i inddrivelse af fordringer jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, sidste led. Applikationen benyttes til betaling for parkering, ikke til inkassering mv. af misligholdte krav for ejeren af parkeringspladsen.
Applikationens primære formål er, at brugeren skal kunne betale for sin parkering. Betalingsydelsen må derfor anses for at udgøre hovedydelsen.
Spørgers vederlag for betalingstransaktionen i form af transaktionsgebyret og parkeringsgebyret skal derfor momsfritages som vederlag for en finansiel ydelse vedrørende betalinger og overførsler.
Spørgsmålet må således besvares med et ja.
Det ønskes bekræftet, at transaktionsgebyret for betalingsydelsen i Applikationen er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
Spørger er et selskab, som har udviklet en mobilapplikation, der fungerer som et mobilbetalingssystem. Brugere af Spørgers applikationen kan herigennem betale for deres parkering.
Vederlaget, som betales for parkeringen, er momspligtigt.
Ved brugerens anvendelse af Spørgers applikation til at betale for parkering accepterer brugerne Spørgers betingelser, herunder at brugeren udover betalingen for parkeringen til ejeren af parkeringspladsen, ligeledes betaler et transaktionsgebyr og parkeringsgebyr pr. parkering til Spørger.
Betalingen til Spørger er vederlag for, at brugeren anvender Spørgers mobilapplikation til at betale for parkeringen.
Udgangspunktet er på den baggrund, at vederlaget for anvendelsen af mobilapplikationen er momspligtigt efter momslovens § 4.
Hoved-/biydelse
Uanset Spørgers ydelser måtte anses for momsfritagne, skal de imidlertid behandles momsmæssigt på samme måde, som den momspligtige parkeringsydelse, såfremt Spørgers ydelser må anses for biydelser til parkeringsydelserne, jf. EU-domstolens dom i sagen C-349/96, Card Protection Plan.
EU-domstolen har således i bl.a. sagen C-607/14, Bookit Ltd, præmis 23-26, slået fast, at ekstra gebyrer, som en udbyder af tjenesteydelser fakturerer sine kunder, når disse betaler for disse tjenesteydelser med kreditkort, debetkort el.lign. ikke udgør vederlag for en tjenesteydelse, der er særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen.
Den omstændighed, at leverandøren af en hovedydelse stiller en infrastruktur til rådighed for kunderne, der gør det muligt for dem at betale prisen for denne ydelse, udgør ikke for disse kunder et mål i sig selv, idet denne tjenesteydelse, ikke ud fra kundernes synsvinkel har en selvstændig interesse i forhold til hovedydelse, jf. også præmis 27 i EU-domstolens dom i sagen C-276/09, Everything Everywhere.
Endelig har EU-domstolen præciseret, at den omstændighed, at en særskilt pris for den finansielle tjenesteydelse er angivet som sådan i aftaledokumentet og specificeret i fakturaerne til kunderne, ikke er afgørende i denne forbindelse, idet den omstændighed, at en samlet pris faktureres, eller at særskilte priser er blevet fastsat i aftalen, ikke er af afgørende betydning med hensyn til fastlæggelsen af, hvorvidt der er tale om to eller flere særskilte transaktioner eller en enkelt erhvervsmæssig transaktion.
Udgangspunktet er derfor, at Spørgers ydelse i form af at stille mobilapplikationen til rådighed for kunder, der ønsker at betale for momspligtige parkeringsydelser, ligeledes – uagtet at de isoleret set måtte opfylde betingelserne for momsfritagelse – er momspligtige som biydelser til parkeringsydelserne, idet de ikke udgør et mål i sig selv for den gennemsnitlige kunde til parkeringsydelserne.
Det er med baggrund heri SKAT opfattelse, at det er en betingelse for, at en biydelse skal behandles momsmæssigt på samme måde som den hovedydelse, den er sekundær til, at både hoved- og biydelsen leveres af samme afgiftspligtige person.
Dette uanset Spørger ligeledes opkræver beløbet for parkeringsydelsen på vegne af ejeren af parkeringspladsen, idet der må lægges afgørende vægt på, hvem der leverer de enkelte ydelser.
Der ses heller ikke efter en samlet vurdering at være grundlag for at antage, at Spørger via mobilapplikationen leverer en momspligtig hovedydelse i form af formidling af parkering, hvortil mobilapplikationen er en biydelse, som det eksempelvis tilsvarende var tilfældet i EU-domstolens kendelse i de sammenholdte sager C-231/07, Tiercé Ladbroke SA, og C-232/07, Derby SA, hvor tobakshandlere, der modtog pengeindbetalinger fra kunder for væddemål på vegne af en spilleudbyder, blev anset for at levere en momspligtig hovedydelse til spilleudbyderen i form af at modtage væddemål, mens indsamlingen af midlerne ikke udgjorde et mål i sig selv for spilleudbyderen, og tobakshandlernes vederlag kunne derfor hverken helt eller delvist momsfritages som betalingstransaktioner.
Der er ved SKATs vurdering bl.a. henset til, at Spørger ikke kan anses for at levere en momspligtig hovedydelse i form af formidling derved, at Spørger leverer en betalingsmulighed for parkeringsydelserne.
Idet Spørgers ydelse må anses for en selvstændig hovedydelse skal det herefter vurderes, om denne opfylder betingelserne for momsfritagelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
Betalingstransaktion
Bestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, implementerer momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d, som momsfritager transaktioner vedrørende betalinger, overførsler mv.
Momsfritagelserne skal ifølge EU-domstolens faste praksis fortolkes strengt, da de udgør undtagelser fra det almindelige princip om, at moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person, jf. eksempelvis præmis 34 i sagen C-607/14, Bookit Ltd.
Det bemærkes, at en betalingsoverførsel er en transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold dels mellem ordregiver og beløbsmodtager, dels mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter og, eventuelt, mellem pengeinstitutterne indbyrdes, jf. præmis 53 i EU-domstolens dom i sagen C-2/95, SDC.
SKAT bemærker, at Bookit i sagen C-607/14, opkrævede et kortgebyr fra kunderne i forbindelse med, at disse købte biografbilletter gennem Bookit, og betalte herfor med betalingskort.
Det er med baggrund heri SKATs opfattelse, at EU-domstolen ved sin stillingtagen og fortolkning af momsfritagelsen af betalingstransaktioner har anset det for uden betydning, at Bookits ydelser vedrørende behandling af betalingstransaktioner gik gennem DataCash.
Det er SKATs opfattelse, at Spørgers ydelse består i ved hjælp af mobilapplikationen at modtage betalingskortoplysninger fra de kunder, som ønsker at betale for parkeringen.
Spørger sender med baggrund i disse oplysninger en betalingsanmodning til den bank, som har udstedt kundens betalingskort, hvorefter det relevante beløb overføres til Spørgers bankkonto.
Det er SKATs opfattelse, at Spørgers ydelser på denne baggrund ikke kan anses for at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
SKAT skal herved henvise til præmisserne 44-50 i EU-domstolens dom i sagen C-607/14, Bookit, herunder særligt, at
Spørgers ydelse ganske vist er nødvendig for, at der bliver gennemført en momsfritaget transaktion, men dette er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give holdepunkter for at antage, at denne ydelse er momsfritaget (præmis 45)
Spørgers opnåelse af oplysninger fra kunden vedrørende det betalingskort, som kunden ønsker at anvende, Spørgers overførsel af disse oplysninger til sin indløsende bank mv. ikke er tilstrækkeligt til at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion (præmis 46)
Uanset Spørger over for kunden har et ansvar for, at behandlingen af betalingskortoplysningerne gennemføres korrekt, så er Spørger ikke pålagt et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer, som betalingstransaktionen medfører (præmis 50).
At Spørger ikke har et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer understøttes endvidere af, at brugerne selv er ansvarlige for at sikre sig, at Spørger har de præcise data samt finde en alternativ betalingsløsning, hvis Spørgers ydelse ikke er tilgængelig. Ligeledes er der ikke nogen mulighed for refusion eller afhjælpning ved fejl i Spørgers software.
Det er således SKATs samlede vurdering, at Spørgers ydelser har karakter af at kunne sidestilles med kortgebyret i C-607/14, Bookit, og Spørgers ydelser er derfor ikke omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
Spørger har til støtte for, at Spørgers ydelser opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion henvist til Højesterets dom i sagen SKM2017.3.HR.
SKAT bemærker hertil, at sagen for Højesteret omhandlede en underleverandør til en bank, som på vegne af banken foretog løbende opgørelser af bankens lån til forbrugere, samt at Højesteret efter en konkret vurdering fandt, at underleverandøren på vegne af banken iværksatte betalingsordrer i relation til låntagernes løbende betalinger af renter og afdrag, ligesom en momsfritagelse heraf er i overensstemmelse med EU-domstolens praksis, herunder C-607/14, Bookit.
Det er med baggrund heri SKATs opfattelse, at Spørgers situation ikke er sammenlignelig med underleverandøren i SKM2017.3.HR, men derimod sammenlignelig med Bookit i C-607/14, Bookit.
Det bemærkes i relation hertil, at Spørgers ydelser vedrørende betalinger består i at modtage betalingskortoplysninger fra brugeren, der har foretaget en parkering og ønsker at betale for denne ved hjælp af Spørgers mobilapplikation.
Der består på denne baggrund og på samme måde som i C-607/14, Bookit, og de sammenholdte sager C-231/07, Tiercé Ladbroke SA, og C-232/07, Derby SA, ingen vanskeligheder med at fastsætte Spørgers afgiftsgrundlag, ligesom en momsbelæggelse af Spørgers transaktionsgebyr ikke vil medføre en øget stigning i omkostningerne til forbrugerkredit på samme måde som i SKM2017.3.HR.
Det er på denne baggrund SKATs konklusion, at ligesom Spørgers ydelse efter sin art ikke kan anses for transaktioner vedrørende betalinger, så vil en momsfritagelse heraf heller ikke være i overensstemmelse med formålet med momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
Spørgers transaktionsgebyr er derfor momspligtig jf. momslovens § 4, stk. 1.
Stk. 4. Når en formidler af en ydelse handler i eget navn, men for en andens regning, anses formidleren selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse”.
Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets artikel 14 og 28 i dansk ret som har følgende ordlyd:
” Stk. 1. Ved »levering af varer« forstås overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode.
Overdragelse af ejendomsretten til en vare mod betaling af en erstatningsydelse i henhold til pålæg fra det offentlige eller på dettes vegne eller ifølge loven
Faktisk overdragelse af en vare i henhold til en kontrakt, som vedrører udlejning af en vare for et bestemt tidsrum eller salg af en vare på afbetaling, med den klausul, at ejendomsretten under normale forhold erhverves senest ved betaling af det sidste afdrag
Stk. 3. Medlemsstaterne kan anse aflevering af visse byggearbejder som levering af varer”.
Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets Artikel 28 i dansk ret som har følgende ordlyd:
” Når en afgiftspligtig person, som handler i eget navn, men for tredjemands regning, optræder som formidler i forbindelse med en ydelse, anses han for selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse”.
”Følgende finansielle aktiviteter:
c) Transaktioner, herunder forhandlinger, vedrørende anbringelse af midler, kontokurantkonti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer”.
Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets artikel 135 i dansk ret som har følgende ordlyd:
Momslovens § 13, stk. 1, nr. 8 har følgende ordlyd:
8) ”Udlejning og bortforpagtning af fast ejendom, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme som led i udlejningen eller bortforpagtningen. Fritagelsen omfatter dog ikke udlejning af værelser i hoteller og lign., udlejning af værelser i virksomheder, der udlejer for kortere tidsrum end 1 måned, udlejning af camping-, parkerings- og reklameplads, samt udlejning af opbevaringsbokse”.
Bestemmelsen implementerer momssystemets artikel 135, stk. 2, punkt b i dansk ret som har følgende ordlyd:
”Stk. 2. Den i stk. 1, litra l), omhandlede fritagelse omfatter ikke følgende former for udlejning:
b) udlejning af pladser til parkering af transportmidler”.
Bookit formidlede biografbilletter pr. telefon og via internettet i Odeon biografernes navn og for biografernes regning. Udover billetprisen opkrævede Bookit et kortgebyr fra køberen af biografbilletterne. Kortgebyret var betaling for en ydelse, der bestod i, at Bookit bad køberen om oplysninger om det debet- eller kreditkort, som kunden ønskede at anvende.
Domstolen tog stilling til, om kortbehandlingen kunne være momsfri som en transaktion vedrørende betalinger og overførsler, givet kortbehandlingen kunne ses som en selvstændig hovedydelse. Domstolen fandt, at ydelsen ikke var momsfritaget.
Det forhold, at ydelsen var nødvendig for gennemførslen af momsfrie betalingstransaktioner, gjorde ikke, at ydelsen var momsfri. Ydelsen opfyldte ikke de væsentlige og specifikke funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion. En momsfritagelse af kortbehandlingen ville være i modstrid med formålet.
EU-domstolen fastslog i denne dom, at momspligten for udlejning af parkeringsplads til køretøjer finder anvendelse på pladser til parkering af alle transportmidler, herunder både.
I denne dom fastslog EF-domstolen, at der skal tages udgangspunkt i forbrugerens opfattelse af transaktionen. Herudover fastslog EF-domstolen, at en ydelse der i økonomisk henseende er en enkelt ydelse ikke må kunstigt opdeles.
Domstolen udtalte, at ekstra gebyrer, som en udbyder af telekommunikationstjenesteydelser fakturerer sine kunder, når disse ikke betaler for disse tjenesteydelser via betalingsserviceordningen eller en BACS-overførsel, men med kreditkort, debetkort eller check eller kontant ved skranken i en bank eller hos en agent, der er bemyndiget til at modtage betaling på vegne af denne tjenesteyder, ikke i momsmæssig henseende udgør vederlag for en tjenesteydelse, der særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen, der består i levering af telekommunikationstjenesteydelser.
Denne dom omhandler levering af ydelser fra en datacentral. En betingelse for, at de ydelser, som en datacentral leverer, kan betegnes som momsfritagne transaktioner, er, at ydelserne set under ét udgør en særskilt helhed, der opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for en momsfritaget ydelse.
Der skal skelnes mellem den fritagne tjenesteydelse og den blotte levering af en faktisk eller teknisk tjenesteydelse, f.eks. at et databehandlingssystem bliver stillet til rådighed for et pengeinstitut.
A udøvede lånevirksomhed og havde som led heri antaget en underleverandør til løsning af visse it-opgaver i forbindelse med låntagers tilbagebetaling af lån. Underleverandørens databehandlingssystem beregnede den ydelse, låntageren skulle betale, og systemet genererede en betalingsfil, der sendtes til Nets, der videresendte filen til låntagerens bank med henblik på betaling af ydelsen.
Højesteret fandt, at underleverandørens ydelse set under ét måtte anses for at udgøre transaktioner vedrørende betalinger eller overførsler, der er momsfritaget i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. underleverandøren leverede således ikke blot en teknisk ydelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret