text:
Højesteret Alene grundlag for at straffe for fareforvoldelse
Højesteret Højesteret Nyheder Øvrige nyheder
Alene grundlag for at straffe for fareforvoldelse
Sag 189/2012
Dom afsagt den 19. december 2012.
Frifindelse for forsøg på grov vold - men straf for at have forvoldt nærliggende fare for liv eller førlighed
T var tiltalt for forsøg på grov vold efter straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 21, og fareforvoldelse efter straffelovens § 252, stk. 1, ved at have kørt op på et fortov med 30-50 km/t og kørt frem mod forurettede, der måtte springe til siden for at undgå at blive påkørt.
Byretten lagde til grund, at forurettede var blevet påkørt, hvis hun ikke var hoppet til siden, og at T måtte have indset, at der var nærliggende risiko for, at T ved sin kørsel kunne ramme forurettede. Byretten anvendte både straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 21, og § 252, stk. 1, og fastsatte straffen til 60 dages betinget fængsel. Byrettens begrundelse og anvendelse af straffebestemmelserne blev stadfæstet af landsretten, der dog gjorde straffen ubetinget.
Højesteret fandt, at det ikke efter landsrettens dom med den fornødne sikkerhed kunne lægges til grund, at landsretten havde fundet det bevist, at T havde forsæt til at ramme forurettede. T kunne derfor ikke straffes for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 21, og T blev herefter alene dømt for overtrædelse af straffelovens § 252, stk. 1. Højesteret fastsatte straffen til 30 dages betinget fængsel med vilkår om 30 timers samfundstjeneste, og Højesteret ændrede dermed landsrettens dom.
Højesteret fandt endvidere anledning til at fremkomme med en række generelle bemærkninger om muligheden for at straffe i sammenstød med straffelovens § 252, stk. 1. Højesteret udtalte bl.a., at der i en situation, hvor en bilist kører frem mod en bestemt person med en ikke ubetydelig hastighed, ikke er grundlag for at straffe efter straffelovens § 252, stk. 1, hvis der kan straffes efter § 245, medmindre handlingen efter omstændighederne også har rummet anden fare, f.eks. fare for andre end den eller dem, som blev påkørt eller forsøgt påkørt.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
fejlbehandling Højesteret giver medhold patientskadesag
Højesteret giver fejlbehandlede medhold.
I medierne har der flere gange været omtalt sager om personer, der har været udsat for en patientskade, har fået udbetalt erstatning som følge heraf, og som så efterfølgende er blevet pålagt at tilbagebetale erstatningsbeløbet.
Højesteret tog den 7. december 2017 stilling til et sådant efterfølgende krav om tilbagebetaling af erstatningsbeløb i 2 patientskadesager.
I begge sager havde den skadelidte i henhold til en afgørelse fra Patientforsikringen (nu Patienterstatningen) fået anerkendt en patientskade og tilkendt et erstatningsbeløb. Afgørelsen blev ikke påklaget af hverken den skadelidt eller af Regionen. Efterfølgende blev der i samme sag truffet en ny afgørelsen af Patienterstatningen som blev påklaget af den skadelidte. I ankesagen nåede Ankenævnet for Patienterstatningen frem til, at der slet ikke var tale om en patientskade. Som følge heraf rejste Regionen krav mod den skadelidte om at tilbagebetale det tidligere modtagne erstatningsbeløb. Det var dette spørgsmål om tilbagebetaling, som Højesteret skulle tage stilling til.
I begge sager nåede Højesteret frem til, at erstatningsbeløbet IKKE skulle tilbagebetales af den skadelidte. I begge tilfælde lagde Højesteret vægt på, at den afgørelse, som havde tilkendt den skadelidte erstatningsbeløbet, aldrig var blevet påklaget (det var kun en senere afgørelse), og at der ikke i forbindelse med udbetalingen af erstatningsbeløbet var taget et konkret forbehold for at kunne kræve pengene tilbage på et senere tidspunkt.
Hos Advocare er vi meget glade for, at Højesteret nu har tilsidesat den dybt urimelige retstilstand der har hersket indtil nu. Spørgsmålet er nu, hvad Regionernes modsvar bliver til Højesterets afgørelser i de to sager.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret vurderer forskelsbehandling og 120 - dages regel igen.
Godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven og erstatning på grund af uberettiget brug af 120-dages reglen.
Højesteret har den 11. august 2015 truffet afgørelse om en arbejdsgiver der vidste eller burde have vidst, at en af deres ansatte havde en lidelse, der kan sidestilles med et handicap og arbejdsgiveren havde herefter tilsidesat tilpasningsforpligtelsen. 120-dages reglen i funktionærloven var derfor ikke anvendelig.
A, der var ansat i et supermarked, fik konstateret leddegigt. Sygdommen medførte væsentlige funktionsbegrænsninger. A blev efter længere tids sygefravær opsagt efter 120-dages reglen.
Højesteret udtalte, at det er en forudsætning for, at arbejdsgiveren kan anses for at have tilsidesat tilpasningsforpligtelsen, at arbejdstageren godtgør, at arbejdsgiveren vidste eller burde vide, at arbejdstageren var handicappet i lovens forstand, hvilket ligeledes fremgår af Højesterets dom af 23. juni 2015.
I den konkrete sag blev det lagt til grund, at den ansatte orienterede sin arbejdsgiver om sin leddegigt og om det heraf følgende behov for tilpasning af hendes arbejdsfunktioner. Arbejdsgiveren vidste også, at hendes brug af håndledsskinner samt deltidssygemeldingen i juni 2009 var begrundet i denne sygdom og kommunen havde ligeledes rettet henvendelse til arbejdsgiver om muligheden for at gennemføre hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger.
Højesteret lagde derfor til grund, at arbejdsgiveren vidste eller burde vide, at A led af en sygdom, der indebar et handicap, og at arbejdsgiveren derfor var forpligtet til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger i henhold til forskelsbehandlingsloven for at give A adgang til fortsat beskæftigelse.
Højesteret fandt, at arbejdsgiver ikke havde godtgjort, at de muligheder for tilpasning, som den ansatte havde foreslået, ikke kunne være tilbudt hende som hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, eller at de ville medføre en uforholdsmæssigt stor byrde.
Højesteret udtalte derudover, at 120-dages reglen i funktionærloven ikke kan anvendes, hvis et sygefravær er en følge af, at arbejdsgiveren har undladt at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingsloven.
Da arbejdsgiveren ikke havde overholdt denne forpligtelse, og da Højesteret lagde til grund, at sygefraværet kunne have været afværget helt eller delvist med sådanne foranstaltninger, var betingelserne for at anvende 120-dages reglen ikke opfyldt på opsigelsestidspunktet.
A blev herefter tilkendt erstatning for løntab samt en godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven, som efter en samlet vurdering blev fastsat til et beløb svarende til 9 måneders løn.


text:
Om arbejdsgiverens forpligtelse til at oplyse om jobklausul - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har netop afsagt en dom, som belyser arbejdsgiverens forpligtelse til at oplyse en medarbejder om arbejdsgivers anvendelse af jobklausuler.
Sagen vedrørte en mellem selskaberne A og B indgået "Master Agreement", som indeholdte en klausul om begrænsning af kontraktparternes medarbejderes muligheder for at opnå ansættelse hos den anden part. I efteråret 2004 overtog C selskabet B og overtog samtidig selskabet E og dets tilhørende datterselskaber. På tidspunktet for C's overtagelse af B, var medarbejderen F ansat i et datterselskab D til selskabet E. Medarbejderen overgik efter C's overtagelse til ansættelse i selskabet E.
C's overtagelse indebar, at C samtidig overtog B's forpligtelser i henhold til "Master Agreement", hvoraf blandt andet fremgik, at aftalen omfattede B og ethvert søsterselskab bortset fra E og ethvert datterselskab til E.
I efteråret 2006 var der en del omtale af jobklausuler i IT-branchen, på hvilken baggrund C udsendte en meddelelse på C's intranet. Medarbejderen F gjorde på denne baggrund gældende, at han i sin ansættelse hos D og senere E var omfattet af en eller flere jobklausuler, som han i henhold til ansættelsesbevisloven ikke var blevet oplyst om og fremsatte derfor krav om godtgørelse.
Landsretten fandt det ikke godtgjort, at medarbejderen under sin ansættelse havde været omfattet af "Master Agreement" eller andre jobklausuler, eller at medarbejderen på anden tilsvarende måde havde været begrænset i sine muligheder til at opnå ansættelse i anden virksomhed.
Højesterets vurdering
I sagen for Højesteret havde medarbejderen ikke gjort gældende at være direkte omfattet af jobklausulen i "Master Agreement" men gjorde gældende, at en arbejdsgiver har pligt til at oplyse en medarbejder om, hvorvidt pågældende er omfattet af en jobklausul, der potentielt påvirker medarbejderens erhvervsmuligheder.
Højesteret lagde til grund, at det var ubestridt, at medarbejderen ikke var omfattet af jobklausulen i "Master Agreement", som var indgået mellem A og B, og som efterfølgende blev videreført efter C's overtagelse.
Derudover fandt Højesteret det ikke for sandsynliggjort, at medarbejderen under sin ansættelse var omfattet af en jobklausul indgået mellem B-koncernen og andre virksomheder.
Højesteret anfører bemærkelsesværdigt som afslutning på dommen, at det er nærliggende at antage, at ansættelsesbevislovens § 2, stk. 2, som udgangspunkt ikke finder anvendelse på ansættelsesbegrænsninger (herunder jobklausuler), der ikke følger af retsforholdet mellem arbejdsgiveren og lønmodtageren, men er en indirekte følge af arbejdsgiverens retsforhold til en tredjemand. Højesteret afslutter dog dommen med at anføre, at spørgsmålet i givet fald kan forelægges EU-Domstolen, da det drejer sig om fortolkning af et EU-direktiv.


text:
Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen - Katolsk Magasin
Kommentarer lukket til Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen	666	18 maj, 2016	Nyheder	maj 18, 2016 Indlæg af Torben Riis
Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen
Der var glæde og lettelse hos The Little Sisters of the Poor, da USA’s Højesteret den 16. maj offentliggjorde en enstemmig kendelse, der bekræfter deres ret til ikke at handle i strid med deres religiøse overbevisning. Konkret sender Højesteret bolden tilbage til de lavere retsinstanser, idet den pålægger dem at finde en løsning, der på den ene side tilgodeser søstrenes ret til ikke at handle mod deres samvittighed og på den anden side sikrer, at det personale, de beskæftiger, har adgang til bl.a. gratis prævention, sterilisation og abort.
Læs også: Obamacare kan tvinge religiøse institutioner ud af USA
Det afgørende i denne sammenhæng er, at Højesteret hermed har fastslået, at Obama-administrationen ikke kan idømme søstrene en bøde på 70 mio. dollars for at nægte at betale for ovennævnte såkaldte ”sundhedsydelser”. Sådanne udgifter skal fremtidigt dækkes af det offentlige.
Søstrene har siden vedtagelsen af Obamas sundhedsreform i 2011 nægtet at bøje sig for kravet om, at arbejdsgiveren skal betale for de ansattes forbrug i så henseende og fik i første omgang medhold i Højesteret i form af en foreløbig fritagelse. Dernæst blev sagen taget op ved en appeldomstol, som afviste søstrenes krav. Søstrene vandt imidlertid ved en højere appeldomstol – en afgørelse, som regeringen så til sidst valgte at bringe ind for Højesteret.
Højesterets afgørelse betyder også, at den argumentation, der blev brugt i den dom, der gik søstrene imod, er kendt ugyldig af Højesteret og dermed ikke kan bruges igen i senere afgørelser. Derfor ser søstrenes advokat Mark Rienzi også lyst på fremtiden og betegner afgørelsen som en game-changer, der vil få betydning for de mange verserende sager ved de forskellige retsinstanser. ”De Små Søstre,” tilføjede han, ”bruger deres liv på at tage sig af de dårligst stillede medlemmer af vores samfund. Det er et arbejde, vores regering burde værdsætte, ikke straffe. Det burde ikke være nødvendigt for dem at bekæmpe deres egen regering for at opnå en dispensation, som den allerede har givet tusinder af andre arbejdsgivere, heriblandt også store virksomheder som Exxcon og Pepsi Cola Bottling Company.”
Adskillige Pro Life-ledere udtrykte da også tilfredshed med Højesterets afgørelse, således lederen af Judicial Crisis Network, Carrie Severino, som kaldte afgørelsen et slag i ansigtet på Obama-administrationens forsøg på at gennemtvinge sin liberale dagsorden på bekostning af religionsfriheden.
Flere iagttagere hæfter sig imidlertid ved, at der ikke kunne mønstres et flertal i Højesteret for en konstatering af, at regeringens tvangsforanstaltninger strider imod forfatningen. Det understreger vigtigheden af den beslutning, som Obamas efterfølger skal træffe, når en ny højesteretsdommer skal udnævnes efter præsidentvalget i november.
← Kardinal Müller: Amoris laetitia tillader ikke kommunion til fraskilte gengifte Biskop Schneider: Ingen ”Kærlighedens Glæde” uden ”Sandhedens Glæde” → ← Previous Next →

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Nyheder»Nyheder»Salg og markedsføring af aluminiumsfælge krænkede BMW’s design og varemærkerettigheder
Højesteret har i en principiel dom fra marts 2015 (H2015.17-2010) fastslået, at East Scandic A/S’ markedsføring og salg af aluminiumsfælge krænkede BMW’s design og varemærkerettigheder. Sagen, der ellers oprindeligt startede som en sag udelukkende om varemærke- og designkrænkelse, gav Højesteret lejlighed til at tage stilling til flere interessante problemstillinger vedrørende designforordningens anvendelse, som en dansk domstol ikke tidligere har taget stilling til.
Det danske selskab East Scandic A/S (herefter East Scandic), og senere dettes datterselskab, Wheels2go ApS, havde markedsført og solgt fire typer aluminiumsfælge. De tre af fælgtyperne fremstod identiske med tre af BMW’s registrerede EF design for fælge, og den fjerde aluminiumsfælg fremstod identisk med en fælg, som BMW havde tysk designbeskyttelse for, og som BMW på grundlag af markedsføring i Danmark hævdede beskyttelse til i henhold til markedsføringslovens § 1. Markedsføringen af kopifælgene skete hovedsageligt via selskabernes hjemmesider, og BMW’s varemærker blev i vidt omfang anvendt i forbindelse hermed – både for kopifælgene og for andre fælge.
Sø- og Handelsretten nåede som første instans frem til, at East Scandic A/S havde krænket BMW’s rettigheder efter varemærkeloven, varemærkeforordningen, designforordningen og markedsføringsloven. Sø- og Handelsretten nåede endvidere frem til, at BMW som følge af krænkelsen havde krav på vederlag og erstatning, ligesom East Scandic blev pålagt at destruere de krænkende fælge samt fremkomme med visse af BMW krævede oplysninger mv.
East Scandic A/S forsøgte under første instanssagen at medtage et synspunkt om ugyldiggørelse af BMW’s registrerede design gældende. Sø- og Handelsretten afviste imidlertid de pågældende påstande og anbringender, idet disse var fremkommet for sent.
Sagen ved Højesteret
East Scandic A/S ankede Sø- og Handelsrettens dom til Højesteret med påstand om frifindelse, og East Scandic A/S nedlagde yderligere påstand om ugyldiggørelse af BMW’s registrerede EF-design. East Scandics ugyldighedspåstande var baseret på manglende opfyldelse af kravene om nyhed og individuel karakter. East Scandic gjorde endvidere som nyt anbringende under Højesteretssagen gældende, at BMW ikke kunne påberåbe sig sine EF designregistreringer, idet designforordningens artikel 110 (den såkaldte reservedelsregel) omfattede fælge.
Højesterets mulighed for stillingtagen til East Scandics påstande og anbringender vedrørende ugyldighed
Da OHIM forud for hovedforhandlingen i Højesteretssagen havde taget stilling til gyldigheden af BMW’s tre designregistreringer for fælge (og i denne forbindelse havde erklæret de pågældende design for gyldige), nåede Højesteret frem til, at Højesteret var afskåret fra at tage stilling til gyldighedsspørgsmålet, hvorfor Højesteret lagde til grund, at BMW’s designregistreringer var gyldige. Det forhold, at spørgsmålet kun havde været genstand for første instans behandling ved OHIM grundet East Scandics manglende appel til OHIMs Board of Appeal kunne ikke ændre herpå, da der grundet East Scandics manglende appel var tale om en endelig stillingtagen til gyldighedsspørgsmålet i overensstemmelse med designforordningens artikel 86(5) – en bestemmelse, som heller ikke forud for nærværende sag har været anvendt i en dansk retssag.
Designforordningens artikel 110 (reservedelsreglen)
Designforordningens artikel 110 går kort sagt ud på, at man i en overgangsperiode undtager visse dele af sammensatte produkter fra EU designbeskyttelse, når de pågældende dele anvendes til reparationsformål. Bestemmelsens anvendelse medfører ikke, at et design er ugyldigt men blot, at det ikke kan påberåbes i den pågældende overgangsperiode.
Artikel 110 i designforordningen er af flere årsager speciel. For det første fandtes der ikke forud for Højesterets afgørelse i nærværende sag praksis om artikel 110 i dansk ret. For det andet er der er tale om en overgangsbestemmelse. Bestemmelsen er desuden en undtagelse til udgangspunktet om designbeskyttelse for reservedele.
Hvis eksempelvis en bil i tilfælde af et uheld får smadret en forskærm, må den nye forskærm, der skal erstatte den gamle forskærm, nødvendigvis være udseendemæssigt identisk med den gamle forskærm for at kunne give bilen sit oprindelige udseende tilbage. Ved at designbeskytte sådanne 'must match' dele, bliver det umuligt for andre aktører på markedet at udbyde eksempelvis forskærme, der passer til en eksakt bil, da dette i givet fald ville stride imod designindehaverens ret. Med designforordningens artikel 110 søger man med andre ord at sikre, at der ikke kan opnås eneret til bestemte produkter, og formålet med bestemmelsen er således at hindre såkaldt produktmonopol.
Højesteret nåede frem til, at aluminiumsfælge ikke kan anses for omfattet af designforordningens artikel 110, og bestemmelsen således ikke var til hinder for BMW’s håndhævelse af de tre registrerede fælgdesign. Højesteret begrundede dette med, at det er karakteristisk for aluminiumsfælge, at de er fremstillet og anvendes for at give bilen et andet – typisk et smartere – udseende, til forskel fra en reservedel som f.eks. en forskærm, der nødvendigvis skal være designmæssigt identisk med den skærm, som den skal erstatte. Aluminiumsfælge bruges således sædvanligvis med det formål at udsmykke og opgradere bilens samlede udseende samtidig med, at fælge med forskelligt design kan bruges på samme bil, ligesom samme fælgdesign kan bruges på forskellige bilmodeller. Højesterets afgørelse er i henseende til designforordningens artikel 110 på linje med langt størstedelen af afgørelserne afsagt af domstole i de øvrige EU lande.
Krænkelse af BMW’s rettigheder
Højesteret stadfæstede Sø- og Handelsrettens dom, idet også Højesteret fandt, at East Scandic A/S’ fire typer aluminiumsfælge indebar en krænkelse af BMW’s designrettigheder og BMW’s rettigheder efter markedsføringslovens § 1.
Desuden havde East Scandic A/S krænket BMW’s varemærkerettigheder ved at bruge BMW’s varemærker i forbindelse med markedsføringen af aluminiumsfælge (både kopifælge og andre fælge), på en måde, som måtte give kunden det indtryk, at der var tale om BMW aluminiumsfælge. East Scandics varemærkebrug kunne ikke karakteriseres som retmæssig henvisningsbrug.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Højesterets virksomhed
Højesteret Om Højesteret Højesterets virksomhed
Folketinget, regeringen og Højesteret er landets øverste statsorganer.
Højesteret er en appeldomstol, som behandler domme og kendelser, der er afsagt af Østre Landsret, Vestre Landsret eller Sø- og Handelsretten. Man kan altså ikke anlægge sag direkte ved Højesteret. Højesteret behandler både civile sager og straffesager. Civile sager er især sager mellem borgerne indbyrdes og sager mellem en borger og forvaltningen. I straffesager kan Højesteret ikke tage stilling til skyldspørgsmålet.
I hver sag deltager normalt fem dommere. I sager om vigtige, principielle spørgsmål deltager dog syv eller flere dommere. Højesteret arbejder i to afdelinger samtidigt. Der er ingen forskel på, hvilken type sager der behandles i de to afdelinger, og dommerne rokerer regelmæssigt mellem afdelingerne.
Sagerne i Højesteret forberedes af et anke- og kæremålsudvalg, der består af tre højesteretsdommere. Dette udvalg behandler også kæremål, f.eks. appel af en landsrets afgørelser, der er truffet, mens landsretten behandler en sag. I udvalget er sagsbehandlingen skriftlig, og afgørelserne træffes på grundlag af sagens bilag.
Højesteret udgiver embedsregnskab, der blandt andet har oplysninger om sagsantal.


text:
Eurodrivers.dk - Nyheder: Højesteret skærper straffen for overtrædelser af markedsføringsloven
Højesteret skærper straffen for overtrædelser af markedsføringsloven
Højesteret har skærpet bøderne til de to bilimportører, Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S (tidligere Citroen Danmark A/S) til 190.000 kr. og 250.000 kr. for overtrædelse af markedsføringslovens oplysningskrav.
Når en virksomhed reklamerer i en bilannonce med den månedlige ydelse for køb af bilen på kredit, udløser det en pligt til at oplyse alle omkostningerne ved kreditaftalen på en fremtrædende måde i reklamen. Forbrugeren skal bl.a. kunne se kreditaftalens løbetid og hvor meget forbrugeren i alt skal betale ved at købe bilen på kredit i forhold til kontantprisen.
Toyota Danmark A/S reklamerede med en månedlig ydelse på 995 kr. ved kreditkøb af en Toyota Aygo. Oplysninger om lånets løbetid, rente mv. stod nederst i avisannoncen med annoncens mindste skrift under en ”fodnotestreg”. Højesteret har idømt Toyota Danmark A/S en bøde på 190.000 kr., fordi oplysningerne om lånets løbetid og omkostninger ikke stod fremtrædende i annoncen. Virksomheden havde også udeladt kreditoplysningerne i en annonce for billån på Google.
K.W. Bruun Import A/S, der i dag står bag bilmærket Citroën i Danmark, reklamerede også med en månedlig ydelse på 995 kr. ved kreditkøb af en Citroën C1 i en avisannonce og på en landsdækkende plakatreklame. Oplysninger om billånets løbetid og rente mv. stod med småt i forhold til den månedlige ydelse. Højesteret har idømt K.W. Bruun Import A/S en bøde på 250.000 kr., fordi kreditoplysningerne ikke stod fremtrædende i annoncerne. Højesteret fandt desuden, at det var en skærpende omstændighed, at virksomheden tidligere har betalt en bøde på 100.000 kr. for en lignende overtrædelse.
Højesteret flerdobler dermed bøderne på 50.000 kr., som virksomhederne tidligere blev idømt af Østre Landsret.
”Det må ikke kunne betale sig at overtræde markedsføringsloven. Det har lovgiver gentaget, hver gang vi har fået en ny markedsføringslov. Derfor er Højesterets skærpelse af bødeniveauet i disse sager en milepæl.”
”Lån har en pris ligesom andre produkter. Reklamer for køb på kredit må ikke friste med en attraktiv ydelse, uden at vi får øje på de oplysninger, vi skal bruge for at se, hvad det faktisk koster at låne penge. Det er formålet med markedsføringslovens oplysningskrav.”
”Det er vigtigt for forbrugerne, at virksomhederne overholder kravet om at oplyse alle omkostninger ved et lån – og ikke kun nogle af dem – på en fremtrædende måde i reklamer for lån. Jeg håber, at Højesterets dom vil øge virksomhedernes forståelse for vigtigheden af at efterleve oplysningskravene i reklamer.”
”For at hjælpe virksomhederne har vi udarbejdet en kvikguide om oplysningskravene ved kreditaftaler.”
Forbrugerombudsmandens kvikguide om oplysningskrav i forbindelse med kreditaftaler kan læses her.
Markedsføringslovens § 18, stk. 1 og 2
1.Debitorrenten, herunder om den er fast eller variabel eller begge, og oplysninger om omkostninger, der indgår i forbrugerens samlede omkostninger i forbindelse med kreditten.
2.Det samlede kreditbeløb.
3.De årlige omkostninger i procent (ÅOP) som beregnet efter lov om kreditaftaler.
4.Kreditaftalens løbetid.
5.Kontantprisen og størrelsen af en eventuel forudbetaling ved kredit i form af henstand med betalingen for en specifik vare eller tjenesteydelse.
6.Det samlede beløb, som skal betales af forbrugeren, og ydelsernes størrelse.
Kilde: Forbrugerombudsmanden.
· Admin d. 10.01.2019 13:30:00 · 0 Kommentarer · 101 Visninger ·
24,947,390 Unikke besøg


text:
Skat.dk: C.D.11.16 Sekundære justeringer og betalingskorrektion
Dette afsnit handler om sekundære justeringer og adgangen til betalingskorrektion.
Sekundære justeringer.
Betalingskorrektion.
Eksempler: Betalingskorrektion.
Vejledningspligt om adgang til betalingskorrektion.
Oversigt over afgørelser, domme, kendelser med videre.
Se også afsnit C.D.11.2.1.1 om armslængdeprincippet og OECD's Transfer Pricing Guidelines.
Sekundære justeringer
Når en primær transfer pricing-regulering er fulgt op af en korresponderende regulering, er transaktionerne skattemæssigt behandlet, som om de var foretaget på armslængdevilkår. De underliggende transaktioner og pengestrømme vil imidlertid være uændrede. Der er stadig ikke handlet på armslængdevilkår. Der er med andre ord sket en overførsel af midler fra den ene part til den anden.
For at tage højde for overførslen af en økonomisk fordel mellem de to parter kan der foretages en sekundær justering. En forudsætning for en sekundær justering er, at den skete indkomstoverførsel i sig selv udløser beskatning. En sådan fordel vil blive beskattet som udbytte, tilskud, lån eller andet.
En sekundær justering betyder således, at man justerer for det forhold, at der ikke er sket betaling i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
Tilskudsbeskatning mellem selskaber, der kan sambeskattes, er i visse situationer blevet ophævet. Se lov nr. 343 af 18. april 2007 samt afsnit C.D.2.4.3.3 om skattefri tilskud.
Med reglen i SEL § 31 D om skattefri koncerntilskud fra koncernforbundne selskaber, hvor tilskudsyderen direkte eller indirekte er moderselskab for tilskudsmodtageren og har bestemmende indflydelse over dette selskab efter SEL § 31 C, er der ikke længere retligt grundlag for at foretage en sekundær justering. Tilsvarende gælder, hvis tilskudsyderen og tilskudsmodtageren har fælles direkte eller indirekte moderselskab (søsterselskab), og moderselskabet opfylder betingelserne for at modtage datterselskabsudbytte skattefrit.
Udenfor anvendelsesområdet for SEL § 31 D kan der foretages en sekundær justering for den økonomiske fordel, som ét af koncernselskaberne opnår ved eksempelvis at købe til underpris respektive sælge til overpris.
Link til EU Joint Transfer Pricing Forums (JTPF) rapport om sekundære justeringer (engelsk udgave, januar 2013) på JTPFs hjemmeside.
Den skattepligtige, der har fået en skattemæssig nedsættelse og derved en økonomisk fordel, kan undgå beskatning af denne fordel - den sekundære justering - ved at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med armslængdeprisen. Se LL § 2, stk. 5. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
Anvendelsen af LL § 2, stk. 5, forudsætter, at der er tale om korrektion af priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem forbundne parter.
Ved kontrollerede transaktioner med udenlandske fysiske og juridiske personer og faste driftssteder er der kun mulighed for betalingskorrektion, hvis den udenlandske skattemyndighed beskatter den eller de kontrollerede transaktioner i overensstemmelse med armslængdeprincippet i LL § 2, stk. 1.
Følgende to betingelser skal derfor begge være opfyldt for, at den skattepligtige kan undgå en sekundær justering ved grænseoverskridende transaktioner:
Der skal være foretaget en korresponderende regulering (gælder også for udenlandske sambeskattede selskaber).
Den skattepligtige skal forpligtige sig til betaling i overensstemmelse med de priser og vilkår, som er fastsat efter armslængdeprincippet.
Den skattepligtige skal påtage sig betalingsforpligtelsen i umiddelbar tilknytning til gennemførelsen af de foretagne armslængdekorrektioner. En klage over korrektionen udskyder ikke tidspunktet for påtagelsen af betalingsforpligtelsen.
Betalingsforpligtelsen har virkning fra det oprindelige transaktionstidspunkt. Der skal derfor betales rente fra dette tidspunkt. Forrentningen skal ske på armslængdevilkår. Der skal ske periodisering af renter ved betalingskorrektionen.
Det er alene en betingelse, at der påtages en betalingsforpligtelse. Der stilles ikke krav om, at betalingen skal være gennemført. Det er dog en forudsætning, at der foreligger en reel retlig forpligtelse, som rækker ud over den blotte bogføring af forpligtelsen. Se SKM2014.694.LSR. Endvidere skal de nærmere vilkår for effektueringen af betalingsforpligtelsen i sig selv være på markedsvilkår, herunder skal beløbet betales i rimelig tid efter, at der er truffet endelig afgørelse om skatteansættelsen svarende til, hvad uafhængige parter ville have aftalt.
Betalingsforpligtelsen skal være uden forbehold. Et tilsagn om betalingsforpligtelse kan godt være uden forbehold, selv om den skattepligtige forbeholder sig retten til kun at betale den pris, en klagemyndighed eventuelt måtte nå frem til som armslængdepris. Se også SKM2009.506.ØLR, hvor betalingsforpligtelsen var betinget af, at skattemyndighederne accepterede, at der var adgang til betalingskorrektion.
Det er en betingelse for adgangen til betalingskorrektion, at der påtages en forpligtelse til at betale armslængdeprisen. Se LL § 2, stk. 1, og SKM2007.465.HR, hvor der ikke var adgang til betalingskorrektion for en mindre del af beløbet.
Ændring i ansættelsen af den skattepligtige indkomst skal være foretaget i henhold til LL § 2, stk. 1. Se SKM2015.717.HR, hvor Højesteret fandt, at SKATs ændring af rette indkomstmodtager, der havde hjemmel i SL § 4, ikke var omfattet af LL § 2, stk. 1, og at der derfor ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
SKM2015.370.ØLR, hvor landsretten fandt, at der ikke kunne foretages betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5, idet der ikke var foretaget ændringer i den skattepligtige indkomst i henhold til LL § 2, stk. 1. SKAT havde i sagen beskattet to anpartshavere som rette omkostningsbærere, jf. LL § 16 A, stk. 1.
SKM2014.866.VLR, hvor landsretten fandt, at der ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5, allerede fordi der ikke var tale om en kontrolleret transaktion, men om en aftale indgået mellem i LL's forstand uafhængige parter.
SKM2012.457.ØLR, hvor landsretten fandt, at der ikke var hjemmel til at foretage hel eller delvis betalingskorrektion. Ændringen af den skattepligtige indkomst var foretaget i medfør af LL § 16, stk. 6, og ikke LL § 2, stk. 1. Tilsvarende gør sig gældende i SKM2012.652.BR, hvor den skattepligtige indkomst var korrigeret i medfør af SL § 4 og ikke LL § 2, stk. 1.
Afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
Eksempler: Betalingskorrektion
Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når moderselskabet har ydet et rentefrit lån til datterselskabet.
Datterselskabet har mulighed for at undgå beskatning af tilskuddet (den sekundære justering) ved at forpligte sig til at betale det fastsatte rentebeløb til moderselskabet.
Dog er rentetilskud fra moderselskab til datterselskaber og rentetilskud imellem søsterselskaber skattefri for det modtagende selskab, ligesom det tilskudsydende selskab ikke har fradragsret, forudsat at betingelserne om koncernforbindelse og sambeskatning i SEL § 31 D, stk. 1 og 4 er opfyldt.
Er moderselskabet i eksemplet, hvor der ydes et rentefrit lån fra moderselskab til datterselskab, et udenlandsk selskab, er det danske datterselskabs mulighed for at undgå den sekundære justering i form af et tilskud betinget af, at skattemyndigheden i det land hvor moderselskabet er hjemmehørende, beskatter moderselskabet af det rentebeløb, der er fastsat i overensstemmelse med LL § 2, stk. 1.
Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når en erhvervsejendom overdrages fra hovedaktionæren til selskabet til overpris.
Når en erhvervsejendom overdrages fra hovedaktionæren til selskabet til overpris, reduceres selskabets anskaffelsessum for erhvervsejendommen til handelsværdien, mens hovedaktionærens salgssum reguleres tilsvarende. Merprisen betragtes som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Hovedaktionæren kan undgå beskatning af maskeret udlodning ved at påtage sig en forpligtelse til at tilbagebetale merprisen til selskabet. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
De skattemæssige korrektioner har betydning:
Ved opgørelse af skattepligtig ejendomsavance/-tab for erhvervsejendomme.
For spørgsmålet om genvundne afskrivninger samt købers afskrivningsgrundlag.
Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når en erhvervsejendom overdrages fra et selskab til dets hovedaktionær til underpris.
Når en erhvervsejendom overdrages fra selskabet til hovedaktionæren til underpris, forhøjes selskabets salgssum for erhvervsejendommen til handelsværdien, mens hovedaktionærens anskaffelsessum reguleres tilsvarende. Korrektionsbeløbet betragtes som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Hovedaktionæren kan undgå beskatning af maskeret udlodning ved at påtage sig en forpligtelse til at betale korrektionsbeløbet til selskabet. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
Vejledningspligt om adgang til betalingskorrektion
Skattestyrelsen skal ved en ansættelsesændring, der medfører en sekundær justering, i kendelsen vejlede den skattepligtige om muligheden for at undgå yderligere følgeændringer (den sekundære justering) ved en betalingskorrektion.
Fristen for påtagelse af betalingsforpligtelse udskydes, når Skattestyrelsen ikke har vejledt om:
Mulighed for betalingskorrektion. Se SKM2004.125.LSR.
At betalingsforpligtelsen skal påtages i tidsmæssig tilknytning til den ændrede skatteansættelse. Se SKM2009.506.ØLR.
Afsnit A.A.7.4.1 om vejledningspligt.
Afsnit A.A.14.1 om omgørelse.
Notat i TfS 2000, 740, som redegør for anvendelsen af LL § 2, stk. 5, og afgrænsningen til omgørelse efter SKL § 37 C (nu SFL § 29).
Oversigt over afgørelser, domme, kendelser med videre
I sagen var honorarer for en læge A's arbejde på en klinik, som A ejede via et holdingselskab, blevet betalt til et speciallægeselskab, som A også ejede, i stedet for til A personligt.
Efter landsrettens dom i sagen var det ubestridt, at A personligt - og ikke speciallægeselskabet - var rette indkomstmodtager af honorarerne.
Speciallægeselskabet gjorde principalt gældende, at dispositionen kunne omgøres i medfør af SFL § 29, subsidiært at selskabet var berettiget til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
Højesteret fandt, at betingelsen for omgørelse, jf. SFL § 29, stk. 1, nr. 1, ikke var opfyldt, da selskabet ikke havde godtgjort, at dispositionen ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter.
Højesteret fandt endvidere, at SKATs ændring af rette indkomstmodtager, der havde hjemmel i SL § 4, ikke var omfattet af LL § 2, stk. 1, og at der derfor ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
Højesteret bemærkede i den forbindelse, at Højesteret ikke med dommen i SKM2012.92.HR eller kendelsen i SKM2012.221.HR har taget stilling til, om sager vedrørende rette indkomstmodtager er omfattet af LL § 2, hvilket speciallægeselskabet ellers havde gjort gældende.
Dommen stadfæster SKM2014.846.ØLR.
SKM2007.465.HR
Skattemyndighederne havde beskattet en hovedaktionær af maskeret udbytte i forbindelse med hovedaktionærens køb af 50 pct. af en ejendom, der var ejet af det af hovedaktionæren kontrollerede selskab. Ejendommen var overdraget til offentlig ejendomsvurdering minus 18,5 pct.
Skatteyderen anerkendte, at der forelå maskeret udlodning op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., men kunne ikke anerkende at blive beskattet af maskeret udlodning op til den af myndighederne skønnede handelsværdi, der var fastsat til den senest bekendtgjorte ejendomsvurdering.
Højesteret udtalte, at det er en betingelse for betalingskorrektion, at der sker betaling i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis handlen var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. LL § 2, stk. 1. Denne betingelse var ikke opfyldt. Hovedaktionæren havde kun tilbudt delvis betalingskorrektion op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct. Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
Dommen stadfæster SKM2005.100.ØLR.
SKM2015.370.ØLR
I forbindelse med at to anpartshavere købte en fast ejendom af deres anpartsselskab, afholdt anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. SKAT anså anpartshaverne som rette omkostningsbærere, jf. LL § 16 A, stk. 1.
Anpartshaverne anerkendte, at skødeomkostningerne mv. skulle have været afholdt af dem, men anmodede om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet de afholdte udgifter, jf. LL § 2, stk. 5.
Landsretten fandt, at SKAT ikke havde foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til anpartshaverne efter LL § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til anpartshaverne som rette omkostningsbærere.
Da der således ikke var foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til LL § 2, stk. 1, kunne der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5.
Sagen blev henvist til Østre Landsret ved kendelse af 14. januar 2014. Se SKM2014.81.BR.
Dommen ændrer Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2013, 12-0191535.
SKM2014.866.VLR
I sagen var et lønvederlag i form af en bonus for A's arbejde blevet placeret i et selskab, H1 ApS, som A ejede 100 %, og ikke hos A personligt. Arbejdsgiveren var et selskab, G1.1 A/S, som H1 ApS ejede 15 % af.
Der var i sagen enighed om, at A personligt og ikke H1 ApS var rette indkomstmodtager af lønvederlaget.
Landsretten afviste, at A og H1 ApS var berettiget til at omgøre dispositionen i medfør af SFL § 29, stk. 1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter.
Landsretten fandt, at transaktionen mellem G1.1 A/S og H1 ApS ikke var omfattet af LL § 2, idet A ikke udøvede bestemmende indflydelse i G1.1 A/S, hverken gennem ejerandel, gennem en aktionæroverenskomst eller på anden vis. Aftalen om bonusvederlaget til H1 ApS måtte derfor anses for indgået mellem i LL's forstand uafhængige parter, jf. LL § 2, stk. 1, 1. pkt., in fine.
Da der således ikke var tale om en kontrolleret transaktion, kunne der allerede derfor ikke foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
Dommen ændrer Landsskatterettens kendelse af 7. januar 2013, 11-0300901, for så vidt angår spørgsmålet om betalingskorrektion og stadfæster kendelsen for så vidt angår spørgsmålet om omgørelse.
SKM2012.457.ØLR
A's selskab, H1 ApS, havde i 2006 solgt en lystbåd til hendes andet selskab, H2 ApS. SKAT forhøjede hendes indkomst med værdi af fri lystbåd, fordi H2 ApS stillede båden til hendes rådighed.
Landsretten fandt, at A ikke kunne omgøre dispositionen, hvorved båden blev solgt fra det ene selskab til det andet selskab, således at salget i stedet ansås for sket fra H1 ApS til hende personligt, således at hun herved kunne undgå rådighedsbeskatningen. Dette allerede fordi dispositionen ikke kunne omgøres privatretligt, da H1 ApS var opløst efter konkursbehandling.
Landsretten fandt ligeledes, at A ikke kunne få betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5, fordi SKAT ikke havde foretaget en transfer pricing-forhøjelse efter LL § 2, stk. 1, men forhøjet hende med værdi af rådighed over lystbåd, jf. LL § 16, stk. 6.
Endelig fandt landsretten med henvisning til SFL § 48, stk. 1, at A ikke kunne få prøvet spørgsmålet om, hvorvidt båden var en husbåd eller en lystbåd.
Skatteministeriet blev således frifundet for A's påstande om omgørelse og betalingskorrektion, medens landsretten afviste hendes påstand om hjemvisning til afgørelse af, om båden var en husbåd eller en lystbåd.
Dommen stadfæster Landsskatterettens kendelse af 8. februar 2011, 10-03489.
SKM2009.506.ØLR
Et selskab havde optaget et uforrentet lån hos hovedanpartshaveren, og skattemyndighederne havde korrigeret skatteansættelsen i henhold til LL § 2, stk. 1.
Selskabet ønskede adgang til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
Landsretten fandt, under de foreliggende omstændigheder, at en erklæring fra selskabets revisor var en påtagelse af en betalingsforpligtelse i overensstemmelse med LL § 2, stk. 5, uanset at forpligtelsen måtte anses for at være betinget af skattemyndighedernes accept af, at betingelserne for betalingskorrektion var opfyldt.
Landsretten fandt endvidere, at selskabet havde været berettiget til at betinge betalingsforpligtelsen af skattemyndighedernes accept. I modsat fald ville selskabet risikere, at betalingsforpligtelsen medførte en yderligere beskatning, i tilfælde hvor skattemyndigheden fandt, at betalingskorrektionen var sket for sent. En sådan betingelse om accept fra skattemyndighederne sidestilles med den situation, der er omtalt i Told- og Skattestyrelsens notat om betalingskorrektion og omgørelse, offentliggjort i TfS 2000, 740, hvorefter en betalingsforpligtelse kan ske med forbehold for alene at skulle betalingskorrigere med det beløb, der måtte blive resultatet af et afsluttet klageforløb.
Dommen ændrer SKM2009.50.BR.
Når skattemyndighederne ikke vejleder om, at betalingsforpligtelsen skal påtages i tidsmæssig tilknytning til den ændrede skatteansættelse, udsættes fristen for påtagelse af betalingsforpligtelsen.
SKM2006.45.ØLR
Spørgsmålet i sagen om rette indkomstmodtager kunne ikke karakteriseres som en korrektion af priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem interesseforbundne parter efter LL § 2, stk. 1. Derfor var der ikke adgang til betalingskorrektion.
SKM2017.599.BR
Sagen drejede sig om, hvorvidt fem anpartshaveres transaktioner med deres selskab var omfattet af LL § 2.
Anpartshaverne gjorde gældende, at de var omfattet af LL § 2, idet der mellem dem var indgået aftaler, der bevirkede, at de udøvede fælles bestemmende indflydelse på selskabet, jf. § 2, stk. 2, 3. pkt.
Anpartshaverne gjorde gældende, at de derfor havde adgang til betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5.
Retten fandt ikke, at anpartshaverne med henvisning til bl.a. en anpartshaveroverenskomst havde godtgjort, at der forelå en aftale om udøvelse af fælles bestemmende indflydelse.
Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
Dommen er indbragt for Østre Landsret af skatteyderne.
SKM2012.652.BR
En hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af et honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Betingelsen for omgørelse i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, blev derfor ikke anset for opfyldt.
Byretten tiltrådte endelig, at betingelserne for betalingskorrektion efter den dagældende bestemmelse i LL § 2, stk. 4 (nu LL § 2, stk. 5), ikke var opfyldt, idet der ikke ved henførelsen af indkomsten til hovedanpartshaveren forelå en korrektion omfattet af LL § 2, stk. 1, men derimod en korrektion foretaget med hjemmel i SL § 4.
Dommen er indbragt for Østre Landsret af skatteyderen og efterfølgende hævet.
Dommen stadfæster Landsskatterettens kendelser af 6. oktober 2009, 08-00384 og 08-00385.
SKM2014.694.LSR
A havde købt 3 ejendomme af selskaber, som han selv kontrollerede. SKAT havde fundet, at ejendommene blev solgt til underpris og anså forskellen mellem den aftalte købesum og markedsprisen som maskeret udlodning til A.
A ønskede adgang til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
Landsskatteretten henviste indledningsvist til LL § 2, stk. 5, 2. pkt., der blev indsat med lov nr. 926 af 18. september 2012. Landskatteretten udtalte herefter, at det såvel forud som efter ændringen er en forudsætning for at kunne påtage sig en betalingsforpligtelse, at der foreligger en reel retlig forpligtelse, som rækker ud over den blotte bogføring af forpligtelsen.
Landskatteretten udtalte endvidere, at forudsætningen for at kunne påtage sig betalingsforpligtelse som en reel retlig forpligtelse, ikke kunne anses for opfyldt henset til, at A var under konkurs. Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
Sagen er indbragt for domstolene af skatteyderen.
SKM2014.657.LSR
Der var ikke mulighed for betalingskorrektion i henhold til LL § 2, stk. 5, idet betingelserne for at anse personkredsen for omfattet af LL § 2, stk. 2, 3. pkt., ikke var opfyldt.
Landsskatteretten udtalte, at en manglende vejledning om mulighed for betalingskorrektion udskyder fristen for påtagelse af en betalingsforpligtelse.
SKM2002.653.LSR
Den kommunale skattemyndighed havde afslået at genoptage en skatteansættelse og ændre denne efter LL § 2, stk. 5, med den begrundelse, at den primære korrektion var indbragt til Østre Landsret.
Selskabet havde rettidigt påtaget sig en betalingsforpligtelse.
Landsskatteretten fandt, at selskabet havde krav på genoptagelse af sagen for at få ændret ansættelsen således, at den sekundære justering af selskabets indkomstansættelse bortfaldt. Selskabet skulle med andre ord ikke vente på, at sagen om den primære korrektion var endeligt afsluttet.

matches:
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine


text:
Borgerlige ankesager ved Højesteret - PDF Free Download
99 downloads 5195 Views 90KB Size
679, ved indsamling af
Eksponeringsterapi ved agorafobi
Alternativ behandling ved autisme
Justisfeil ved politiets etterforskning
Bomskader ved pUSS
Udfordringer ved digital disruption
Smerter ved ryggmargsbrokk
Levertransplantasjon ved autoimmun lever
Borgerlige ankesager ved Højesteret regler og vejledning om forberedelse og hovedforhandling De regler, der er fastsat om forberedelse af borgerlige sager ved Højesteret, omfatter punkt 1-4, mens vejledningen, der indeholder råd og henstillinger om forberedelsen og hovedforhandlingen, er anført under punkt A-L.
Forberedelsen sker ved udveksling af processkrifter og ved afholdelse af forberedende retsmøde efter reglerne i retsplejelovens §§ 375-378.
Ankestævningen skal indeholde de oplysninger, der er nævnt i retsplejelovens § 373. Med ankestævningen skal følge 2 genparter af denne og 2 udskrifter, eventuelt i fotokopi, af den eller de foregående instansers domme.
Når stævningen er modtaget i Højesteret, påtegnes den med oplysning om modtagelsesdagen. Efter modtagelse af retsafgift sender Højesteret stævningen i kopi til den advokat, der efter appellantens oplysninger repræsenterer indstævnte, med en frist på 4 uger til at afgive svarskrift, medmindre han alene påstår dommen stadfæstet i medfør af retsplejelovens § 377, stk. 1. Advokaten anmodes om at frafalde kald og varsel enten ved at angive dette i svarskriftet eller ved at indlevere særskilt erklæring herom, hvis der ikke afgives svarskrift. Såfremt advokaten ikke repræsenterer indstævnte, skal dette straks meddeles Højesteret, og i så fald eller i tilfælde af, at kald og varsel ikke frafaldes, iværksættes forkyndelse af ankestævningen for indstævnte. Indstævntes svarskrift skal indeholde de oplysninger, der er opregnet i retsplejelovens § 376, stk. 1. Indstævnte kan give afkald på forkyndelse af ankestævningen. I så fald gives der i svarskriftet Højesteret meddelelse om, at kald og varsel frafaldes. Afgivelse af svarskrift er efter retsplejelovens § 377, stk. 1, ikke påkrævet, hvis indstævnte påstår dommen stadfæstet og ikke under anken ønsker at påberåbe sig andre anbringender, dokumenter eller beviser end dem, der var påberåbt i foregående instans. Det er imidlertid ønskeligt, at der også i dette tilfælde afgives svarskrift. Er svarskrift ikke modtaget rettidigt, anses indstævnte for at have påstået stadfæstelse.
Svarskrift og senere processkrifter med ledsagende dokumenter skal indsendes til Højesteret i 2 eksemplarer. Samtidig skal en genpart af skriftet og af de ledsagende dokumenter sendes til modparten. Det bør fremgå af brevet til Højesteret, at dette er sket.
- 2 1.5.
Stævning, svarskrift og andre processkrifter for Højesteret skal være forsynet med dato på første side øverst til højre.
Spørgsmål om fremsættelse af nye påstande og anbringender skal afklares snarest muligt under forberedelsen. Det samme gælder spørgsmål om tilvejebringelse af nye beviser. Den part, som ønsker tilladelse til fremsættelse af nye påstande og/eller anbringender, eller som ønsker at tilvejebringe nye beviser, herunder ved foretagelse af subsidiære afhøringer, skal derfor – hvis det ikke er sket i ankestævning eller svarskrift – snarest fremsætte begrundet begæring om det over for ankeudvalget. Sker dette ikke, vil sagen blive søgt berammet på det foreliggende grundlag. Den part, der ønsker at tilvejebringe nye beviser i form af indhentelse af erklæring, udtalelse, syn og skøn eller subsidiær afhøring, skal i de tilfælde, hvor Højesterets tilladelse hertil er påkrævet, indsende særskilt original bevisbegæring herom indeholdende et tema for bevisførelsen.
Nye parts- og vidneforklaringer
Som anført i reglernes punkt 1.6 skal den part, som ønsker, at der foretages subsidiære afhøringer af parter eller vidner, fremsætte begrundet begæring herom snarest muligt. Som udgangspunkt bør det ske allerede i ankestævningen eller svarskriftet, jf. retsplejelovens § 373, stk. 1, nr. 4, og § 376, stk. 1, nr. 2.
En begæring om nye afhøringer kan være en naturlig følge af nye anbringender. Når bortses fra sådanne tilfælde, viser erfaringen, at der kun relativt sjældent kommer noget nyt af betydning frem under de subsidiære afhøringer. Dette gælder især afhøring af parter eller vidner, som allerede har afgivet forklaring i foregående instans. Gennemførelsen af subsidiære afhøringer er samtidig meget tids- og ressourcekrævende. Det henstilles derfor, at parterne og deres advokater nøje overvejer behovet for en subsidiær afhøring, før der fremsættes begæring herom.
Det bør gennem samarbejde mellem advokaterne tilstræbes, at der i givet fald udarbejdes en samlet fortegnelse over de parter og/eller vidner, som ønskes afhørt, med tilkendegivelse om, hvor afhøringerne foretrækkes gennemført. Som udgangspunkt bør alle afhøringer foretages på én gang. Afhøringerne kan foretages i Højesteret af en fuldmægtig ved Højesteret, jf. retsplejelovens § 4, stk. 1. Afgørelsen om, hvor og hvornår afhøringerne skal ske, træffes i alle tilfælde af Højesteret, jf. retsplejelovens § 340, stk. 3.
Er der tale om faktiske omstændigheder, som ikke eller ikke tilstrækkeligt klart fremgår af dommen, men som parterne er enige om, vil det være tilstrækkeligt, at der redegøres herfor i et processkrift. Det bør da af dette fremgå, at parterne er enige om, at de pågældende faktiske omstændigheder kan lægges til grund.
Hvis parterne er enige om det, er der heller ikke noget i vejen for, at en part eller et vidne udarbejder en skriftlig forklaring, som fremlægges for Højesteret. Dette gælder også en skriftlig forklaring, som supplerer eller uddyber en tidligere mundtlig forklaring.
Højesteret vil også kunne give tilladelse til, at der indhentes en skriftlig erklæring fra en part eller fra en person, som ville kunne afhøres som vidne, jf. retsplejelovens § 297.
Frafaldes et anbringende, som har været gjort gældende i foregående instans, skal der snarest muligt gives modparten og Højesteret meddelelse om det.
- 3 1.8.
De frister, som Højesteret fastsætter under forberedelsen, skal overholdes. Udløber frister, uden at der er fremkommet begrundet begæring om forlængelse, må det forventes, at vedkommende part afskæres fra at fremkomme med nyt processtof, eventuelt således at forberedelsen sluttes, jf. retsplejelovens § 378, stk. 1. Er parten blevet pålagt at indlevere et processkrift eller lignende inden en af retten fastsat frist, kan undladelse heraf tillægges udeblivelsesvirkning, for så vidt angår appellanten eventuelt således, at ankesagen afvises, jf. retsplejelovens § 378, stk. 2, jf. § 386.
Såfremt der sker advokatskifte, herunder også hvis advokatskiftet sker inden for samme advokatkontor, meddeles dette skriftligt Højesterets Anke- og kæremålsudvalg.
Parterne vil efter afgivelse af svarskrift eller efter udløb af fristen for afgivelse heraf blive indkaldt til et forberedende retsmøde (berammelsesmøde), der typisk vil blive afholdt telefonisk. Mødet afholdes med henblik endelig afklaring af de materielle og processuelle spørgsmål, som sagen rejser, og med henblik på berammelse af sagen. I indkaldelsen anføres bl.a., at der, hvis det vurderes, at hovedforhandlingen skal berammes over mere end en dag, skal fremsendes en detaljeret tidsplan, der nøje beskriver begrundelsen for tidsanvendelsen, jf. pkt. B.5.
Forberedende retsmøde/berammelsesmøde
De advokater, som skal møde ved hovedforhandlingen, bør deltage i det forberedende retsmøde.
Advokaterne bør inden berammelsesmødet overveje, om sagen er egnet til skriftlig behandling, jf. retsplejelovens § 387. Særligt velegnede hertil er sager, som drejer sig om et afgrænset juridisk problem, f.eks. om fortolkningen af en lovregel. Højesterets retningslinjer for skriftligt behandlede sager er optrykt i Advokaten 2005 side 173f og gengivet på Højesterets hjemmeside www.hoejesteret.dk. De kan også fås ved henvendelse til Højesteret.
Forud for berammelsesmødet bør advokaterne drøfte, om (i) sagen giver anledning til yderligere forberedelse, herunder fremsættelse af nye påstande, anbringender og tilvejebringelse af nye beviser, jf. punkt 1.6, (ii) hvor lang tid der bør afsættes til hovedforhandlingen, jf. punkt B.4. og (iii) om sagen er af særlig hastende karakter, jf. punkt B.6.
De fleste hovedforhandlinger vinder ved, at advokaterne koncentrerer forelæggelse og proceduren til det eller de tvistepunkter, som er afgørende for sagen. I forbindelse med forberedelsen af berammelsesmødet skal det overvejes, hvor megen tid der er behov for at afsætte til hovedforhandlingen. Tidsanvendelsen drøftes som et fast punkt under berammelsesmødet. Tildeling af mere tid end en dag forudsætter, at advokaterne redegør for nødvendigheden heraf, idet der kun undtagelsesvis afsættes mere end 1 dag til hovedforhandlingen. 1 dags hovedforhandling i Højesteret varer fra kl. 9 til kl. 14 afbrudt af en pause på 10 minutter fra kl. 10.30 og en pause på 30 minutter fra kl. 12.
Hvis advokaterne mener, at hovedforhandlingen skal vare mere end 1 dag, skal de senest 1 uge før det forberedende retsmøde fremsende en detaljeret tidsplan, der nøje beskriver begrundelsen for tidsanvendelsen.
Mener parterne, at sagen er af særlig hastende karakter, bedes de senest en uge inden det forberedende retsmøde fremsende en redegørelse herfor. Under retsmødet vil der herefter blive taget stilling til, om sagen skal behandles som en hastende civil ankesag.
Forlig m.v.
Hvis en anke hæves, eller en sag forliges, skal Højesteret underrettes snarest muligt.
Tillægsretsafgiften bortfalder, hvis der senest 6 uger før en berammet hovedforhandling gives retten meddelelse om, at sagen bortfalder. I sager, der afgøres uden mundtlig hovedforhandling, bortfalder tillægsafgiften, hvis der inden indleveringen af det sidste procedureindlæg gives retten meddelelse om, at sagen er bortfaldet.
Ekstrakten udarbejdes af appellanten. Denne skal forelægge et udkast til indstævnte og skal medtage yderligere materiale i det omfang, indstævnte anmoder herom. Ekstrakten bør udarbejdes i så god tid, at henvisninger i de sammenfattende processkrifter, jf. punkt 3.1, kan ske til sidetal i ekstrakten.
Ekstrakten skal i videst muligt omfang udarbejdes som en samling af fotokopier af sagens relevante dokumenter, og den skal være sammenhæftet. Om paginering se punkt D.5.
Sagens nummer i Højesteret, parterne, de procederende advokater, tidspunktet for hovedforhandlingen samt antallet af deltagende dommere skal fremgå af ekstraktens forside. Er en advokat beskikket, skal dette angives. Er sagen behandlet på skriftligt grundlag, anføres dette på ekstraktens forside i stedet for tidspunktet for hovedforhandlingen. 2.2.
Dommen/dommene i foregående instans/instanser medtages ikke i ekstrakten, men skal vedlægges i fotokopi. De domsudskrifter, der anvendes ved fotokopieringen, skal være forsynet med sidetal og være uden påtegninger eller indstregninger. Dog kan sagens nummer i Højesteret anføres på forsiden. Kort, rids, fotografier, regnskaber og lignende samt meget omfattende bilag kan vedlægges ekstrakten som løse bilag.
I ekstrakten medtages alene de dokumenter, som har betydning ved hovedforhandlingen i Højesteret. Dokumenter, som i tilstrækkeligt omfang er citeret eller beskrevet i dommen/dommene, medtages ikke i ekstrakten. Dokumenter, som udelades i ekstrakten, skal heller ikke markeres i denne.
Hvis det kun er en eller enkelte sider i et dokument, som har betydning, er det tilstrækkeligt at medtage disse. Dokumentets første side skal dog altid medtages. Der foretages indramninger med skarpe parenteser af den del af teksten på en side, der har betydning ved sagens pådømmelse. Er hele teksten relevant, indrammes hele teksten.
Er dele af et dokument citeret eller beskrevet i dommen/dommene, men ønskes andre dele medtaget i ekstrakten, bør i almindelighed alle relevante dele af dokumentet – altså også de, der er citeret eller beskrevet i dommen/dommene – medtages i ekstrakten. Processkrifter for Højesteret, der foreligger på tidspunktet for ekstraktens udarbejdelse, skal medtages i ekstrakten i det omfang, de har betydning ved sagens pådømmelse.
Processkrifter fra tidligere instans/instanser medtages kun i det omfang, de undtagelsesvis fortsat har betydning. Når der er meddelt fri proces for Højesteret, skal bevilling, beskikkelse og oplysninger om retshjælpsforsikring medtages i ekstrakten.
- 6 I sager, hvor Procesbevillingsnævnet har meddelt tilladelse til anke eller kære til Højesteret, skal brevvekslingen med nævnet medtages i ekstrakten i det omfang, det er nødvendigt for, at dommerne kan se baggrunden for ansøgningen. I ekstrakten medtages endvidere et selvstændigt afsnit med oplysning om sagens værdi, en opgørelse over de udgifter, som hver part har afholdt vedrørende retssagen, samt oplysning om, hvorvidt vedkommende part er momspligtig. Værdiansættelsen kan – som én af flere faktorer – indgå i Højesterets fastsættelse af sagens omkostninger.
Alle bilag, der medtages i ekstrakten, skal på første side i øverste højre hjørne være mærket med tydeligt bilagsnummer/-litra, jf. punkt 2.5. Er dokumentets dato ikke i forvejen angivet på dets første side, skal datoen påføres denne side i øverste højre hjørne under bilagsbetegnelsen.
Ekstrakten skal indledes med en indholdsfortegnelse, der angiver dokumenternes dato, bilagsnummer, betegnelse (f.eks. ”Brev fra ... til ...”) og sidetal i ekstrakten i nævnte rækkefølge. Er der tale om et bilag, som først er fremlagt for Højesteret, men tidsmæssigt ligger forud for dommen i foregående instans, skal dette angives ved tilføjelsen ”(nyt dok.)” efter bilagsnummeret.
Et dokument, som er citeret eller beskrevet i dommen/dommene, men ikke er medtaget i ekstrakten, jf. punkt 2.3., medtages i indholdsfortegnelsen på det sted, hvor det efter kronologien hører hjemme, med angivelse af det sted i dommen, hvor det er citeret eller beskrevet (f.eks. ”dom s. 6” eller ”BR-dom s. 4”), i stedet for sidetal i ekstrakten. Dommen/dommene samt eventuelle løse bilag, jf. punkt 2.2., medtages i indholdsfortegnelsen på det sted, hvor de efter kronologien hører hjemme, for så vidt angår løse bilag med angivelsen ”løst” i stedet for sidetal i ekstrakten.
Efter indholdsfortegnelsen medtages i kronologisk rækkefølge relevante processkrifter for Højesteret samt eventuelle oplysninger vedrørende fri proces for Højesteret og eventuel brevveksling med Procesbevillingsnævnet, jf. punkt 2.3. Derefter medtages på en selvstændig side oplysning om sagens værdi for Højesteret samt en opgørelse over de udgifter, som hver part har afholdt vedrørende retssagen. Herefter medtages de øvrige dokumenter i kronologisk rækkefølge. Herunder hører også relevante retsbogsudskrifter eller processkrifter fra tidligere instans/instanser, retsbogsudskrifter vedrørende subsidiære afhøringer samt skønserklæringer eller sagkyndige erklæringer.
Et dokument, som bærer senere påtegninger, men fortsat fremtræder som ét dokument, skal ikke udstykkes, men indsættes under dets oprindelige dato. En tillægsaftale eller lignende, som fremtræder som et selvstændigt dokument, indsættes under sin egen dato. Udaterede dokumenter indsættes så vidt muligt på det sted, hvor de tidsmæssigt hører hjemme, og ellers bagest i ekstrakten.
Bilagene fremlægges med samme betegnelse som i foregående instans/instanser. Nye bilag litreres/nummereres af hver part i fortsættelse af litreringen/nummereringen i foregående instans/instanser, således at den oprindelige sagsøger fortsat benytter arabertal, medens den oprindelige sagsøgte fortsat benytter store bogstaver.
Dommen/dommene, retsbogsudskrifter fra tidligere instans/instanser samt processkrifter, herunder processkrifter for tidligere instans/instanser, litreres/nummereres ikke. Retsbogsudskrifter vedrørende subsidiære afhøringer samt skønserklæringer og sagkyndige erklæringer litreres/nummereres.
Tillægsekstrakter med indhold, som tidsmæssigt ligger forud for hovedekstraktens sidste dokument, skal så vidt muligt undgås. Det må ligeledes tilstræbes at undgå mere end én tillægsekstrakt. Hvis der er flere tillægsekstrakter, skal disse nummereres med romertal.
Tillægsekstrakter pagineres i fortsættelse af allerede foreliggende ekstrakt/ekstrakter og skal i øvrigt udarbejdes efter samme retningslinjer som hovedekstrakten, herunder med hensyn til indholdsfortegnelse.
Dom/domme, ekstrakt og løse bilag skal indleveres til Højesterets justitskontor senest 14 dage før hovedforhandlingen, medmindre en anden frist er fastsat i det enkelte tilfælde. Dom/domme skal indleveres i 22 eksemplarer. Ekstrakt og løse bilag skal indleveres i 8 eksemplarer i sager, i hvilke der skal medvirke 5 dommere, og i 11 eksemplarer i sager, i hvilke der skal medvirke 7 dommere.
Overholdes fristen for indlevering af ekstrakt ikke, eller er ekstrakten ikke behørigt udformet, kan Højesteret afvise sagen, jf. retsplejelovens § 386, stk. 1, 2. pkt., jf. § 385, stk. 2.
Opstilling og indbinding af ekstrakter
Erfaringerne viser, at der ofte medtages for meget i ekstrakten, og opmærksomheden henledes på reglernes punkt 2.3. Navnlig processkrifter medtages hyppigt i for vidt omfang.
Det forhold, at ekstrakten som udgangspunkt skal være en samling af fotokopier, udelukker ikke, at man i særlige tilfælde renskriver et dokument eller dele deraf, f.eks. hvis der er tale om et håndskrevet dokument.
Det er i almindelighed ikke nødvendigt at oversætte dokumenter på engelsk, norsk og svensk, hvorimod dokumenter på andre sprog som udgangspunkt skal oversættes. I tvivlstilfælde må der rettes henvendelse til Højesteret. En uautoriseret oversættelse er normalt tilstrækkelig, men hvis parterne ikke er enige om oversættelsen, skal den foretages af en autoriseret translatør. En oversættelse skal medtages i ekstrakten umiddelbart efter det originale dokument.
Indholdsfortegnelsen skal ikke indgå i den almindelige paginering.
I almindelighed fotokopieres der på begge sider af papiret for at spare papirmængden. Ved dobbeltsidet kopiering skal sidetallet på de lige (venstre) sider stå i øverste venstre hjørne. Sidetallet på de ulige (højre) sider skal stå i øverste højre hjørne. Hver dokuments 1. side skal være en ulige (højre) side i ekstrakten, selv om dette indebærer, at der kan blive tale om en blank venstreside.
Ekstrakterne hæftes eller limes i ryggen. Der må ikke indleveres materiale, der indeholder plastik eller metal (bortset fra hæfteklammer). Det betyder blandt andet, at der ikke må bruges plastikforsider eller omslag, brevordnere, clips, metal- eller spiralrygge. Hvis omfanget kræver flere bind, skal pagineringen
være fortløbende, og indholdsfortegnelsen – der i sin helhed indsættes i hvert bind – bør angive opdelingen i bind. Opfylder materialet ikke disse krav, kan ankeudvalget returnere materialet med henblik på rettelse.
Påstande, anbringender og hovedforhandling m.v.
Påstandsdokumenter skal indleveres til justitskontoret senest 14 dage før hovedforhandlingen, medmindre en anden frist er fastsat i det enkelte tilfælde. Der skal indleveres 8 eksemplarer i sager, i hvilke der skal medvirke 5 dommere og 11 eksemplarer i sager, i hvilke der skal medvirke 7 dommere.
Påstandsdokumentet skal foruden påstanden/påstandene indeholde en oversigt over samtlige anbringender, om muligt i systematisk og prioriteret rækkefølge. Er der nedlagt flere påstande, skal det fremgå, hvilke anbringender der gøres gældende til støtte for den enkelte påstand.
Hvis påstanden/påstandene er ændret i forhold til den tidligere instans, skal der redegøres for baggrunden for den eller de nye påstande, herunder ved beløbsmæssige ændringer for, hvorledes det eller de nye påstandsbeløb fremkommer.
Er et anbringende nyt i forhold til den tidligere instans, skal dette fremgå af oversigten over anbringenderne. Det skal endvidere anføres, hvis et anbringende, som har været gjort gældende i den tidligere instans, er frafaldet, jf. punkt 1.7.
I påstandsdokumentet omtales under et selvstændigt afsluttende afsnit de faktorer, som efter partens opfattelse bør indgå i afgørelsen om sagsomkostninger.
Inden samme frist og i samme antal eksemplarer skal endvidere indleveres eventuelle hjælpebilag, rids, planer, talmæssige opstillinger og lignende, som skal benyttes under hovedforhandlingen.
Sammenfattende processkrifter
Normalt udarbejdes i stedet for påstandsdokumentet et sammenfattende processkrift, som indeholder de oplysninger vedrørende påstande og anbringender, som kræves efter vejledningens punkt 3.1, men er udbygget i forhold til dette, idet der gives en nærmere redegørelse for de anbringender, der gøres gældende for Højesteret. Processkriftet skal fokusere på sagens hovedproblemstillinger og bør som udgangspunkt ikke være længere end 10-15 sider.
Højesterets votering begynder i reglen umiddelbart efter, at den mundtlige hovedforhandling er afsluttet. Det kan derfor for dommerne være en betydelig hjælp allerede forud for hovedforhandlingen at have fået et forholdsvis indgående kendskab til det, som nærmere gøres gældende til støtte for parternes anbringender. Dommens gengivelse af proceduren i foregående instans er ikke altid tilstrækkelig i denne henseende, navnlig ikke med hensyn til den retspraksis og litteratur, som påberåbes. Da advokaterne kan lægge til grund, at sammenfattende processkrifter er læst af dommerne, opnås tillige, at advokaterne under hovedforhandlingen i højere grad kan koncentrere sig om sagens afgørende faktiske og juridiske
spørgsmål. Sammenfattende processkrifter har således ikke til formål at erstatte den mundtlige forelæggelse og procedure, men alene at bidrage til, at den mundtlige forhandling gennemføres på den mest hensigtsmæssige måde. E.3.
Et sammenfattende processkrift vil i reglen indeholde en uddybende redegørelse for partens anbringender eller nogle af disse. Er sagens faktum uomtvistet, og fremgår det i fornødent omfang af dommen, er det ikke nødvendigt at fremkomme med bemærkninger herom. Er der tvist vedrørende faktum, kan der redegøres for partens standpunkt og for de forklaringer og dokumenter, herunder eventuelle skønserklæringer eller sagkyndige erklæringer, som påberåbes til støtte herfor. Henvisninger til dokumenter bør ske til sidetal i ekstrakten. I forbindelse med redegørelsen for de enkelte juridiske anbringender eller underanbringender kan der henvises til de domme og den litteratur, som påberåbes, eller til de domme og litteratursteder, som anses for vigtigst. Erfaringerne viser, at sammenfattende processkrifter ofte er for lange. Det er tilstrækkeligt at anføre en kort beskrivelse eller eventuelt blot en markering af den nærmere argumentation, der begrunder anbringenderne.
Da der vil blive lejlighed til at fremkomme med kommentarer under den mundtlige procedure, er det ingen forudsætning, at appellantens sammenfattende processkrift skal foreligge, før indstævntes udarbejdes, ligesom der ikke vil være anledning til at udarbejde ”replik” og ”duplik”. At den ene part ikke ønsker at udarbejde et sammenfattende processkrift, bør ikke medføre, at den anden part undlader at indlevere et sådant. Det kan være hensigtsmæssigt, at parterne på forhånd aftaler, om de vil udarbejde processkrifterne i en bestemt rækkefølge eller eventuelt udveksle dem i udkast, så de kan afstemmes indbyrdes.
Selv om der er indgivet sammenfattende processkrifter, som indeholder henvisninger til retspraksis og litteratur, skal der tillige indleveres en materialesamling eller eventuelt en doms- og litteraturoversigt, se punkt J og K.
Et sammenfattende processkrift skal indleveres inden samme frist og i samme antal eksemplarer som påstandsdokumenter, se reglernes punkt 3.1, stk. 1.
Påstandsdokumenter
Hvis der ikke udarbejdes et sammenfattende processkrift, skal der som anført i reglernes punkt 3.1. udarbejdes et påstandsdokument.
Hjælpebilag mv.
I visse sager vil talmæssige opstillinger og oversigter kunne være en betydelig hjælp, selv om oplysningerne fremgår af ekstrakten. Har det eksempelvis betydning at sammenholde enkelte tal i en række årsregnskaber, vil det ofte være hensigtsmæssigt, at der udarbejdes et hjælpebilag, som viser de relevante tal i en overskuelig opstilling. Sådanne hjælpebilag bør, hvor de udarbejdes af den ene part, forelægges den anden part inden fremsendelsen til Højesteret.
Hjælpebilag skal indleveres inden samme frist og i samme antal eksemplarer som påstandsdokumenter, se reglernes punkt 3.1., stk. 1.
I større sager kan det være hensigtsmæssigt, at hver part inden sit indlæg giver retten og modparten en disposition, der i overskriftsform angiver indlæggets opbygning.
Appellanten skal efter drøftelse med indstævnte og sagens eventuelle øvrige parter udarbejde en tidsplan, der angiver den tid, der er afsat til hvert indlæg og – ved særskilt forelæggelse – til forelæggelsen. Tidsplan skal indleveres senest 1 uge før hovedforhandlingen og i samme antal eksemplarer som påstandsdokumenter, se reglernes punkt 3.1., stk. 1.
Parterne skal indlevere en oversigt over relevante lovforarbejder og relevant retspraksis og litteratur senest 14 dage før hovedforhandlingen, medmindre en anden frist er fastsat i det enkelte tilfælde. Er en dom trykt i Ugeskrift for Retsvæsen, skal der (også) henvises hertil. Utrykte domme og andre utrykte afgørelser, der vil blive påberåbt, skal vedlægges oversigten. Oversigten m.m. skal indleveres i samme antal eksemplarer som påstandsdokumenter, se punkt 3.1., stk. 1.
Det er gennem de senere år blevet stadig mere almindeligt, at parterne ikke nøjes med at udarbejde en doms- og litteraturoversigt som krævet efter reglernes punkt 3.2., men udarbejder en materialesamling, som indeholder fotokopier af de påberåbte bestemmelser i love og bekendtgørelser m.v., lovforarbejder, domme og litteratursteder. Doms- og litteraturoversigten vil da i reglen indgå som indholdsfortegnelse til materialesamlingen.
En materialesamling er til stor nytte for dommerne under forberedelsen og for de procederende under hovedforhandlingen, fordi henvisninger til det påberåbte materiale lettes i betydeligt omfang.
Parterne bør så vidt muligt udarbejde en fælles materialesamling eller tilrettelægge materialesamlingerne således, at den ene parts materialesamling er et supplement til den andens.
Hvis sagen rejser flere adskilte juridiske spørgsmål, vil det ofte være hensigtsmæssigt, at materialesamlingen systematiseres således, at det fremgår, hvilke domme og hvilken litteratur der påberåbes i relation til hvert enkelt spørgsmål. Følges denne fremgangsmåde, bør en dom, som belyser flere spørgsmål, gentages i indholdsfortegnelsen under hvert af disse.
Det er ikke nødvendigt at medtage henvisninger til lovforarbejder, hvis formålet alene er at dokumentere, at disse ikke indeholder noget af betydning for sagens problem(er). Erfaringen viser, at der i materialesamlingerne gennemgående medtages flere domme og litteratursteder end nødvendigt og hensigtsmæssigt. Drejer sagen sig eksempelvis om lægeansvar, vindes der ikke meget ved blot at henvise til et stort antal domme og litteratursteder vedrørende dette emne i almindelighed. Det bør i stedet tilstræbes at udvælge de domme og litteratursteder, som er af særlig interesse i relation til sagens tvivlsspørgsmål. Påberåbes et almindeligt anerkendt retsprincip, f.eks. at kontrakter kan ophæves på grund af væsentlig misligholdelse, bør udgangspunktet være, at det ikke er nødvendigt at dokumentere selve eksistensen af princippet. Derimod kan det være af interesse at medtage materiale, der belyser, hvorvidt og da hvorledes princippet kan anvendes i den konkrete sag, herunder materiale om de bærende hensyn bag princippet og de modhensyn, der kan begrunde indskrænkninger og undtagelser. Litteraturhenvisninger bør være præcise med hensyn til forfatter(e), udgave og udgivelsesår. Når der medtages uddrag fra en bog, bør der medtages en fotokopi af bogens titelblad/kolofon, således at forfatter(e), udgave og udgivelsesår frem-
går. Er emnet behandlet over mere end 2 sider, bør henvisningen angive såvel første som sidste side, eksempelvis s. 317-320 frem for s. 317 ff. Når domme og artikler fra UfR medtages i form af en udskrift fra et elektronisk medie, bør der vælges 2-spaltet udskrift med angivelse af den trykte udgaves sidetal og sideskift. Tilsvarende gælder uddrag af andre tidsskrifter, i det omfang sådanne udskriftsmuligheder er til stede. Litteraturhenvisninger bør i videst muligt omfang være specifikke frem for generelle. Der bør således ikke medtages materiale, der alene har karakter af en generel indføring i et retsområde, men kun materiale, der er af betydning for den konkrete sag og har tilknytning til proceduren. J.6.
De relevante passager i materialet bør være markeret ved en lodret streg i marginen bl.a. for at gøre det lettere at finde den pågældende passage, når der henvises til den under proceduren.
Materialesamlingen skal være pagineret og indeholde en indholdsfortegnelse med henvisninger til materialesamlingens sidetal. Materialesamlinger bør ligesom ekstrakter fotokopieres på begge sider og hæftes eller limes, jf. punkt D.5.-6. Hvis omfanget kræver flere bind, skal pagineringen være fortløbende, og indholdsfortegnelsen – der i sin helhed indsættes i hvert bind – bør angive opdelingen i bind.
En materialesamling skal indleveres inden samme frist og i samme antal eksemplarer som påstandsdokumenter, se reglernes punkt 3.1., stk. 1, og punkt 3.2.
Doms- og litteraturoversigter
Hvis der ikke udarbejdes en materialesamling, skal der som anført i reglernes punkt 3.2. udarbejdes en oversigt over relevante retsforskrifter og lovforarbejder og relevant retspraksis og litteratur. Oversigten udarbejdes efter samme principper som materialesamlinger med den forskel, der følger af, at det påberåbte materiale ikke er kopieret. Materiale, der ikke kan forventes at være i Højesterets bibliotek, såsom utrykte afgørelser, udenlandske domme og udenlandsk litteratur skal vedlægges.
I sager med fri proces skal der senest ved begyndelsen af hovedforhandlingen afleveres en opgørelse over, hvilke positive udlæg der er afholdt i forbindelse med ankesagen, samt hvilke salærer der er tillagt i tidligere instanser.
Sagens originale akter for alle instanser skal medbringes til hovedforhandlingen og afleveres ved dens afslutning. De sagsakter, der er indgået i sagen for de foregående instanser, kan af appellanten forinden rekvireres hos de foregående instanser.
Under hovedforhandlingen skal appellanten forelægge sagen, således at retten får overblik over sagens faktum og retlige problemer.
Dommen indeholder normalt en sagsfremstilling, der giver det nødvendige overblik over sagens faktum og retlige problemer, således som sagen forelå for den foregående instans.
Den indankede dom oplæses ikke. Dommerne har inden hovedforhandlingen læst dommen med henblik herpå.
Indledningsvis under forelæggelsen bør det kort angives, hvad der er sagens hovedspørgsmål, og hvori uenigheden navnlig består. Såfremt der under anken er fremkommet nyt faktum, nye tvistepunkter eller nye
anbringender, eller hvis der er opnået enighed om faktiske forhold, eller enkelte tvistepunkter eller anbringender er frafaldet, bør disse forhold kort angives. L.5.
Den følgende forelæggelse koncentreres om de vigtigste bilag og forklaringer.
Der bør tages udgangspunkt i dommens angivelser om det pågældende faktum, således at fremdragelse af gammelt eller nyt faktum sker med henblik på uddybning eller korrektion af dommen og med markering heraf.
De dokumenter eller forklaringer, der er gengivet i dommen, skal således normalt ikke oplæses. I stedet kan blot omtales hovedindholdet med henvisning til den relevante side i dom eller ekstrakt (med tanke på, at dommerne skal have tid til at finde stedet). Kun helt centrale dele af bilagene bør oplæses, hvis de er gengivet i dommen. På samme måde kan helt centrale dele af forklaringer oplæses. Talmæssige oplysninger, f.eks. regnskaber af betydning for afgørelsen, bør gennemgås, eventuelt med angivelse af deres relevans. I det hele taget er det vigtigt, at det af sammenhængen altid fremgår, hvilken betydning en faktisk oplysning har for parternes anbringender.
Relevante faktiske oplysninger, som er af betydning, men ikke findes i dommen – navnlig nye dokumenter og forklaringer, men også stof, som forelå for den foregående instans, men ikke er gengivet i dommen – gennemgås, hvor oplysningerne systematisk hører hjemme, eventuelt med henvisning til stedet i dommen.
Faktum kan forelægges enten særskilt inden den juridiske redegørelse eller integreret med den juridiske redegørelse for de enkelte tvistepunkter.
Ved en særskilt forelæggelse foretages en samlet, objektiv og normalt kronologisk gennemgang af hele sagens faktum. I sådanne tilfælde vil indstævnte efter appellantens forelæggelse, men inden den juridiske redegørelse, få adgang til eventuelt at korrigere eller supplere forelæggelsen.
Integreret forelæggelse af faktum sker i forbindelse med den juridiske redegørelse for de enkelte tvistepunkter og i form af en objektiv gennemgang af de dele af faktum, der er relevant for det pågældende tvistepunkt. Gennemgangen vedrørende hvert enkelt tvistepunkt sker i almindelighed bedst kronologisk. Indstævntes korrektion eller supplering af det fremdragne faktum bør i så fald ligeledes ske integreret i forbindelse med indstævntes juridiske redegørelse for de enkelte tvistepunkter.
Det er appellanten, der vælger, om forelæggelsen skal ske særskilt eller integreret. I begge tilfælde skal modparten underrettes herom i rimelig tid inden hovedforhandlingen. Valget vil bero på bl.a. sagens karakter og tvistepunkter, affattelsen af dommen og indholdet af det materiale, der skal belyses ved forelæggelsen. En særskilt forelæggelse kan være hensigtsmæssig, f.eks. i tilfælde hvor dommen ikke indeholder den nødvendige grundlæggende sagsfremstilling. Det kan skyldes, at der i betydeligt omfang er kommet nyt faktum under anken, eller – ved prøvelse i 3. instans – at hverken byretsdommen, jf. retsplejelovens § 218a, stk. 2, eller landsrettens dom indeholder en fuldstændig sagsfremstilling. I de fleste tilfælde kan forelæggelsen ske integreret med den juridiske redegørelse i et samlet indlæg, således at appellanten i forbindelse med proceduren om de enkelte tvistepunkter fremdrager det faktum, der vedrører det pågældende punkt. Fordelen ved en integreret forelæggelse frem for en særskilt forelæggelse er bl.a., at man undgår, at det faktum, der er fremdraget under forelæggelsen, igen skal fremdrages under proceduren. Man opnår endvidere, at det faktum, der fremdrages, sættes ind i den relevante juridiske ramme.
Redegørelsen for sagens faktiske og juridiske spørgsmål bør være koncentreret om det, der er omtvistet og tvivlsomt. Med hensyn til gennemgangen af retspraksis og litteratur henvises til det, som er anført vedrørende materialesamlinger. Der bør således tages udgangspunkt i, at det ikke er nødvendigt at
dokumentere eksistensen af velkendte retsprincipper eller anvendelsen i almindelighed af velkendte retsregler, og at en relativ udførlig gennemgang af et begrænset antal velvalgte domme og litteratursteder er af større interesse end en mere summarisk opregning af et stort antal domme og litteratursteder. L.14.
For så vidt angår mindre afgørende faktiske og juridiske spørgsmål kan det undertiden være hensigtsmæssigt at fremhæve hovedsynspunkterne og i øvrigt henvise til det sammenfattende processkrift og de uddybninger og henvisninger til teori og praksis, det måtte indeholde. En sådan fremgangsmåde kan give mulighed for en mere dybtgående procedure om de afgørende og særligt tvivlsomme faktiske og juridiske spørgsmål.
Reglerne, der er fastsat efter forhandling med Advokatrådet og Højesteretsskrankens bestyrelse, træder i kraft den 1. oktober 2005. Der er foretaget redaktionelle ændringer maj 2007, august 2012 og oktober 2012. I august 2013 har regelsættene på ny været forhandlet med Advokatrådet, Danske Advokater og Højesteretsskranken, og der er i den forbindelse foretaget mindre ændringer.
Report "Borgerlige ankesager ved Højesteret"

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Det videresolgte sommerhus – U 1993.923 H
Højesterets dom i sag I 156/1990. Refereret af andre i U 1993.923 H.
Louise Sandra Clausen Louise Sandra Clausen
Philip Hundahl Philip Hundahl
Tema: Hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser ved salg af fast ejendom
En køber (A) købte i januar 1987 et sommerhus. A kom imidlertid i økonomiske problemer, og videresolgte ejendommen til en køber (B) med overtagelsesdag den 1. juli 1987 for 2,125 millioner kr., som skulle berigtiges blandt andet ved optagelse af et ejerskiftelån i B's navn på 1,670 millioner kr.. Den 15. juni 1987 blev der udfærdiget skøde med selskabet C som køber, hvoraf fremgik, at huset var et fritidshus samt at købesummen skulle berigtiges ved, at C overtog ejerskiftelånet, der nu kun var på 1,355 millioner kr.. B var imidlertid fuldmægtig for C. Der blev den 18. juni oprettet en samarbejdsaftale mellem A og B, hvorefter B bl.a. var forpligtet over for A til at betale ejerskiftelånet på 1,355 millioner kr.. Hvad der skulle gælde, såfremt ejerskiftelånet ikke blev hjemtaget, var ikke aftalt. Ved slutseddel af 10. juli 1987 videresolgte C ejendommen til D, hvilket A ikke var vidende om. Dette skete grundet en konkursbegæring mod C, som var indkommet i begyndelsen af juni, hvorfor C forsøgte at skille sig af med værdierne i selskabet. Den 26. oktober 1987 blev C erklæret konkurs med fristdag den 2. oktober 1987. D tilbageskødede ejendommen til C, og A nedlagde påstand mod C's konkursbo om, at ejendommen skulle tilskødes ham, idet han aldrig havde fået noget vederlag for ejendommen. A har nedlagt påstand om, at aftalen mellem ham og C er ugyldig i medfør af aftalelovens § 30, idet B (på vegne af C) ved aftalens indgåelse har udøvet svig, da det må lægges til grund, at det allerede fra begyndelsen var meningen, at A ikke skulle have sine penge. A har ligeledes påberåbt sig aftalelovens §§ 31, 33 og 36. Højesteret bestemmer, at B under konkurs frifindes, således at ejendommen ikke tilbageskødes til A, da ingen af de ovenfor nævnte bestemmelser findes at kunne påberåbes.
Dommen U 1993.923 H vedrører problemstillingen angående en hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser. En hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser kan forekomme i mange varianter, herunder i form af aftaleretlige ugyldighedsindsigelser, som dem der blev påberåbt i ovenstående dom. I forbindelse med køb, bevirker sælgerens overgivelse af salgsgenstanden til en køber ikke, at sælgeren mister sin ret, til at påberåbe sig ugyldighedsindsigelser. I forholdet mellem en kreditorer og hjemmelsmanden, kan hertil føjes, at kreditorer som hovedregel ikke kan ekstingvere hjemmelsmandens berettigede indsigelser. Denne hovedregel bygger på et princip om, at såfremt hjemmelsmanden kan gøre en indsigelse gældende over for en aftaleerhverver, skal han også kunne gøre indsigelsen gældende over for aftaleerhververens kreditorer. Til denne hovedregel forekommer muligvis en meget snæver undtagelse, som til dels kan illustreres af U 1993.923 H.
I U 1993.923 H når Højesteret frem til, at A ikke kan gøre sin indsigelse gældende over for B under konkurs. Denne afgørelse kan imidlertid fortolkes på flere måder:
Højesteret fremfører, at aftalen mellem A og B ikke kan tilsidesættes på baggrund af aftalelovens §§ 31, 33 og 36. Ydermere tilføjer de, at B har handlet i strid med A's forudsætninger for overdragelsen af ejendommen, ved at videresælge ejendommen, da det stod B klart, at ejerskiftelånet ikke kunne hjemtages som planlagt. Dog mener Højesteret ikke, at A kan gøre de bristede forudsætninger vedrørende det efterfølgende forløb gældende over for C's konkursbo. Såfremt der hermed menes, at A ikke ville kunne gøre den bristede forudsætning gældende direkte over for C, følger dommen hovedreglen, som er nævnt ovenfor, idet A ikke kan gøre en indsigelse gældende over for C's konkursbo, såfremt A heller ikke kunne gøre indsigelsen gældende direkte over for C.
Såfremt man af Højesterets begrundelse finder, at A kunne gøre indsigelsen gældende over for C men ikke over for C's konkursbo, adskiller dommen sig fra hovedreglen, og udgør en undtagelse hertil. Man kan imidlertid argumentere for, at Højesteret fandt, at forudsætningen kunne gøres gældende over for C, idet Højesteret udtaler, at det for A har været en væsentlig forudsætning, at han såfremt ejerskiftelånet ikke blev hjemtaget, var berettiget til at få ejendommen tilbageskødet. Denne forudsætning har tillige været kendelig for B og må naturligvis tillægges retlig relevans, hvorfor betingelserne for anvendelsen af forudsætningslæren er opfyldt. Såfremt denne fortolkning lægges til grund, er det bemærkelsesværdigt, at den bristede forudsætning ikke kan gøres gældende over for C's konkursbo, men udelukkende over for C. Såfremt man anvender denne fortolkning af Højesterets begrundelse, udgør dommen en undtagelse til hovedreglen om, at kreditorer ikke kan ekstingvere hjemmelsmandens berettigede indsigelser.
Der er forskellige holdninger til hvorledes dommen skal fortolkes i litteraturen.
Hovedreglen om at en kreditor ikke kan ekstingvere en hjemmelsmands berettigede indsigelser brydes muligvis af U 1993.923 H. I forbindelse med salget af en ejendom påberåbte sælgeren sig aftalelovens ugyldighedsindsigelser i §§ 31, 33 og 36 over for køberen. Sælgeren påberåbte sig ugyldighed, idet køberen videresolgte ejendommen, da det stod ham klart, at ejerskiftelånet ikke kunne hjemtages, hvilket ellers var forudsat i aftalen mellem sælgeren og køberen. Højesteret udtaler i forbindelse hermed, at sælgeren ikke kan gøre de bristede forudsætninger gældende over for køberens konkursbo. Hvis der hermed menes, at sælgeren derimod godt ville kunne have gjort de bristede forudsætninger gældende over for køberen, men ikke køberens konkursbo, må dommen antages at udgøre en undtagelse til den oven for nævnte hovedregel.