text:
SKM2014.430.BR
Retten i Næstved, BS 17-447/2013 og BS 17-448/2013
Grundforbedring, varmeforsyning, stikledninger
Sagerne angik, hvorvidt sagsøgerne var berettigede til yderligere fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17-18 for udgifter til anlæg af varmeforsyningsanlæg internt på ejendommene (hver ca. 38.000 m²).
Sagsøgerne fik ikke medhold i, at sagsøgerne var berettigede til yderligere fradrag for forsyningsledninger. Retten fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering og lagde her vægt på, at de omtvistede forsyningsledninger var etableret til brug for ejendommenes aktuelle byggeri, idet forsyningsledningerne nøje fulgte byggeriets udformning og behov.
H1 Boligforening, afd. A
H1 Boligforening, afd. B
(Kammeradvokaten v/ adv.fm. Amalie Giødesen Thystrup
Disse sager, der i medfør af retsplejelovens § 254 er forberedt og forhandlet sammen, drejer sig om, hvorvidt to afdelinger i et boligselskab er berettiget til fradrag i grundværdien efter den dagældende vurderingslovs § 17, for udgifter til anlæg af varmeforsyningsanlæg.
H1 Boligforening, afd. A har påstået, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at afd. A i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et større fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingen for årene 2001, 2002 og 2004 af ejendommen beliggende ...1 og ...2, end 210.000 kr. for udgifter til anlæg af varmeforsyningsanlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne
H1 Boligforening, afd. B har påstået, at sagsøgte skal anerkende, at afd. B i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et større fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingen for årene 2001, 2002 og 2004 af ejendommen beliggende ...3, end 153.000 kr. for udgifter til anlæg af varmeforsyningsanlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne
Sagsøgte har over for begge sagsøgernes påstande nedlagt påstand om frifindelse.
I to kendelser, der begge blev afsagt den 21. december 2012, traf Landsskatteretten med enslydende begrundelser bestemmelse om at sagsøgerne, efter den dagældende vurderingslovs § 17, kunne fradrage henholdsvis 210.000 kr. og 153.000 kr. for etablering af varmeforsyningsledninger.
Af den afgørelse, der vedrører afd. B fremgår blandt andet følgende:
Klagen vedrører genoptagelse af ansættelsen af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004. Der klages over, at Vurderingsankenævnet ikke har godkendt samtlige af de af klagerens repræsentant påståede fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for forbedringer med 6.135.800 kr.
Ejendommen er beliggende ...3. Klageren har ved skøde erhvervet ejendommen, en ubebygget grund, fra Kommunen til overtagelse pr. 1. august 1988 for en købesum stor 1.525.200 kr. svarende til 40 kr. pr. m2
Grundarealet udgør henhold til oplysningerne i Bygnings- og Boligregisteret 38.130 m2, hvorpå der i 1989 er opført i alt 92 boliger og 1 fælleshus.
Af skødets pkt. 3 fremgår følgende:
l købesummen er ikke indeholdt byggemodningsomkostninger, idet byggemodningen af arealet foretages af køberen selv, der også afholder samtlige hermed forbundne udgifter
Grundværdien for klagerens ejendom i de påklagede genoptagelsesår er som følger:
13.642.300 kr.
14.914.100 kr.
Området er omfattet af lokalplan nr. xxx fra december 1982. Af lokalplanen fremgår bl.a., at der udlægges arealer til veje, herunder adgangsveje samt vej- og parkeringsareal og at der udlægges areal til mindst 1 1/2 parkeringsplads pr. bolig.
Klageren har i forbindelse med sagens behandling indsendt dokumentation i form af skøde og skema 2 (ansøgning om godkendelse af anskaffelsessummen før byggeriets påbegyndelse til almennyttigt boligbyggeri og ungdomsboliger i henhold til lov om boligbyggeri).
I skema 2 er de projekterede udgifter opregnet i hovedposter såsom grundudgifter, omkostninger og håndværkerudgifter med dertilhørende underposter, eksempelvis ingeniør og arkitekt.
Som dokumentation vedrørende etablering af vandforsyningsanlæg er vedlagt vandledningskort. Udgiften til etablering heraf er opgjort på baggrund af en a conto opgørelse fra G1 VVS med posten "Vandledning i jord", som udgør 249.980 kr.
Det fremgår samtidig af sagens oplysninger, herunder oplysninger fra vandværket, G2 Forsyning A/S, og ledningskort fra vandværket, at klageren fra hovedledningen beliggende i ... har bekostet en ledning, som løber i skellet mellem de to naboejendomme, som tillige ejes af klageren. Ledningen forgrener sig ud til klagerens ejendom og de to naboejendomme, og ender i fælleshuset på de tre ejendomme, hvorfra vandet fordeles ud til de enkelte boliger på ejendommene.
Som dokumentation for varmeforsyningsanlæg er vedlagt ledningskort. Udgiften til etablering heraf er opgjort på baggrund af en a conto opgørelse fra G1 VVS med posten "Præisoleret varmerør i jord", som udgør 716.400 kr.
Det fremgår af sagens oplysninger, herunder oplysninger fra G3 Varmeværk og ledningskort fra varmeværket, at varmeværket fra hovedledningen beliggende mellem ... og ... har trukket og bekostet en ledning, som løber i skellet mellem de to naboejendomme, som tillige ejes af klageren. Ledningen forgrener sig ud til klagerens ejendom og de to naboejendomme, og ender i fælleshuset på de tre ejendomme, hvorfra varmen fordeles ud til de enkelte boliger på ejendommene.
Udgiften til projektering og tilsyn er opgjort som 10 % af de af klagerens repræsentant opgjorte udgifter til parkeringspladser, vand- og varmeforsyningsanlæg samt stikledninger.
Vurderingsankenævnet godkendte skønsmæssigt udgifter til varmeforsyningsanlæg som værende fradragsberettiget med 153.000 kr., jf. vurderingslovens §§ 13, 17 og 18. Som begrundelse er anført:
Det fremgår af SKM2009.323.VLR, at dokumenterede anlægs- og tilslutningsafgifter, som konkret sikring af fjernvarmeforsyningen til ejendommen, er fradragsberettiget. Der er i dommen tale om en parcelhusgrund i en udstykning. Ifølge de tegninger, som varmeværket har tilsendt, er der lagt varmeforsyningsnet til hovedhane, som er anlagt ved ...4, bebyggelsens fælleshus. Ifølge varmeværkets oplysninger, har varmeværket anlagt og bekostet denne udgift. Herfra har klager kunnet trække varmeforsyning til de enkelte huse i bebyggelsen.
Klager har ifølge bilag haft en udgift for tilslutningsafgift på kr. 204.438, for hvilke der er indrømmet fradrag.
Det fremgår af bilaget fra G1 VVS, som forefindes i sagen, at der er anlagt varmeforsyning i terræn. Under henvisning til bilaget samt under hensyntagen til storparcellens størrelse og praksis finder Vurderingsankenævnet det sandsynliggjort, at en del af den hermed forbundne udgift kan henføres til et varmeforsyningsanlæg, som har karakter af hovedanlæg.
Vurderingsankenævnet mener således, at der kan indrømmes et skønsmæssigt fradrag for intern varmeforsyning på kr. 153.000.
Klagerens repræsentant har fremsat påstand om fradrag for følgende udgifter; ...
Varmeforsyning 716.400 kr.
Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17, jf. Landsskatterettens kendelser af 26. marts 1986 og SKM2008.143.LSR, hvor Landsskatteretten anså udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg i en parcelhusudstykning for fradragsberettigende. Af nyere praksis kan henvises til Landsskatterettens kendelser vedrørende ... (SKM2009.70.LSR), ... (afsagt 29. maj 2009 - ikke offentliggjort) og ... (afsagt 20. januar 2010 - ikke offentliggjort), hvoraf de to sidstnævnte er storparceller ligesom klagers.
Det gøres i overensstemmelse med nævnte praksis gældende, at etablering af forsyningsanlæg på storparcellen har haft til formål som hovedanlæg at betjene flere, og at anlæggene derfor har virket værdiforøgende på grunden i ubebygget stand. De afholdte udgifter må følgelig berettige til fradrag i grundværdien for forbedringer.
Som det fremgår af varmeledningskortene (bilag 7), er varmeledningsnettet på grunden ganske omfattende og må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning.
Delvist i overensstemmelse hermed har Vurderingsankenævnet anerkendt, at der for en mindre del af ledningsnettet er tale om et hovedanlæg til betjening til flere, ligesom vurderingsankenævnet har anerkendt, at udgiften til etablering heraf er afholdt af klager.
Ankenævnet har dog alene skønnet at udgifterne til etablering af anlægget har udgjort kr. 153.000, og der er derfor alene indrømmet et fradrag af denne størrelse. Det øvrige ledningsnet har ankenævnet tilsyneladende skønnet udelukkende at udgøre stikledninger til de enkelte boliger.
At dette er tilfældet bestrides fra klagers side, og det gøres gældende, at der intet sagligt grundlag er for Vurderingsankenævnets betragtning, jf. således i overensstemmelse hermed afgørelsen SKM2009.323.VLR, hvori der netop blev godkendt fradrag for byggemodningsudgifter som også var en fordelingsledning rundt i udstykningen. Det er således alene den sidste del af ledningsnettet (stikledningen til de enkelte boliger), der ikke efter nuværende praksis indrømmes fradrag for.
Klager har afholdt udgifter på i alt kr. 716.400 til etablering af varmeforsyningsanlægget på ejendommen, jf. således a conto opgørelsen fra G1 VVS af den 28. august 1989 (bilag 6). Heraf fremgår det, at klager har afholdt udgifter på kr. 587.213 tillagt moms på kr. 129.187 i alt kr. 716.400 til "præisoleret varmerør i jord". Af samme opgørelse fremgår det desuden, at klager tillige har afholdt udgifter på kr. 1.806.448 inkl. moms til "Varmeledning+ varme i boliger".
Der er således sket en opsplitning af udgiften i en del, der vedrører grunden og en del, der vedrører bebyggelsen.
Det gøres derfor gældende, at klager har dokumenteret udgiftens afholdelse såvel som dens størrelse, og der skal derfor indrømmes fradrag for udgifter på 716.400 til etablering af internt hovedvarmeforsyningsanlæg.
Videre har repræsentanten den 11. juli 2012 anført:
Kontorets indstilling har været i erklæring i SKAT, og herefter er klagerens repræsentant fremkommet med følgende bemærkninger den 11. oktober 2012:
Ved den fremsendte kontorindstilling af 18. september 2012 indstiller Landsskatterettens kontor, at fradraget for udgifter til anlæg af hovedvarmeledninger internt på storparcellen nedsættes til 0 kr.
Landsskatterettens kontor synes at være baseret på følgende forhold:
Der er ikke andre hovedledninger på grunden, end den af forsyningsselskabet anlagte
Klager har ikke betalt for forsyningsselskabets anlæg af den pågældende ledning
For så vidt angår pkt. 1 gøres det gældende, at Landsskatterettens kontor med denne kontorindstilling anlægger særdeles indskrænkende fortolkning af, hvilke ledninger, der kan betegnes som hovedledninger. Ifølge den gængse definition er en forsyningsledning på en storparcel en hovedledning og dermed fradragsberettigende, når den kan forsyne flere dele selvstændige ejendomme i tilfælde af storparcellens udstykning i flere selvstændige ejendomme.
Varmeledningerne anlagt af klager følger mere eller mindre den interne vej rundt på storparcellen, og forestiller man sig, at storparcellen blev udstykket i mindre, selvstændige ejendomme for eksempel således at storparcellen blev udmatrikuleret i selvstændige ejendomme med grundarealer svarende til de dele af storparcellen hvorpå der i dag er opført bygninger, ville ledningerne helt åbenlyst tjene flere ejendomme. De udgør derfor hovedledninger, hvorfor klager har krav på at blive tildelt et fradrag i grundværdien svarende til de afholdte udgifter til anlæg af ledningerne.
Det forhold, at der midt på grunden er et fælleshus, hvorfra ledningen fra forsyningsselskabet ledes videre ud i de af klager anlagte hovedledninger ændrer ikke herpå, idet det afgørende ene og alene er, om ledningerne i jorden kan benyttes af flere i tilfælde af udstykning. I modsat fald tages der hensyn til ejendommen i bebygget stand, hvilket er i strid med vurderingsloven, hvorefter genstanden for vurdering er grunden i ubebygget stand.
Der kan i den forbindelse ligeledes henvises til Landsskatterettens kendelse af 31. marts 2011 vedr. ... (j.nr. 08-00571), hvor der blev godkendt fradrag på 250.000 kr. for anlæg af de interne fjernvarmeledninger, der var ført rundt på grunden efter et centralt placeret centralvarmeanlæg. Kontorets indstilling i nærværende sag er dermed i strid med Landsskatterettens hidtidige praksis.
For så vidt angår ovennævnte pkt. 2 er det dokumenteret ud over enhver tvivl, at klager har afholdt udgiften til anlæg af de markerede ledninger, idet det fremgår af pkt. 3 i skødet, at "i købesummen er ikke indeholdt byggemodningsomkostninger, idet byggemodningen af arealet foretages af køberen selv, der også afholder samtlige hermed forbundne udgifter.
Det er muligt, at kontoret som anført i indstillingen ikke finder, at klager har afholdt grundforbedrende udgifter i overensstemmelse med påstandsbeløbet. I så fald må Landsskatteretten i overensstemmelse med vurderingsvejledningen ansætte fradraget skønsmæssigt.
Efter fast praksis anses udgiften til vejanlæg som en byggemodningsudgift, der tages i betragtning ved grundværdiansættelse, og som efter sin art kan medføre fradrag i grundværdien. Det er dog kun udgifter, som vedrører det egentlige vejanlæg, som kan begrunde fradrag; andre udgifter som er forbundet med en udstykning, f. eks. til belysning, afmærkning og vejskilte, gives der ikke fradrag for.
Retten lægger på baggrund af Vurderingsankenævnets skøn vedrørende hovedanlægsbetragtningen og efter en konkret vurdering til grund, at der er anlagt et internt varmeforsyningsanlæg på klagerens ejendom, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand, og således ville kunne være fradragsgivende, jf. vurderingslovens §§ 13, 17 og 18.
Da der ikke foreligger dokumentation for størrelsen af de afholde udgifter må fradraget bero på et skøn, jf. SKM2004.162.HR.
Vurderingsankenævnet fastsatte udgiften for etablering af varmeforsyning til 153.000 kr. Landsskatteretten er af den opfattelse, at det af Vurderingsankenævnet udøvede skøn ikke skal tilsidesættes.
Ved vurderingen heraf har retten lagt vægt, at der henvises til poster i en a´conto begæring uden specifikation af, hvad posterne dækker over.
Stikledninger- vand og varme
Der er ikke afgivet parts- eller vidneforklaringer.
Sagsøgerne har til støtte for de nedlagte påstande gjort gældende, at Landsskatteretten har lagt til grund, at der er anlagt et internt varmeforsyningsanlæg på sagsøgernes ejendomme, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand. De afholdte udgifter kan således være fradragsgivende efter vurderingslovens §§ 13, 17 og 18. Det fremgår af kendelserne i de to sager, at Landsskatteretten ikke har fundet grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets skøn, hvorefter de fradragsberettigede beløb udgør 210.000 kr. og 153.000 kr. Begrundelsen i de to sager er identisk og der ydes et fradrag på henholdsvis på kr. 210.000 og kr. 153.000.
Retsgrundlaget er vurderingslovens § 17. Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er ad denne vej, at fremme, at der sker grundforbedringer. Efter § 17 kræves, at det pågældende forhold medfører en værdiforøgende forbedring af grunden. Det følger af SKM2012.350.HR, at der som hovedregel skal være tale om en foranstaltning af materiel karakter. Højesteret har i afgørelsen gengivet i SKM2006.427.HR, udtalt, at det ikke fremgår af ordlyden, hvad der nærmere skal forstås ved grundforbedringer. Retsgrundlaget er endvidere beskrevet i "Den juridiske vejledning" 2013-2 H.A.3.3.
Afgørelsen gengivet i SKM2009.323.VLR vedrører fradragsret som grundforbedring for udgifter i forbindelse med tilslutning til et fjernvarmeværk. Skatteministeriet havde procederet på, at nægtelsen af at anse udgifterne for grundforbedringer støttedes af administrativ praksis. Landsretten afviste at lægge vægt herpå. Det anføres i "Den juridiske vejledning" 2013-2 H.A.3.3, at byggemodningsudgifter anses for at være en grundforbedring. Udgifter til varmeforsyningsanlæg er netop en del af eller en forudsætning for byggemodning. I "Den juridiske vejledning" 2013-2 er anført om den nævnte afgørelse SKM2009.323.VLR, at det er muligt af få et fradrag i grundværdien for forbedringer, selv om udgiften afholdes i forbindelse med byggeriet (tilslutningsafgift), og at dette skulle være ny praksis.
Fradrag for grundforbedring kan således ikke nægtes i nærværende sag med den begrundelse, at udgiften sker med henblik på byggeri. Reglerne om grundforbedring er ophævet ved lov nr. 925 af 18. september 2012. Ophævelsen har ikke betydning for disse sager, men i bemærkningerne til lovforslaget om ophævelsen var anført, at de nu ophævede regler var vanskelige at administrere for såvel borgerne som SKAT. Det anførtes, at dette skyldtes flere forhold. Der manglede således i lovgivningen en klar definition af, hvilke udgifter, der kunne omfattes. Det var endvidere uklart, hvordan og hvornår de pågældende udgifter skulle kunne dokumenteres. Det var endvidere anført, at der var tale om et kompliceret regelsæt, og at en uensartet administration i den tidligere vurderingsorganisation bevirkede, at der rundt omkring i landet kunne findes mange udstykninger, hvor det var uklart om grundforbedringsfradraget var fastsat korrekt. Det fremgår således, at lovgiver og Skatteministeriet var af den opfattelse, at der var tale om et uklart og mindre forståeligt regelsæt. Lovgiver og Skatteministeriet har uanset, at vurderingsloven har rødder tilbage til 1922 undladt at sørge for, at reglerne blev gjort klare og forståelige. Den usikkerhed, der således er knyttet til beregningen af grundforbedringsfradraget må komme sagsøgte til skade.
Det kan lægges til grund, at der er enighed om, at betingelsen i § 17 om, at der skal være tale om en værdiforøgende forbedring af materiel karakter er opfyldt, og at der er enighed om, at udgifterne til det interne varmeforsyningsnet er bekostet af sagsøger. Det er ikke i kendelserne oplyst, hvilke del af forsyningsnettet Vurderingsankenævnet og Landsskatteretten har anset for et hovedanlæg. Dette er derimod sket i svarskriftet. Der løber en varmeledning tværs gennem ejendommen. Denne ledning er anlagt af varmeværket uden beregning og er ikke er en del af sagen. Fra varmeværkets ledning har grundejeren selv betalt for at få anlagt varmeledninger rundt på grunden. Sagsøgerne gør gældende, at ingen dele af de anførte ledninger går ind til de enkelte ejendomme og er således ikke stikledninger. Det er sagsøgernes hovedanbringende, at der er tale om et hovedanlæg, idet det vil kunne tjene flere ejendomme i tilfælde af ejendommens udstykning. Varmeledningerne følger i store træk de interne veje på storparcellen. Sagsøger har beregnet, at omkostningerne til at anlægge hovedanlægget på udførelsestidspunkt i 1989 androg kr. 725.240. Dette underbygger, at skønnene på kr. 210.000 og kr. 153.000 fører til et åbenbart urimeligt resultat og må tilsidesættes. Sagen bør derfor hjemvises i overensstemmelse med den nedlagte påstand.
Landsskatteretten har pligt til selv, at skønne over de fradragsberettigede udgifter og foretage en tilbundsgående kontrol af vurderingsmyndighedernes skøn. For domstolene er retsstillingen således, at domstolene kun vil tilsidesætte et skøn hvis det er udøvet på et forkert eller ufuldstændigt grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt resultat. Udgangspunktet for domstolene vil således være, at skønnet ikke tilsidesættes, men det er ikke udgangspunktet for Landsskatteretten. Da Landsskatteretten i forbindelse med disse sager med urette har valgt et domstolslignende udgangspunkt bør sagen allerede af denne grund hjemvises.
Vedrørende hovedanlæg udtalte Højesteret i SKM2013.369.HR, at der efter skattemyndighedernes langvarige praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg mv. i f.eks. et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter i reglen kun for udgifter til anlæg uden for den pågældende grund, mens udgifter til anlæg samt til pladsbelægning mv. på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Der gives således fradragsret for kloak frem til skel, men ikke fra skel til hus. Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
Det gøres gældende, at den omtvistede del af ledningsnettet er omfattet af den definition på et fradragsberettiget hovedanlæg som Højesteret har fastslået er en del af dansk ret. Ledningerne svarer til den typiske hovedledning i parcelhusudstykninger, som man i praksis giver fradrag for ud fra hovedanlægssynspunktet. Ud fra en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning, må der således også ydes fradrag i dette tilfælde.
Den nedlagte påstand omfatter det tilfælde, hvor retten finder, at den omtvistede del af forsyningsnettet er fradragsberettiget som en del af hovedanlægget, idet dette medfører et yderligere fradrag, hvor den beløbsmæssige opgørelse skal foretages af vurderingsmyndighederne.
Byretten har i en dom af 4. november 2013 (SKM2013.819.BR) udtalt, at kloakledninger markeret med gult på bilaget til dommen betjener husnumrene 9, 11 og 13. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis, som de med grønt markerede ledninger. Det fremgår tilsvarende, at de i denne sag omtvistede ledninger betjener flere boliger og således er hovedanlæg efter den anførte afgrænsning. Dommen støtter således i det hele sagsøgernes standpunkt i nærværende sag. Byretten har afsagt en tilsvarende dom om vejanlæg. Denne dom er gengivet i SKM2013.845.BR.
Landsskatterettens kendelser er ikke i overensstemmelse med Landsskatterettens egen praksis, der er stadfæstet ved SKM2013.369.HR, med hensyn til hvilke ledninger, der kan anses for at være en del af et hovedanlæg. Landsskatteretten har således i en lang række tilfælde anerkendt ledninger som del af et hovedanlæg uanset, at der var tale om en sammenhæng med det konkrete byggeri.
Sagsøgte har til støtte for påstandene om frifindelse gjort gældende, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn. Sagsøgerne er ikke berettigede til yderligere fradrag i grundværdierne for etablering af fjernvarmeledninger efter vurderingslovens dagældende § 17. Det fremgår ikke af ordlyden af vurderingslovens § 17, hvad der skal forstås ved grundforbedringer. Det antages i praksis, at en grundforbedring er en foranstaltning af materiel karakter, som har øget den almindelige handelsværdi af grunden i ubebygget stand og har ændret grundens beskaffenhed. Der kan opnås fradrag for udgifterne til et forsyningsanlæg, der er anlagt internt på en ejendom, såfremt anlægget medfører en forøgelse af værdien af grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 og § 18 sammenholdt med § 13, stk. 1. Hovedledninger anlagt internt på en grund vil således kunne medføre fradrag, hvis de har en selvstændig værdi uafhængig af den konkrete bebyggelse.
Af retspraksis følger også, at det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at en foranstaltning har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand. Denne bevisbyrde har sagsøgerne i nærværende sag ikke løftet. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er sammenfattet i SKATs juridiske vejledning 2013-2, afsnit H.A.3.3.2. Det fremgår heraf, at udgangspunktet er, at der ikke indrømmes fradrag i grundværdien for anlæg internt på ejendommen, som fx vej- og forsyningsanlæg. Arbejder på ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne. Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Denne betragtning finder anvendelse ved større ejendomme, og hovedanlægsbetragtningen medfører ikke, at ethvert anlæg på sådanne ejendomme er fradragsberettiget. Myndighedernes praksis er anerkendt af Højesteret, jf. herved SKM2013.369.HR. Højesteret fastslår, at skattemyndighedernes praksis har hjemmel i loven. Der er således ikke tale om, at Højesteret indfører nye eller udvidede kriterier for, hvornår noget kan karakteriseres som et hovedanlæg. Sagsøgerens udlægning af SKM2013.369.HR, hovedanlægsbetragtningen og Landsskatterettens praksis bestrides. Højesteret har fastslået, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR, anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Det følger af afgørelsen gengivet i SKM2013.879.HR, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i mindre grunde vil betjene mere end en af disse grunde.
Afgørende er, om anlæggene har en selvstændig værdi for grundene, eller om de efter deres karakter er knyttet så tæt til byggeriet, at anlægget kun har en reel værdi i forbindelse med dette. Er sidstnævnte tilfældet, berettiger udgiften ikke til fradrag. Ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund lægges efter retspraksis vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse. Det har ikke afgørende betydning for hovedanlægsbetragtningens anvendelse, om anlæggene vil kunne tjene flere ejendomme i tilfælde af ejendommenes udstykning.
Landsskatterettens skøn kan alene tilsidesættes, hvis det er foretaget på et forkert grundlag eller er åbenbart urimeligt. Bevisbyrden herfor påhviler sagsøgerne. Det gøres gældende, at sagsøgerne ikke har godtgjort noget grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn i de to kendelser. Sagsøgerne har ikke godtgjort, at samtlige af de omtvistede ledninger har medført en forøgelse af grunden i ubebygget stand Det kan konstateres, at de omtvistede ledninger har en meget nær sammenhæng med byggeriet på ejendommen. Ledningerne må anses som en integreret del af byggeriet. Ledningerne følger nøje byggeriet og er dermed så nært knyttet til byggeriet, at udgifterne hertil må betragtes som en del af byggeomkostningerne. Der er tale om et ledningsnet, der er anlagt på en sådan måde, at det præcis kan tjene de enkelte bygninger eller boliger. Det gøres derfor gældende, at det konkrete forsyningsanlæg er så nært knyttet til byggeriet, at det ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, men alene har værdi i forbindelse med det konkrete byggeri. Forsyningsledningerne er derfor ikke hovedledninger og berettiger derfor ikke til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17.
Sagsøgernes påstand for Landsskatteretten var, at udgifterne til etablering af de omhandlede ledninger udgjorde henholdsvis 663.600 kr. og 716.400 kr. Dette støttede sagsøgeren på en beregning foretaget af sagsøgeren selv. I stævningen har sagsøgeren imidlertid gjort gældende, at udgifterne udgjorde henholdsvis 725.240 kr. og 873.721 kr. Dette støtter sagsøgeren også på en beregning, der er foretaget af sagsøgeren selv. Det bemærkes således, at beregningen afviger væsentligt i forhold til den tidligere beregning ikke bare i forhold til beløbets størrelse, men også i forhold til valg af materialer, antal rør m.v. Heri ligger en usikkerhed. Under alle omstændigheder støtter sagsøgerne deres påstand på et af sagsøgerne ensidigt, indhentet og beregnet estimat over anlægsudgifterne. Dette estimats usikkerhed tydeliggøres ved, at sagsøgerens tidligere estimat divergerer væsentligt både med hensyn til, hvilke opgaver der påstås udført, og med hensyn til den samlede pris. De oplysninger, som sagsøgerne bygger deres påstande på, er således behæftet med en sådanne usikkerheder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn.
Af den nu ophævede vurderingslovs § 17, fremgik blandt andet, at der ved vurderingen af grundværdien blev givet fradrag for forbedringer, der bevirkede en stigning af i grundværdien.
Skattemyndighedernes praksis vedrørende bestemmelsen er blandt andet gengivet i Den Juridiske Vejledning 2013-2, afsnit H.A.3.3.2, hvoraf fremgår, at der som hovedregel kun gives fradrag for udgifter til anlæg af vej- og forsyningsanlæg uden for ejendommen. Det fremgår endvidere, at såfremt ejendommen er så stor, at det vil være naturligt, at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af de enkelte dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der undtagelsesvist være grundlag for at give fradrag tillige for sådanne anlæg. Højesteret har i afgørelsen, der er gengivet i SKM2013.369.HR, fastslået at denne praksis har hjemmel i loven.
Efter bevisførelsen lægger retten til grund, at de i sagen omhandlede forsyningsledninger er etableret til brug for ejendommens aktuelle byggeri, og at den omtvistede del af ledningsnettet nøje og med stor præcision følger byggeriets udformning og behov. Ledningsnettet kan derfor ikke anses for at udgøre et hovedanlæg, der ville kunne betjene flere ejendomme i tilfælde af ejendommens eventuelle udstykning.
På denne baggrund, og da der ikke i øvrigt er anført omstændigheder, der giver grundlag for at tilsidesætte den af Landsskatteretten foretagne vurdering, tager retten sagsøgtes frifindelsespåstande til følge.
Med sagens omkostninger forholdes som nedenfor bestemt. Beløbene, der er fastsat under hensyn til sagens forløb, genstand og karakter, indeholder udgifter til advokatbistand og til udarbejdelse af materialesamling.
H1 Boligforening, afdeling A, skal inden 14 dage betale 25.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgte.
H1 Boligforening, afd. B, skal inden 14 dage betale 25.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgte.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Tvistighedsnævnets afgørelser var ikke ugyldige
Tvistighedsnævnets afgørelser var ikke ugyldige
Sag 548/2006 og 585/2006
Dom afsagt den 9. maj 2008.
Fagligt Fælles Forbund (3F) som mandatar for A
Fagligt Fælles Forbund (3F) som mandatar for B
Restauratørernes Arbejdsgiverforening - 2000 som mandatar for Café C
Nyhavns Restauratør- og Arbejdsgiverforening som mandatar for Restaurant D
En kendelse fra Tvistighedsnævnet kunne ikke prøves ved domstolene på grund af manglende retlig interesse. En anden kendelse fra Tvistighedsnævnet var ikke ugyldig, og sagen blev hjemvist til fortsat behandling ved landsretten.
I den ene sag var A ansat som kokkeelev i Café C. Der opstod tvist mellem A og C om, hvilken overenskomst der var gældende mellem A og C. A indbragte sagen for Tvistighedsnævnet, der gav C medhold i, at elevoverenskomsten mellem HORESTA og 3F ikke var gældende for parterne. Ingen af parterne gav møde, da Tvistighedsnævnet senere skulle behandle et spørgsmål om efterbetaling af løn til A, hvorfor spørgsmålet herom faldt bort, uden at der blev taget stilling til det.
Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000 indbragte herefter som mandatar for C sagen for domstolene med påstand om, at Tvistighedsnævnets afgørelse - som følge af nævnets sammensætning - var ugyldig, samt at A skulle anerkende, at lønnen skulle fastsættes efter overenskomsten mellem Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000 og Kristelig fagforening.
Højesteret fastslog, at C ikke havde en aktuel og konkret interesse i at få spørgsmålet om Tvistighedsnævnets kendelse prøvet af domstolene, da der ikke forelå en aktuel konflikt mellem A og C. Højesteret udtalte videre, at Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000’s interesse i at få domstolenes stillingtagen til Tvistighedsnævnets sammensætning i givet fald måtte varetages under et anerkendelsessøgsmål anlagt af organisationen. Højesteret udtalte endvidere, at C ikke havde godtgjort en interesse, som kunne begrunde, at Højesteret tog stilling til, hvilken overenskomst mv., der er gældende i forholdet mellem A og C.
Sagen vedrørende C blev derfor afvist fra domstolene.
I den anden sag var B ansat som kokkeelev i Restaurant D. Da B på et tidspunkt ikke mødte på arbejde hos D, opstod der tvist mellem B og D om berettigelsen af B’s udeblivelse. D indbragte sagen for Tvistighedsnævnet, der gav B medhold i, at hans udeblivelse fra D var berettiget, og at D’s ophævelse af uddannelsesforholdet derfor var uberettiget. For domstolene var spørgsmålet, om Tvistighedsnævnets kendelse - som følge af nævnets sammensætning - var ugyldig.
Højesteret udtalte, at udtrykket ”de forhandlingsberettigede organisationer” i § 64, stk. 2, i erhvervsuddannelsesloven må forstås som de organisationer, der i kraft af deres medlemsdækning og overenskomstdækning på uddannelsesområdet og i kraft af deres medvirken ved elevuddannelsernes tilrettelæggelse repræsenterer den ønskede sagkundskab inden for det pågældende uddannelsesområde. Det var derfor med rette, at det var HORESTA og 3F, der havde udpeget ad hoc medlemmer af Tvistighedsnævnet til behandling af sagen. Nævnets sammensætning indebar ikke en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonvention, og der forelå ikke forvaltningsretlig inhabilitet.
Tvistighedsnævnets kendelse var derfor ikke ugyldig, og Højesteret hjemviste et betalingskrav mod B til fortsat behandling ved landsretten.
Landsretten var i begge sager nået til et andet resultat.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: D.A.11.1.3.4 Ikke vedrøre momsfritagne transaktioner
Afsnittet beskriver reglerne om, at indkøbet mv. ikke må vedrøre momsfritagne transaktioner.
Generalomkostning eller ej
Særligt om selskabsandele
Særligt om fast ejendom
Uanset den momsmæssige behandling i andet EU-land
D.A.5 om momsfritagelser uden fradragsret
D.A.10 om momsfritagelser med fradragsret
D.A.11.1.3.7 om fradragsret ved finansielle transaktioner udenfor EU
D.A.11.1.3.8 om transportvirksomheders fradragsret ved persontransport til udlandet.
xML § 37x, stk. 1, har følgende ordlyd:
Momssystemdirektivets artikel 168 har - i den danske sprogversion - følgende ordlyd:
a)......."
Momssystemdirektivets artikel 168 har - i den engelske sprogversion - følgende ordlyd:
"In so far as the goods and services are used for the purposes of the taxed transactions of a taxable person, the taxable person shall be entitled, in the Member State in which he carries out these transactions, to deduct the following from the VAT which he is liable to pay:
(a)...". (Skattestyrelsens kursivering).
Bemærk, at det alene er en betingelse for fradragret, at den udgående transaktion er momspligtig (uden at være momsfritaget). Som det fremgår af den engelske sprogversion, er det ikke en betingelse, at der allerede er betalt moms af den udgående transaktion. Der er med andre ord en fejl i den danske sprogversion.
Virksomheder, der er momsregistreret efter ML §§ x47x, x49x, x51x eller x51 ax, kan ved opgørelsen af afgiftstilsvaret fradrage momsen af virksomhedens indkøb mv. af varer og ydelser, der udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer, som ikke er fritaget for moms efter ML § 13, herunder leverancer udført i udlandet. Se ML § 37, stk. 1.
Efter reglen er det en betingelse for fradragsret, at indkøbet mv. anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, herunder leverancer fritaget for moms efter ML §§ 34-36. Derimod er der som hovedregel ikke fradragsret for indkøb mv. anvendt til brug for leverancer fritaget efter xML § 13x.
Efter EU-domstolens praksis er der ikke ret til fradrag, hvis der er en direkte og umiddelbar forbindelse mellem en bestemt indgående transaktion og en eller flere udgående transaktioner, der er momsfritaget efter ML § 13. Se domstolens domme i sag C-4/94, BLP Group plc, præmis 27, og sag C-29/08, AB SKF, præmis 71. Dette gælder, selv når den fritagne transaktions endelige formål er gennemførelsen af en afgiftspligtig transaktion. Se dommen i sag C-4/94, BLP Group plc, præmis 19.
Tilsvarende kan der ikke foretages fradrag for købsmoms, når varer eller ydelser indkøbt mv. af en afgiftspligtig person kun har tilknytning til transaktioner, der ikke er omfattet af momsens anvendelsesområde. Se EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, præmis 59.
Endvidere fremgår det af EU-Domstolens praksis, at en afgiftspligtig person ikke har mulighed for, at drage fordel af en afgiftsfritagelse i national ret, som er uforenelig med momssystemdirektivet samtidig med, at han påberåber sig en fradragsret. Se EU-Domstolens dom i sag C-319/12, MDDP, præmis 43-45.
Det er ikke i modstrid med momssystemdirektivet at nægte virksomheder etableret her i landet registreret efter xML §§ 50 – 50 cx fradragsret. EU-retligt er fritagelsen for registrering i ML § 48 en afgiftsfritagelse. Danske virksomheder, der har ladet sig registrere efter x§§ 50 – 50 cx, i stedet for x§§ 47, 49, 51 eller 51 ax, har derved fravalgt fradragsret mod til gengæld efter § 48 at undlade af betale salgsmoms af indenlandske leverancer. Se dommen i sag C-507/16, Entertainment Bulgaria System EOOD. Om fritagelse for momsregistrering efter § 48, se D.A.14.1.2 og D.A.14.2.2. Om registrering efter §§ 50 - 50 c, se D.A.14.4.
For indkøb, der delvist anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, og delvist til leverancer, der er momsfrie efter xML § 13x, er der delvis fradragsret. Tilsvarende for indkøb mv., der delvist anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, og delvist til andre formål. Se afsnit D.A.11.4 om delvis fradragsret.
Hvis virksomhedens salg af selskabsandele, fx i datterselskaber, udgør økonomisk virksomhed, så opstår spørgsmålet, om de udgifter, som virksomheden har afholdt, har en direkte og umiddelbar forbindelse med de momsfrie finansielle transaktioner, eller er generalomkostninger.
Med hensyn til sondringen mellem udgifter med en direkte og umiddelbar forbindelse med de momsfrie finansielle transaktioner og mellem generalomkostning, så skal der under hensynstagen til de faktiske omstændigheder, hvorunder de pågældende transaktioner gennemføres i den konkrete sag, afgøres, om de afholdte udgifter kan medregnes i prisen på de momsfrie finansielle transaktioner, eller om de udelukkende er en del af omkostningselementerne i prisen for alle de transaktioner, der indgår i den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed. Se EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, præmis 73.
Det er Skatteministeriets opfattelse, at de afholdte udgifter eksempelvis kan medregnes i prisen på de solgte selskabsandele, når formålet med at afholde udgifterne er at påvirke prisen på aktierne i positiv retning, herunder at fremme efterspørgslen efter aktierne, fx ved at identificere potentielle købere af datterselskabsandelene eller informere potentielle købere om muligheden for at erhverve andelene.
Sådanne ydelser kan dog i nogle tilfælde være momsfrie, se afsnit D.A.5.11.8.7, og dermed af denne grund ikke være belagt med moms, hvorfor spørgsmålet om fradragsret ikke bliver aktuelt, se afsnit D.A.11.1.4. I øvrigt beror det som nævnt på en konkret vurdering af hver enkelt transaktion og arten af de afholdte udgifter, om de omhandlede udgifter kan siges at indgå i prisen for aktierne, eller om der er tale om omkostningselementer i prisen for transaktionerne i den udøvede afgiftspligtige virksomhed. Se SKM2011.717.SKAT.
EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, omhandler ikke salg af fast ejendom, men derimod overdragelse af kapitalandele i datterselskaber. Det er Skatteministeriets opfattelse, at SKF-dommen kun præciserer praksis, herunder anvendelsen af EU-Domstolens dom i sag C-4/94, BLP.
Skatteministeriet finder derfor, at SKF-dommen præciserer kriterierne for, hvornår de indkøbte ydelser kan anses for anvendt til brug for momsfrie transaktioner (har en direkte og umiddelbar tilknytning til en udgående momsfri transaktion), og hvornår de indkøbte ydelser anses for generalomkostninger (er knyttet til hele den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed). I denne forbindelse skal der under hensynstagen til de faktiske omstændigheder, hvorunder de pågældende transaktioner gennemføres i den konkrete sag, afgøres, om de afholdte udgifter kan medregnes i prisen på de solgte aktier, eller om de udelukkende er en del af omkostningselementerne i prisen for de transaktioner, der indgår i den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed. Se SKF-dommens præmis 73.
Tilsvarende må SKF-dommen anses for en præcisering af, hvornår de indkøbte ydelser kan anses for anvendt til brug for momsfrie transaktioner (har en direkte og umiddelbar tilknytning til en udgående momsfri transaktion), og hvornår de indkøbte ydelser anses for generalomkostninger (er knyttet til hele den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed), i forbindelse med salg af andre virksomhedsaktiver, fx fast ejendom. Se SKM2011.717.SKAT.
En transaktion, der er momsfri efter Momssystemdirektivets artikel 132, giver ikke ret til fradrag for købsmomsen af indkøb mv. efter artikel 169, litra b). Se afsnit D.A.11.1.3.6. Dette gælder selv, når der er tale om en transaktion inden for Fællesskabet, og bestemmelsesmedlemsstaten med hjemmel i artikel 370, jf. bilag X, del A, undlader at anvende fritagelsen. Se EU-domstolens dom i sag C-240/05, Eurodental.
C-507/16, Entertainment Bulgaria System EOOD
Momssystemdirektivet skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område, i at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret, med den begrundelse, at denne er merværdiafgiftsregistreret i henhold til det ene eller det andet af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 214, stk. 1, litra d) og e). Derimod skal artikel 168, litra a), og artikel 169, litra a), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162, fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område og dér er omfattet af en afgiftsfritagelsesordning, i at udøve retten til at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret.
Med en afgiftsfritagelsesordning forstås her en afgiftsfritagelsesordning for små virksomheder, der grundet deres størrelse er fritaget for at betale moms. Dvs. virksomheder, der er fritaget fra at betale moms efter ML § 48 eller tilsvarende bestemmelser, og som alene er momsregistreret efter ML §§ 50 b - 50 c eller tilsvarende bestemmelser.
En afgiftspligtig person kan ikke i henhold til artikel 168 i direktiv 2006/112 eller den nationale bestemmelse, der gennemfører denne, påberåbe sig en ret til fradrag for indgående merværdiafgift, hvis de af ham leverede uddannelsesydelser i henhold til en fritagelse fastlagt i national ret i strid med direktivets artikel 132,stk. 1, litra i), ikke er pålagt merværdiafgift.
Denne afgiftspligtige person kan imidlertid påberåbe sig, at den pågældende fritagelse er uforenelig med artikel 132, stk. 1, litra i), i direktiv 2006/112, med henblik på at fritagelsen ikke finder anvendelse på ham, når den pågældende afgiftspligtige person - selv når der tages hensyn til den skønsmargin, som denne bestemmelse tildeler medlemsstaterne - ikke objektivt kan betragtes som et organ, der forfølger formål, som er sammenlignelige med de formål, der forfølges af et offentligretligt undervisningsorgan, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere.
I sidstnævnte tilfælde er de uddannelsesydelser, som denne afgiftspligtige person har leveret, pålagt merværdiafgift, og han kan således drage fordel af retten til at fradrage indgående merværdiafgift.
Skatteministeriet har kommenteret dommen i SKM2011.717.SKAT. Se ovenfor og afsnit D.A.11.1.3.2.4.
C-240/05, Eurodental
Eurodental var et selskab med hjemsted i Luxembourg, hvis virksomhed i det væsentlige bestod i fremstilling og reparation af tandproteser for kunder, der var etableret i Tyskland. Denne aktivitet var momsfri i Luxembourg efter regler svarende til ML § 13, men var momspligtig efter tysk lovgivning. Ikke fradragsret i Luxembourg.
C-4/94, BLP-Group plc
BLP var et selskab, som forvaltede kapitalandele, og som leverede tjenesteydelser til en række handelsselskaber, der fremstillede varer til møbel- og "gør-det-selv"-industrien. I 1989 erhvervede BLP selskabskapitalen i det tyske selskab Berg Mantelprofilwerk GmbH (herefter benævnt "Berg"). Imidlertid var BLP' s økonomiske situation i juni 1991 blevet så vanskelig, at ledelsen afhændede 95 % af andelene i Berg. Indtægterne fra salget blev anvendt til at afvikle BLP' s gæld. BLP anmodede om fradrag for den moms, som selskabet havde betalt for tjenesteydelser, som var blevet udført for BLP af henholdsvis forretningsbanker, advokater og revisorer i forbindelse med afhændelsen af andelene i Berg. Det var i sagen for EF-domstolen uomtvistet, at afhændelsen af selskabsandelene var momsfrie transaktioner inden for 6. momsdirektivs anvendelsesområde. Ikke ret til fradrag.
SKM2018.166.HR
Appellanten, en erhvervsskole, havde tidligere ved dom af 12. juni 2010 (SKM2010.382.VLR) fået medhold i, at skolens kommercielle kursusvirksomhed var momspligtig i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Dommen indebar en underkendelse af SKATs praksis, jf. hertil styresignalet i SKM2010.499.SKAT.
Højesteret fastslog, at skolen ikke kunne få fradrag for købsmoms på varer og ydelser, som skolen havde erhvervet i forbindelse med sine kursusaktiviteter, uden at der samtidig skulle tages højde for en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms for kursusydelserne. Skolen kunne derfor ikke få medhold i sin principale påstand om, at den havde krav på tilbagebetaling af købsmomsen uden fradrag for en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms.
Skolen fik heller ikke medhold i sine subsidiære påstande, der var baseret på et krav om erstatning. Ifølge Højesteret kunne SKATs afgørelse om, at skolen var momsfritaget, hverken efter EU-retten eller dansk rets almindelige regler anses for ansvarspådragende, da spørgsmålet om momspligten gav anledning til fortolkningstvivl. Landsretten havde frifundet ministeriet, med henvisning til at et eventuelt erstatningskrav var forældet, men denne begrundelse var Højesteret ikke enig. Højesteret fandt, at forældelsesfristen for et eventuelt erstatningskrav var blevet foreløbigt afbrudt i medfør af forældelseslovens § 21.
Dommen stadfæster Vestre Landsrets afgørelse SKM2017.207.VLR.
SKM2012.454.HR
Højesteret fandt, at selskabets indkøb af fremmede entreprenørers arbejder, herunder i forbindelse med garantiarbejder, måtte anses for anvendt til brug for selskabets momsfrie levering af fast ejendom, uanset at selskabet havde betalt pålægsmoms efter ML § 6. Højesteret anførte endvidere, at pålægsmoms er udtryk for en særlig ordning, der efter forarbejderne er indført for at undgå konkurrenceforvridning mellem de virksomheder, der som selskabet helt eller delvist opfører bygninger ved benyttelse af egne ansatte, og virksomheder, der opfører bygninger ved fremmede entreprenører. Selskabet kunne derfor ikke med henvisning til den betalte pålægsmoms få fradrag efter ML § 37. Højesteret fandt desuden, at dette resultat var i overensstemmelse med EU-retten, herunder princippet om afgiftsneutralitet.
Bemærk, at nye bygninger, se afsnit D.A.5.9.4, og byggegrunde, se afsnit D.A.5.9.5, fra 1. januar 2011 ikke længere er omfattet af momsfritagelsen for salg af fast ejendom.
SKM2017.207.VLR
Sagsøgeren, en erhvervsskole, havde tidligere ved dom af 12. juni 2010 (SKM2010.382.VLR) fået medhold i, at skolens kommercielle kursusvirksomhed var momspligtigt i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Ved denne dom underkendte Vestre Landsret SKATs administrative praksis på området, og SKAT udsendte i den anledning genoptagelsescirkulæret, SKM2010.499.SKAT.
Den netop afgjorte sag udspringer af sagsøgerens genoptagelsesanmodning, der fulgte efter Vestre Landsrets dom og styresignalet. Sagen angår i første række spørgsmålet om, hvordan skatteyderens tilbagebetalingskrav skulle opgøres i forbindelse med genoptagelsesanmodningen. Sagen angår i anden række, om sagsøgeren har krav på erstatning som følge af SKATs underkendte praksis.
Sagsøgeren gjorde under sagen blandt andet gældende, at sagsøgeren havde krav på tilbagebetaling af købsmoms, energiafgift og lønsumsafgift, uden at salgsmomsen af kursusydelserne blev modregnet, idet salgsmomsen ikke på nuværende tidspunkt kunne opkræves hos kunderne, og SKATs uretmæssige praksis var skyld i, at salgsmomsen ikke var blevet opkrævet i første omgang. Til støtte for det subsidiære erstatningsretlige synspunkt gjorde sagsøgeren gældende, at SKAT med den underkendte praksis havde handlet ansvarspådragende, og at skolen derved havde lidt et tab, som kunne kræves erstattet.
Skatteministeriet gjorde heroverfor blandt andet gældende, at der alene kunne ske en genoptagelse af det samlede afgiftstilsvar, dvs. af både købsmomsen og salgsmomsen, og at et eventuelt erstatningskrav var forældet, ligesom skattemyndighederne i øvrigt ikke havde handlet ansvarspådragende.
For så vidt angår sagens momsretlige spørgsmål fandt landsretten med henvisning til momslovens § 37, stk. 1's klare ordlyd sammenholdt med samme lovs § 56, stk. 1, og EU-Domstolens praksis, at sagsøgeren i forbindelse med opgørelsen af sit krav om tilbagebetaling af moms, energiafgifter og lønsumsafgift skulle modregne den beregnede uopkrævede salgsmoms. Sagsøgeren fik derfor ikke medhold i sit principale momsretlige synspunkt.
For så vidt angår sagens erstatningsretlige spørgsmål, udtalte landsretten, at SKATs oprindelige afgørelse af 12. juni 2006 måtte anses for den skadegørende handling, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4, og at forældelsesfristen i medfør af forældelseslovens § 30, stk. 1, tidligst udløb den 1. januar 2011. Videre udtalte landsretten vedrørende den første retssag mod Skatteministeriet, at der ikke under denne sag var nedlagt påstand om erstatning, og at sagen derfor ikke angik, om skattemyndighederne havde handlet ansvarspådragende. Som følge heraf udløste dommen af 12. maj 2010 ikke en tillægsfrist i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 1, ligesom sagsøgerens tidligere klage til Landsskatteretten ikke førte til en forlængelse af forældelsesfristen i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 2. Et muligt erstatningskrav var derfor forældet den 1. januar 2011, og der var som følge heraf ikke grundlag for at tage stilling til ansvarsgrundlaget.
Stadfæstet af Højesteret i SKM2018.166.HR. Se ovenfor.
En skole har anmodet Vestre Landsret om at stille præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen i en sag mod Skatteministeriet.
Et selskab havde ikke fradragsret for moms af afholdte ejendomsmæglerudgifter mv. ud fra et generalomkostningsprincip, jf. EF-domstolens dom i sag C-408/98, Abbey National, eftersom der ikke var tale om en virksomhedsoverdragelse, men derimod om enkeltstående salg af en række ferielejligheder i en tidligere hotelvirksomhed til forskellige ikke momsregistrerede private købere.
SKM2017.666.LSR
Landsskatteretten stadfæstede et bindende svar afgivet af Skatterådet. Det kunne således ikke bekræftes, at spørger har fuld eller delvis fradragsret for den moms, der belaster spørgers indkøb af porteføljeforvaltningen.
Ud fra en samlet vurdering finder retten, at der er en umiddelbar og direkte tilknytning mellem de omhandlede indkøb og fællesregistreringens aktivitet i form af porteføljeforvaltning, og der er derfor ikke fradrag for moms af udgifterne. Porteføljeforvaltningsindkøbene har således i forhold til deres objektive indhold en klar tilknytning til selve porteføljeforvaltningen og indgår som et omkostningselement i porteføljeaktiviteten.
Den omstændighed, at fonden indgår i en fællesregistrering med datterselskaber, der bl.a. driver momspligtig virksomhed, kan ikke føre til et andet resultat. Det bemærkes herved, at fællesregistreringen ikke medfører nogen ændring i fondens – og dermed fællesregistreringens – aktivitet med porteføljepleje. Denne aktivitet er således uafhængig af fællesregistreringen, og fællesregistreringen har følgelig ikke nogen betydning for fradragsretten i den foreliggende situation.
Der kunne ikke godkendes fradrag for moms på 65.766 kr. vedrørende advokatudgifter i forbindelse med ekspropriation. Landsskatteretten fandt, at det var med rette, at SKAT ikke havde godkendt det af klageren foretagne fradrag for moms vedrørende udgift til advokat i forbindelse med en ekspropriationssag, idet der var tale om en udgift med direkte og umiddelbar tilknytning til en momsfritagen transaktion, jf. momslovens § 37, stk. 1, modsætningsvis, jf. den dagældende momslovens § 13, stk. 1, nr. 9.
Se også afsnit D.A.4.5.3 om salg af aktiver som led i en virksomhedsoverdragelse, afsnit D.A.11.1.3.2.3 om generalomkostninger og selskabsandele og afsnit D.A.11.1.3.2.4 om generalomkostninger og momsfri virksomhedsoverdragelse.
Det klagende selskab var moderselskab i en koncern, hvis hovedaktivitet var delt op mellem moderselskabets to datterselskaber. Moderselskabets egen momspligtige aktivitet bestod i managementydelser til datterselskaberne af begrænset omfang. Der blev ikke godkendt fradrag for momsen af rådgivningsydelserne i forbindelse med moderselskabets salg af 100 % af aktierne i det ene datterselskab. Landsskatteretten fandt, at de omhandlede udgifter direkte og umiddelbart kunne henføres til salget af aktierne, og at de ikke kunne anses for generalomkostninger for selskabets økonomiske virksomhed i sin helhed. Der var således en umiddelbar og direkte tilknytning mellem aktiesalget og de leverede tjenesteydelser, og omkostningerne hertil kunne ikke anses for at kunne medregnes til prisen for selskabets leveringer af administrationsydelser. Der var derfor ikke fradragsret for moms af omkostningerne efter ML § 37, stk. 1. Se præmis 71 i EF-domstolens dom i sagen C-29/08, AB SKF.
SKM2017.711.SR
Skatterådet bekræfter,
at Spørgers salg af en forsikring, der dækker pludselige uforudsete fejl på solgte biler er momsfri. Momsfritagelsen gælder både når forsikringsaftalen er indgået mellem bilkøberen og forsikringsselskabet med Spørger som formidler, og når forsikringsaftalen er indgået mellem Spørger og bilkøberen,
at Spørgers reparation af bilkøberens bil dækket af forsikringen, ikke skal anses som en leverance mod vederlag af momspligtige varer og ydelser til forsikringsselskabet, når forsikringsaftalen er indgået mellem Spørger og bilkøberen, og Spørger har genforsikret sig i et forsikringsselskab. Spørger har derfor ikke fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil,
at Spørger har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil omfattet af den almindelige reklamationsret, selv om Spørger har dækket sig af via et forsikringsselskab,
at Spørger ikke har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil dækket af forsikringen, hverken når Spørger har indgået forsikringsaftalen med bilkøberen, eller når forsikringsselskabet har indgået forsikringsaftalen med bilkøberen, og
at Spørger har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil omfattet af en udvidet reklamationsret, når Spørger har solgt bilen med udvidet reklamationsret uden særskilt betaling herfor.
SKM2014.376.SR Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger, der indgik i en fællesregistrering, havde fuld fradrag for den moms der belastede spørgers indkøb af porteføljeforvaltning, da udgifterne ud fra deres objektive indhold kunne henføres til transaktioner, der faldt uden for momslovens anvendelsesområde.
Skatterådet kunne ej heller bekræfte, at spørger istedet havde delvis fradrag.
Stadfæstet af Landsskatteretten i SKM2017.666.LSR
SKM2014.179.SR
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at indkøb og/eller leasing af synsprøveinstrumenter kunne anses for generalomkostninger således, at disse omkostninger kunne fradrages efter virksomhedens delvise fradragsret, jf. momslovens § 38,stk. 1.
Der blev blandt andet lagt vægt på, at udgifterne efter deres objektive indhold kunne henføres til en momsfritagen udgående transaktion.


text:
Overenskomstdækkede funktionærer kunne ikke anlægge sag om usaglig afskedigelse i medfør af funktionærlovens § 2 b ved de almindelige domstole
Højesteret har afsagt dom i en sag, som to overenskomstdækkede funktionærer havde anlagt ved de almindelige domstole vedrørende funktionærlovens § 2 b. Sagen blev afvist af Højesteret.
Sagen var anlagt af HK på vegne af to medlemmer, og sagen blev ført af Schebye Jacobsen.
De to funktionærer blev opsagt fra deres statslige arbejdsplads i 2001 under henvisning til besparelser. Funktionærerne var omfattet af Fællesoverenskomsten mellem Finansministeriet og STK. Overenskomsten indeholder en bestemmelse om, at sager om usaglig afskedigelse ” kan” føres ad fagretlig vej og afgøres ved faglig voldgift. Der blev afholdt forhandling imellem HK og arbejdspladsen i henhold til overenskomsten den 30. juli 2001, hvor HK forbeholdt sig at videreføre sagerne om opsigelsernes saglighed i medfør af funktionærlovens § 2 b.
Herefter overgik sagen til HK Forbundet, der begærede mægling afholdt i henhold til fællesoverenskomstens bestemmelser herom.
Der blev herefter afholdt mæglingsmøder den 16. oktober 2001 og den 17. juni 2002 under henvisning til fællesoverenskomstens § 26.
HK forbeholdt sig ret til at videreføre sagen i henhold til fællesoverenskomstens § 26.
I bemærkningerne til mæglingsmødereferat anførte HK, at man, for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der var forvaltningsretlige mangler (partshøring) samt opsigelsernes saglighed, forbeholdt sig ret til at videreføre de to spørgsmål til retslig/fag-retlig afgørelse.
Herefter blev der rejst krav over for arbejdsgiveren i henhold til funktionærlovens § 2 b og forvaltningslovens § 19.
Der blev udtaget stævning ved Byretten i Aalborg i februar 2003.
Sagerne ønskedes ført samlet ved de civile domstole, fordi man fandt det mest hensigtsmæssigt, at kravene blev behandlet samlet et sted.
Først i forbindelse med afgivelse af svarskrift blev der påstået afvisning vedrørende den del af kravet, der relaterede sig til funktionærlovens § 2 b. Dette skete under henvisning til, at det fremgik af fællesoverenskomstens § 26’s bestemmelser om beskyttelsen mod usaglig afskedigelse, at sådanne sager skulle føres ved faglig voldgift.
Byretten i Ålborg afsagde dom den 3. september 2003, hvorved denne del af sagen blev afvist fra de civile domstole.
Vestre Landsret afsagde tilsvarende dom i sagen den 18. februar 2004.
Herefter blev der indgivet begæring om 3. instansbevilling, hvilken begæring blev imødekommet af Procesbevillingsnævnet.
Højesteret karakteriserer den fagretlige tvistløsningsordning ved, at den enkelte arbejdstagers interesser varetages af den pågældendes fagforening. Uoverensstemmelser skal søges løst ved forhandling – først lokalt og derefter på centralt organisationsniveau – og tvister, som ikke løses ved forhandling, og som en af overenskomstparterne ønsker videreført, skal indbringes for en faglig voldgiftsret, jf. arbejdsretslovens § 22.
I den i sagen gældende fællesoverenskomst er der truffet aftale om en afskedigelsesprocedure i overensstemmelse med de sædvanlige principper for fagretlig tvistløsning.
I Højesterets afgørelse U2002.18H - der angik et overenskomstbaseret krav om en helt tilsvarende ordning - udtalte Højesteret, at ordningen for det enkelte medlem indebærer en retlig prøvelse, som må anses for retssikkerhedsmæssigt fuldt betryggende. Det fremgår endvidere af denne afgørelse, at afskedigelsesproceduren indebærer, at såvel fagforeningen som det enkelte medlem er bundet til at lade en afskedigelses saglighed bedømme ved faglig voldgift, medmindre der foreligger omstændigheder, som giver medlemmet ret til i medfør af arbejdsretslovens § 11, stk. 2 at få spørgsmålet behandlet ved de almindelige domstole.
Højesteret fandt, at afskedigelsesproceduren efter den gældende overenskomsts bestemmelse også omfatter ansatte, der er funktionærer i henhold til funktionærloven og dermed omfattet af funktionærlovens § 2 b. Efter Højesterets opfattelse forelå der ikke i sagen uoverensstemmelse om fortolkningen af funktionærlovens § 2 b, men alene tvist om afskedigelsernes saglighed. Det forhold, at godtgørelseskravene ikke blev støttet på overenskomsten, men på funktionærlovens § 2 b - der ikke ved aftale kan fraviges til skade for funktionæren - kan ikke i strid med den indgåede aftale om tvistløsning ved faglig voldgift give ret til indbringelse for domstolene. Højesteret henviser her til forarbejderne til funktionærlovens § 2 b.
Højesteret lagde herefter til grund, at de to af sagen omfattede medlemmer af HK kun ville kunne anlægge sag ved de almindelige domstole vedrørende krav om godtgørelse for usaglig afskedigelse, såfremt de kunne godtgøre, at HK havde valgt ikke at forfølge deres krav.
HK havde ikke opgivet at forfølge de to medlemmers krav, men valgt at lade kravene forfølge ved domstolene.
De to medlemmer havde derfor haft mulighed for at få deres krav prøvet, enten ved faglig voldgift eller – såfremt betingelserne herfor i arbejdsretslovens § 11, stk. 2 havde været opfyldt – ved de almindelige domstole.
Højesteret tiltræder derfor, at afvisning af domstolsbehandling af kravene ikke kan anses at indebære en krænkelse af den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1.
Herefter tiltrådte Højesteret, at de to medlemmer ikke havde ret til at få kravene vedrørende usaglig afskedigelse behandlet ved domstolene.
Højesteret anser også det enkelte medlem af en faglig organisation for bundet af en overenskomstbestemmelse om at lade en afskedigelses saglighed bedømme ved faglig voldgift, også selv om kravet støttes på ufravigelig præceptiv lovgivning – her funktionærlovens § 2 b – og altså ikke overenskomstens bestemmelser. Højesteret lader således i denne sag organisationsfuldmagten række til også at omfatte medlemmernes individuelle, lovbaserede krav og må derfor i øvrigt anse betingelserne for, at organisationerne også på medlemmets vegne har indgået en bindende voldgiftsaftale på dette punkt for at være opfyldt.
Konsekvensen af dommen er – blandt andet – den uhensigtsmæssige, at man fremover på det offentlige, overenskomstdækkede område i sager, der føres på det dobbelte retsgrundlag ( usaglighed og forvaltningsretlige mangler ), er nødsaget til at anlægge sagen i to fora, henholdsvis ved faglig voldgift og ved de almindelige domstole, hvilket vil medføre både fordyrelse og forlængelse af sagerne.
Opmærksomheden henledes iøvrigt på, at det indenfor LO/ DA’s område er anerkendt af overenskomstparterne, at en sag om usaglig afskedigelse også kan føres ved de almindelige domstole efter funktionærlovens § 2 b, uanset Hovedaftalens bestemmelser om behandling ved Afskedigelsesnævnet, hvis sagen fra starten føres i dette spor.
Højesterets dom er afsagt den 26. marts 2007 og kan rekvireres ved henvendelse til receptionist Birte Fisker
Spørgsmål i sagen kan rettes til advokat Ulla Jacobsen SJLaw@sjlaw.dk


text:
Højesteret har afsagt to nye domme om 120-sygedagsreglen - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Det følger af funktionærlovens § 5, stk. 2, at en arbejdsgiver og en medarbejder skriftligt kan aftale, at medarbejderen kan opsiges med en måneds varsel, såfremt den pågældende medarbejder inden for en periode af 12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i 120 dage. Opsigelsen skal ske i umiddelbar tilknytning til sygefraværet, og mens medarbejderen stadig er syg.
Søn- og helligdage indgik forholdsmæssigt i beregningen af sygedage
I den første sag skulle Højesteret tage stilling til, hvorvidt en virksomhed havde beregnet sygefraværet korrekt i et tilfælde, hvor medarbejderen havde været deltidssygemeldt i en del af sygeperioden. Medarbejderen arbejdede oprindelig 32 timer om ugen med 7½ time placeret hver mandag, tirsdag, onsdag og fredag samt 3 timer placeret hver anden lørdag. Da medarbejderen blev sygemeldt, startede hun ud med et fravær på 7 timer ugentligt, som blev placeret hver tirsdag. Senere steg sygefraværet til 16 timer om ugen, og den 1. september 2013 blev hun fuldtidssygemeldt. Den 29. november 2013 blev hun opsagt med henvisning til 120-sygedagsreglen. I forbindelse med deltidssygemeldingen beregnede arbejdsgiveren sygefraværet som et gennemsnit, således at det kendte sygefravær blev sat i forhold til den ugentlige arbejdstidsnorm. Herved indgik også søn- og helligdage samt andre arbejdsfri dage forholdsmæssigt i beregningen.
Ansat tilbød at genoptage arbejdet på deltid
Den anden sag omhandlede en medarbejder, der var fuldtidssygemeldt, men som havde tilbudt arbejdsgiver at genoptage arbejdet på deltid. Det afviste arbejdsgiveren med henvisning til driftsmæssige årsager. Spørgsmålet i relation til 120-sygedagesreglen var, om der ved beregningen af antallet af sygedage skulle tages hensyn til medarbejderens tilbud om at genoptage sit arbejde på deltid, således at kun en forholdsmæssig del af dagene i perioden fra tilbuddet om genoptagelse af arbejde på deltid og frem til en raskmelding skulle indgå i beregningen af antallet af sygedage. Derudover var det et spørgsmål i sagen, om medarbejderen kunne kræve godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b på grund af usaglig opsigelse.
Kun faktisk fravær skal medregnes
I den første sag fastslår Højesteret helt overordnet, at det alene er det faktiske fravær, som kan medregnes, når antallet af sygedage skal beregnes for deltidssygemeldte.
For så vidt angår beregning af sygedage i forhold til deltidssygemeldte, udtaler Højesteret, at skønnet "faktisk fraværstid" for søn- og helligdage samt andre arbejdsfri dage ikke kan indgå i beregningen af de 120 sygedage. Ved en deltidssygemelding kan derfor alene det faktiske fravær medregnes som sygefravær, og det er uanset, om fraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage.
Arbejdsgiveren kunne derfor ikke foretage en gennemsnitsberegning af sygefraværet, men måtte tage udgangspunkt i det faktiske fravær på henholdsvis en og to dage om ugen i de uger, hvor medarbejderen var deltidssygemeldt. Da det ikke var sket, var sygefraværet ikke opgjort korrekt, og betingelserne for at opsige medarbejderen efter funktionærlovens § 5, stk. 2, derfor ikke opfyldt.
Ansats tilbud om deltid har ikke indflydelse på beregning af sygedage
I den anden sag udtalte Højesteret, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en medarbejder, som er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Medarbejderens tilbud herom vil derfor heller ikke have nogen indflydelse på beregningen af antallet af sygedage. Sygedagene i en periode, hvor medarbejdere har tilbudt at arbejde på deltid, skal derfor medregnes fuldt ud ved opgørelsen.
Højesteret bemærker endvidere, at en opsigelse almindeligvis må anses for rimeligt begrundet, når den sker med henvisning til 120-sygedagsreglen. Således skal der ganske særlige omstændigheder til, før en opsigelse begrundet i funktionærlovens § 5, stk. 2, vil kunne udløse en godtgørelse efter lovens § 2 b. Sådanne omstændigheder fandtes ikke i den konkrete sag. Det er i overensstemmelse med tidligere praksis fra Højesteret.
En brik til forståelsen
Det er ikke første gang, at domstolene har skullet tage stilling til, hvordan de 120 sygedage, skal beregnes i relation til deltidssygemeldte efter funktionærlovens § 5, stk. 2. Således har Højesteret blandt andet tidligere udtalt, at deltidssygemeldte medarbejderes hele arbejdsdage ikke kan medregnes ved opgørelsen af de 120 sygedage, og at sygefravær en del af en dag skal medregnes i de 120 sygedage med den faktiske fraværstid.
Afgørelsen er dog interessant, idet Højesteret ikke tidligere har haft anledning til at tage stilling til, i hvilket omfang deltidssygemeldte medarbejderes arbejdsfri dage skal indgå i beregningen af antallet af sygedage, herunder om man kan lave en gennemsnitsberegning i relation til arbejdsfrie dage. Højesteret bekræfter, at man ikke kan lave en gennemsnitsberegning, og at det i forbindelse med en deltidssygemelding kun er de dage, hvor medarbejderen er fraværende på grund af sygdom, som kan medregnes ved opgørelsen af antallet af sygedage i forbindelse med en deltidssygemelding. Det gælder, uanset om fraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage.
Det fremgår af den sidste Højesterets dom, at hvis en fuldtidssygemeldt medarbejder har tilbudt at genoptage arbejde på deltid, og arbejdsgiver ikke accepterer det, så skal fraværet fortsat beregnes som hele sygedage.
Du kan læse de to domme her:
Højesterets dom afsagt onsdag den 22. november 2017 - sag 44/2017