text:
Højesteret Dom i Irak-sagen
Dom i Irak-sagen
Den 17. marts 2010
Højesteret har i dag afsagt dom i sagen om lovligheden af den danske deltagelse i Irak-krigen. Sagen om Irak-krigen er ført mod statsministeren af en række borgere, hvoraf en del er repræsenteret af Grundlovskomitéen 2003 vedrørende Irak-krigen. Det er sagsøgernes opfattelse, at Folketingets beslutning af 21. marts 2003 om Danmarks deltagelse i den militære indsats i Irak er i strid med grundloven og folkeretten.
Landsretten afviste at realitetsbehandle sagen.
Højesteret fastslog – ligesom landsretten – at sagsøgerne ikke har en sådan retlig interesse i sagen, at de har søgsmålsret. Sagen skal dermed ikke hjemvises til landsretten til realitetsbehandling.
Ved Højesterets behandling af sagen deltog 9 dommere. Dommen er enstemmig.
Ved beslutning af 21. marts 2003 om dansk militær deltagelse i en multinational indsats i Irak gav Folketinget i henhold til grundlovens § 19, stk. 2, samtykke til, at en dansk militærstyrke blev stillet til rådighed for en multinational, amerikansk ledet indsats, der med militære magtmidler skulle gennemtvinge irakisk efterlevelse af landets nedrustningsforpligtelser som fastlagt i resolutioner vedtaget af FN’s Sikkerhedsråd.
Sagen er indbragt for domstolene med den principale påstand, at Folketingets beslutning af 21. marts 2003 strider mod grundloven. Appellanterne har herved henvist til stk. 2 i grundlovens § 19, hvori det hedder:
”§ 19. Kongen handler på rigets vegne i mellemfolkelige anliggender. Uden folketingets samtykke kan han dog ikke foretage nogen handling, der forøger eller indskrænker rigets område, eller indgå nogen forpligtelse, til hvis opfyldelse folketingets medvirken er nødvendig, eller som i øvrigt er af større betydning…
Stk. 2. Bortset fra forsvar mod væbnet angreb på riget eller danske styrker kan kongen ikke uden folketingets samtykke anvende militære magtmidler mod nogen fremmed stat…
Stk. 3. Folketinget vælger af sin midte et udenrigspolitisk nævn, med hvilket regeringen rådfører sig forud for enhver beslutning af større udenrigspolitisk rækkevidde…”
Det er appellanternes opfattelse, at krigen mod Irak i foråret 2003 var ulovlig efter folkeretten, da den ikke var dækket af en bemyndigelse fra FN’s Sikkerhedsråd eller på anden måde hjemlet i folkeretten, og at Folketingets beslutning af 21. marts 2003 derfor var i strid med grundlovens § 19, stk. 2. Efter appellanternes opfattelse følger det nemlig af forarbejderne til § 19, stk. 2, at bestemmelsen skal forstås på den måde, at der kun kan træffes beslutning om anvendelse af militære magtmidler mod en fremmed stat, hvis en sådan beslutning er dækket af en FN-bemyndigelse eller på andet grundlag lovlig efter folkeretten, som på dette punkt er tillagt grundlovskraft.
Sagen er endvidere indbragt for domstolene med den subsidiære påstand, at beslutningen om at stille danske militære styrker til rådighed for en multinational indsats i Irak under USA’s centralkommando indebar en suverænitetsafgivelse i strid med grundloven, jf. herved § 20, hvori det hedder:
”§ 20. Beføjelser, som efter denne grundlov tilkommer rigets myndigheder, kan ved lov i nærmere bestemt omfang overlades til mellemfolkelige myndigheder, der er oprettet ved gensidig overenskomst med andre stater til fremme af mellemfolkelig retsorden og samarbejde.
Stk. 2. Til vedtagelse af lovforslag herom kræves et flertal på fem sjettedele af folketingets medlemmer...”
Det er appellanternes opfattelse, at der er sket en uddelegering af forsvarschefens kommando over de udsendte styrker til den udenlandske chef for den samlede operation, at dette har indebåret en suverænitetsafgivelse, og at det er sket i strid med grundloven.
Landsretten har afvist sagen fra domstolene med henvisning til, at appellanterne ikke har fornøden retlig interesse i at få deres påstande taget under pådømmelse. For Højesteret drejer sagen sig således om, hvorvidt der er grundlag for at ophæve landsrettens dom og sende sagen tilbage til landsretten med henblik på dennes stillingtagen til påstandene om grundlovsbrud.
Højesteret udtaler herom, at en stillingtagen til påstandene ingen betydning har for nogen appellants retsstilling i nogen henseende; der foreligger ikke nogen konkret retlig tvist, som vil blive afgjort ved at tage påstandene under pådømmelse. Det må endvidere lægges til grund, at ingen af appellanterne er særligt eller anderledes berørt af folketingsbeslutningen og udsendelsen af militære styrker til Irak i 2003 end befolkningen i almindelighed.
Det anførte gælder også for Johan Mortensen Kirkmands vedkommende, selv om han har lidt et alvorligt personligt tab ved, at hans søn, premierløjtnant Bjarke Olsen Kirkmand, under militærtjeneste i Irak i oktober 2005 blev dræbt af en vejsidebombe. Bjarke Olsen Kirkmand blev ikke udsendt til Irak på grundlag af folketingsbeslutningen af 21. marts 2003. Han deltog fra den 1. august 2005 på grundlag af FN’s Sikkerhedsråds resolution af 8. juni 2004 og Folketingets beslutning af 31. maj 2005 i henhold til en aftale af 26. juni 2005 om frivillig militærtjeneste i Irak.
Appellanterne opfylder således ikke dansk rets almindelige krav til søgsmålskompetence, hvorefter de skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en konkret retstvist.
Spørgsmålet er herefter, om der er grundlag for alligevel – ligesom det skete i Højesterets dom af 12. august 1996 om søgsmålskompetence vedrørende Maastricht-traktaten (UfR 1996 s. 1300) – at give appellanterne adgang til at få en realitetsprøvelse af deres påstande.
Den særegne og alvorlige karakter af beslutninger om anvendelse af militære magtmidler efter grundlovens § 19, stk. 2, kan for så vidt tale for at anse en sådan beslutning for i sig selv at være af indgribende betydning for befolkningen i almindelighed. Heroverfor står imidlertid, at der er tale om en beslutning på det udenrigspolitiske område, hvor regeringen i grundloven er tillagt den umiddelbare kompetence til at handle på rigets vegne.
Det foreliggende tilfælde angår en beslutning om et dansk styrkebidrag omfattende en ubåd, en korvet, et lægehold samt stabs- og forbindelsespersonel, i alt ca. 200 mand, som led i en indsats i Irak med en samlet styrke på ca. 300.000 mand. Beslutningen indebar ikke retlige pligter for danske borgere i almindelighed, og appellanterne har da heller ikke gjort gældende, at søgsmålet har til formål at blive frigjort fra sådanne pligter.
Efter appellanternes opfattelse er den danske befolkning påvirket derved, at den danske deltagelse i den militære indsats medførte en forringelse af Danmarks internationale anseelse, en forøget terrortrussel og en aktivering af krig som skærpende omstændighed i en række straffelovsbestemmelser og som force majeure-grund på det civilretlige område. Højesteret finder, at disse forhold ikke i sig selv kan føre til, at beslutningen om at udsende danske styrker til Irak – i relation til spørgsmålet om søgsmålsret – kan anses for at være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.
Appellanterne har særlig gjort gældende, at det ved afgørelsen af, om der bør gives dem søgsmålsret vedrørende påstandene om grundlovsbrud, må tillægges betydning, om der foreligger en uklarhed om forståelsen og anvendelsen af grundloven, som søgsmålet kan bidrage til at afklare.
Hertil bemærker Højesteret, at der ikke foreligger nogen særlig uklarhed om forståelsen af grundlovens § 19, stk. 2, i overensstemmelse med ordlyden som en procedureregel, der regulerer forholdet mellem regering og folketing. En forståelse som hævdet af appellanterne ville indebære, at Danmark i 1953 skulle have overladt det til FN’s Sikkerhedsråd – med vetoret for de permanente medlemmer – at afgøre, om Danmark uden for folkeretligt anerkendte situationer ville kunne anvende militære magtmidler. En sådan forståelse ville også stride mod den grundlæggende ordning i dansk ret af forholdet mellem national ret og international ret, hvorefter folkeretten ikke har grundlovskraft.
Højesteret bemærker endvidere, at der ikke er nogen særlig uklarhed om, at der ikke foreligger overladelse af beføjelser i grundlovens forstand ved udsendelse af danske militære styrker til deltagelse i internationale operationer under ledelse af en chef fra et andet land, når sådan udsendelse sker til anvendelse i overensstemmelse med et her i landet vedtaget mandat og under dansk kommando til sikring heraf, således at det alene er den operative kontrol inden for disse rammer, der er delegeret til en udenlandsk chef, jf. herved § 12, stk. 1, i lov nr. 122 af 27. februar 2001 om forsvarets formål, opgaver og organisation mv.
På denne baggrund – og da Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6 om retten til en retfærdig rettergang ikke giver en part, som ikke har retlig interesse deri, krav på at få en anlagt sag afgjort i realiteten – finder Højesteret, at der ikke er grundlag for, at domstolene tager appellanternes påstande om, at der er handlet i strid med grundloven, under pådømmelse.
Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom om afvisning.
Efter sagens særlige karakter finder Højesteret, at sagens omkostninger bør ophæves for landsret og for Højesteret. Vedrørende landsrettens afgørelse om at pålægge Grundlovskomitéen som mandatar at betale sagsomkostninger bemærker Højesteret, at i et tilfælde som det foreliggende, hvor alle sagsøgere/appellanter har fri proces uden begrænsninger, dækker fri proces-bevillingen også i den situation, at sagsøgerne/appellanterne indgår som mandanter i et mandatarforhold.
Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til nogen anden part eller statskassen.
Sidst opdateret: 17-03-2010


text:
Højesteret - Lejernyt - Lejerforening Fyn
Højesteret fandt, at vilkåret reelt var en forhøjelse af den købesum, som andelsboligforeningen skulle betale, i forhold til den købesum, som ejeren af ejendommen kunne opnå ved salg til anden side. Vilkåret var derfor i strid med lejelovens regler om tilbudspligt, hvorfor andelsboligforeningen ikke var bundet heraf.. [læs mere]
Kilde: Højesteret BS-12669/2018 dom afsagt 16.01.2019
OPHÆVELSE AF LEJEMÅL VAR UBERETTIGET UDTALTE HØJESTERET
Højesteret udtalte, at den grove vold udøvet mod en anden beboer i området udgjorde en misligholdelse af en sådan grovhed, at boligforeningen som udgangspunkt havde ret til at ophæve lejemålet. Efter en samlet bedømmelse af misligholdelsens karakter og A’s forhold fandt Højesteret ligesom boligretten, at ophævelsen af lejemålet ikke stod i rimeligt forhold til misligholdelsen. Ophævelsen var derfor uberettiget. Landsretten var nået til et andet resultat. [Læs mere]
Kilde: Højesteret sag BS-1328/2018 - dom afsagt den 13. november 2018
UDLEJNINGSEJENDOM ÆNDREDE IKKE STATUS VED FRASALG AF 6 BEBOELSESLEJLIGHEDER
Højesteret bemærkede, at boligreguleringsloven efter sin ordlyd og forarbejderne må forstås således, at det afgørende for ejendommens status er forholdene den 1. januar 1995. Det forhold, at ejendommen efter et frasalg i 2011 ikke længere indgik i et driftsfællesskab med en række andre ejendomme, indebar derfor ikke, at ejendommen nu måtte anses som en småejendom.[læs mere]
Kilde: Højesteret sagsnr. 246/2017 afgørelse af 08.05.2018
FRIST FOR KORREKTION AF VARMEREGNSKAB I ALMENLEJELOVEN?
Højesteret fastslog at fejlfordeling af varmeudgifter kunne korrigeres efter udløbet af almenlejelovens frist for udsendelse af varmeregnskabet. Landsretten var nået til samme resultat.
Højesteret bemærkede, at fristen i lejeloven for skriftlig meddelelse til lejerne om fejlagtig udgiftfordeling i varmeregnskabet er den samme som fristen for det oprindelige varmregnskab ikke findes i almenlejeloven. [læs mere]
Kilde: Højesterets dom i sag 142/2017 afsagt 22.05.2018
Højesterets flertal fastslog, at ugyldighedsvirkningen af, at udlejerne ikke havde opfyldt deres orienteringspligt forud for den første udlejning med lejefastsættelse efter § 5, stk. 2, ikke kunne udstrækkes til også at omfatte lejefastsættelsen ved efterfølgende udlejninger af de pågældende lejemål. Højesterets flertal gav derfor udlejerne medhold.[læs mere]
Kilde: Dom afsagt den 21. september 2016 i sag 271/2015 og sag 278/2015

matches: Højesteret Højesteret HØJESTERET Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
AB i krise | Foreningen af andelsboligforeninger i krise
AB i krise
Foreningen af andelsboligforeninger i krise
ForsideForeninger
2000, Bangsbohus
2000, Duegården
2000, Thurøvej 10-12
3000, Stenstræde
4700, Grønlandsvej 17-19
4760, Havnehaven Etape II
8541, Engskoven
9500, Doktorparken
2000, Hostrups Have
AB Klostergården i Københavns Huslejenævn (nyt nederst)
Efter salget af A/B Klostergårdens ejendom den 1. december 2015 blev de tidligere andelshaverne lejere. En del af lejerne, samlet i den oprindelige interesseforening, forhandlede gennem nogle måneder med den nye ejer om fastsættelsen af husleje og andre betingelser. Andre andelshavere indbragte udlejerens huslejekrav for Københavns Huslejenævn. Sagen i huslejenævnet kan følges her.
Som udgangspunkt gælder lejelovens regler, hvis ejer og lejere ikke kan blive enige.
Andelsboligforeningslovens § 4 og vilkår i lejeforhold, der stiftes i medfør af bestemmelsen. Af Kristian Graven Nielsen og Hans Henrik Edlund.
Udlejerens advokat er den kendte andelsboligadvokat Allan Thomsen, Nielsen & Thomsen, senere hansen thomsen_, der bl.a. er advokat for Nykredit og medlem af Nykredits repræsentantskab. Advokaten har også tæt samarbejde med ABF, Andelsboligforeningernes Fællesrepræsentation. Nykredit har stor interesse i udfaldet af denne sag, da Nykredit har overbelånt mange hundrede andelsboligforeninger i hele landet og påført sig selv risikofyldte swapaftaler. Nu skal Nykredit nok vise andelshaverne hvordan de vil blive behandlet, hvis de opløser foreningen, erklærer den insolvent og indgiver konkursbegæring.
Advokat Kasper Westberg, Elmann Advokatpartnerselskab, som bl.a. fik kendt Skifteretten i København inhabil i Højesteret for dens udstrakte hjælp til den finansielle sektor og dens advokater, er advokat for familien Sebbelov.
Følg sagen i huslejenævnet her – nyeste dokumenter er nederst. Klik og hent.
Advokat Kasper Westbergs klage til huslejenævnet med bilag 1 – 4, på vegne af familien Sebbelov
Advokat Allan Thomsens indlæg til huslejenævnet
Kasper Westbergs indlæg til huslejenævnet
Allan Thomsens indlæg
Kasper Westbergs indlæg
Bilag: Østre Landsrets kendelse 20. juni 2014
Allan Thomsen skriver til Huslejenævnet
Interesseforeningen opgiver at forhandle med udlejer og indgiver klage til Huslejenævnet (ved Lind Advokater)
Huslejenævnet skriver til Kasper Westberg og Ole Otteslev
Indsigelse mod parkeringskontrol fra en beboer
Kasper Westberg skriver til Huslejenævnet, at udlejers forsatte opkrævning af leje i strid med lejelovgivningen vil blive politianmeldt
Interesseforeningens advokat skriver til Huslejenævnet
Københavns Huslejenævn afgør at 4 af de tidligere andelshavere i den konkursramte forening skal betale omkostningsbestemt husleje
Thylandergruppens advokat, Allan Thomsen anker Huslejenævnets afgørelse. Bemærk især henvisningerne til Niels Grubbes foredrag i Dansk Selskab for Boligret
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 8. marts 2017 af admin.	HØJESTERETSSAG – HVORNÅR BLIVER ANDELSHAVERNE LEJERE NÅR ANDELSBOLIGFORENINGEN ER OPLØST OG GÅET KONKURS?
Spørgsmålet om, på hvilket tidspunkt andelshavere i en opløst andelsboligforening under konkursbehandling bliver lejere, behandles af Højesteret fredag den 8. september 2017 af 7 dommere
Hvornår bliver andelshaverne lejere? Er det når konkursdekretet er afsagt og konkursen er endelig? Eller er det når kurator i konkursboet har solgt ejendommen?
I al sin enkelhed drejer sagen sig om, at den finansielle sektor forsøger at opkræve en høj boligafgift fra de tidligere andelshavere så længe som muligt.
Følg med i sagen på denne hjemmeside. Nyeste dokumenter først.
21. februar 2017 – Kurator Bo Lauritzen sender sit første processkrift
Bo Lauritzens processkrift A
12. januar 2017 – Telefonmøde mellem Højesteret og sagens parter
Udskrift af Højesterets anke- og kæremålsudvalgs retsbog
2. november 2016 – Højesteret skriver til kurator Bo Lauritsen
Brev fra Højesteret til Bo Lauritzen
1. november 2016 – Kasper Westbergs ankestævning med bilag
Kasper Westbergs ankestævning
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 21. februar 2017 af admin.	SKØN OVER OMFANGET AF NYKREDITS SWAP
Nykredit har de seneste år foretaget hensættelser til imødegåelse af tab på swap i andelsboligsektoren på omkring 6 mia. kr. Der findes ikke nogen samlet opgørelse over Nykredits swap i sektoren. Swap (med løbetid på 30 år + forlængelse) indgår i finansieringen i de fleste nystiftede andelsboligforeninger fra omkring 2005 og frem. Datagrundlaget er spinkelt og der er ingen offentlig interesse i at få omfanget eller karakteren af Nykredits swap afdækket. Finansielle nøgleoplysninger fra andelsboligforeningernes regnskaber er belagt med tavshedspligt og er utilgængelige. I forbindelse med en eventuel børsintroduktion må det forventes, at investorer vil efterspørge oplysninger om Nykredits risiko på swap i andelsboligsektoren.
Nedenfor er omfanget af Nykredits swap i andelsboligsektoren skønnet til nominelt 20 mia. kr., med en aktuel markedsværdi på 18 mia. kr. Den samlede overbelåning i relation hertil er skønnet til 6 mia. kr. Samlet hensættelsesbehov anslås til 24 mia. kr. – omkring 4 gange så meget som Nykredits aktuelle hensættelser.
Antagelig vedrører Nykredits hensættelser til swap udelukkende foreninger med engagementer over 50 mio. kr. Dermed går alle små andelsboligforeninger under radaren.
Et konkret eksempel – AB Skovlunden, Esbjerg
AB Skovlunden i Esbjerg er en lille nybygget (2008) andelsboligforening med 22 boliger. Husene blev købt som nye for 52 mio. kr. Andelshaverne indskød 13 mio. kr. og Nykredit Realkredit stillede med 39 mio. kr. Desuden solgte Nykredit Bank foreningen en rentesikring i form af en swap med rentetrappe. Markedsværdien af swapaftalen er pt. -35 mio. kr., set fra andelsboligforeningens side.
Andelsboligforeningen har dermed aktuelt en gæld til Nykredit på 74 mio. kr. (39 mio. i realkreditlån + 35 mio. kr. i swap). Den offentlige vurdering er på 33 mio. kr. En realistisk salgspris for husene, sammenlignet med tilsvarende huse i Esbjerg, er 25-27 mio. kr. De 2.341 m2 byggeri blev i 2008 købt for 22.200 kr./m2. Den gennemsnitlige salgspris pr. m2 i Esbjerg har aldrig været over 11.000 kr./m2, jf. www.boliga.dk.
Som følge af dødsfald står 3-4 boliger tomme. De resterende andelshavere har ikke råd til at betale for de tomme boliger og foreningen har ikke kunnet opnå en tilfredsstillende aftale med Nykredit. Man har derfor skiftet bankforbindelse, vedtaget at andele kan leveres tilbage til foreningen med 5 måneders varsel og besluttet at nedsætte boligafgiften til stiftelsestidspunktets. Andelshaverne indbetaler deres boligafgift til banken, foreningen afholder sine udgifter på normal vis og overfører kvartalsvis retstbeløbet til foreningens konto i Nykredit Bank.
Som følge af den bundløse gæld anser andelshaverne deres indskud på 13 mio. kr. for tabt. I tilfælde af foreningens konkurs kan Nykredits potentielle tab (swap + overbelåning) anslås til 47 mio kr. (35 mio. kr. + (39-27) mio. kr.). Tabet for Nykredit er 2,1 mio. kr. pr. bolig i denne forening.
Det samlede tab i tilfælde af konkurs for andelshavere, realkredit og bank er tilsammen 60 mio. kr. på et byggeri til en værdi omkring 27 mio. kr.
Hvad ved vi om omfanget af swap og nødlidende andelsboligforeninger?
Ministeren for By, Bolig og Landdistrikter har oplyst, at andelsboligsektoren består af ca. 9.000 foreninger. Heraf har 951 foreninger med 21.422 boliger en gæld, som overstiger den offentlige vurdering. Foreningerne, der i gennemsnit har 22,5 boliger, er altovervejende stiftet efter 2000. Knap 70% af boligerne ligger i provinsen. (Svar på spørgsmål 34, BYB, alm. del, 27. maj 2015).
”Med flere end 3.000 andelsboligforeninger tegner Nykredit sig for omkring 40 pct. af lånemarkedet til andelsboliger, og ifølge Karsten Knudsen er der ydet swap-lån til omkring 750 foreninger for sammenlagt flere mia. kr.”. (Jyllands-Posten 13. januar 2012).
Andelsboligsektoren har realkreditlån for ca. 100 mia. kr. Cirka 25 mia. kr. har tilknyttet en renteswap. (Teknisk gennemgang i Folketingets By- og Boligudvalg, 13. november 2012).
Hvad kan vi beregne eller anslå om omfanget af Nykredits swap ud fra de foreliggende data?
Hvis Nykredit har 750 andelsboligforeninger med swap og anvendes gennemsnitsstørrelsen på 22,5 boliger pr. forening, er der tilsammen 16.875 boliger i foreninger med swap og Nykredit som kreditor.
Der er 951 insolvente foreninger, jf. svaret til BYB. Det svarer til, at Nykredit har finansieret 78,8% af de insolvente foreninger. For nemheds skyld: 80 %.
Ministeren for By, Bolig og Landdistrikter har oplyst, at der er swap for 25 mia. kr. i andelsbolig-sektoren. Alt andet lige antages Nykredit at have 80% heraf. Det svarer til 20 mia. kr. Der er et 1:1 forhold mellem et realkreditlån og en swapaftale. Til et realkreditlån på 288 mio. kr. hører en swap på 288 mio. kr. (Der ses bort fra asymetri mellem swap og lån i år 20 til 30).
Markedsværdien af Nykredits swap (der varierer med renten) er som følge af rentefaldet pt. omkring 0,9 x realkreditlånet (0,9 x 20 mia. kr. = 18 mia. kr.).
Vi ved også, at der er en tæt relation mellem overbelåning og forekomsten af swap i andelsbolig-sektoren. Overbelåningen anslås til 30% af beløbet til realkreditbelåning, hvilket giver anslået 6 mia. kr.
Nykredits potentielle tab
Risikoen ved overbelåning bæres af Nykredits Realkredit. Risikoen ved swap bæres af Nykredit Bank.
Nykredits potentielle tab, hvis alle andelsboligforeningerne med swap gik konkurs, ville være 18 mia. kr. i swap og 6 mia. kr. i overbelåning, i alt 24 mia. kr., svarende til et gennemsnitligt tab på 1,4 mio. kr. pr. andelsbolig.
Foreningernes samlede gæld til Nykredit
Foreningernes samlede gæld til Nykredit kan opgøres til 20 mia. kr. i realkreditlån plus 18 mia. kr. fra swap, i alt 38 mia. kr.
For alle foreninger med swap kan der utvivlsomt konstateres OIV – objektiv indikation for værdiforringelse.
Hovedparten af foreningerne er nybyggede og ligger i provinsen, hvor det for tiden er utænkeligt, at der skulle opstå boligbobler. Boligerne blev solgt som andelsboligforeninger og køberne var ofte ældre mennesker, der ønskede en ny bolig i ét plan, uden individuelle vedligeholdelsesforpligtelser. Der er nu gået cirka 10 år efter stiftelsen og den demografiske komponent gør sig gældende. Andelshaverne er blevet ældre og dør. Foreningerne kan ikke sælge de ledige andele, da boligerne i forhold til det lokale ejendomsmarked er for dyre. Det samme er boligafgiften (huslejen). De står derfor tomme. De resterende andelshavere har ikke midler til at betale for de tomme boliger. Det ville også være økonomisk ufornuftigt, givet den økonomiske afgrund andelshaverne kigger ned i, jf. eksemplet med AB Skovlunden. Mange foreninger er allerede i samme situation som AB Skovlunden. Erhvervs- og Vækstminister Troels Lund Poulsen har nedsat et udvalg, der skal modernisere ejerlejlighedsloven. Formålet er at konvertere Nykredits swaprisiko til gæld for købere af andele, der omdannes til ejerlejligheder. Pdf: Skøn over omfanget af Nykredits swap i andelsboligsektoren
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 30. september 2016 af admin.	Thylandergruppen, advokat Allan Thomsen og Datea A/S meldt til politiet
En af lejerne i Klostergården, Lars-Erik Sebbelov, har politianmeldt Thylander Gruppen, advokat Allan Thomsen og Datea A/S.
Københavns Huslejenævn agter at fastsætte huslejen svarende til den omkostningsbestemte husleje. På trods heraf opkræver Thylander Gruppen bevidst en højere leje end loven foreskriver hos de tidligere andelshavere.
Link: https://www.retsinformation.dk/forms/r0710.aspx?id=173134
Læs politianmeldelsen, huslejenævnets meddelelse og advokat Allan Thomsens afvisning nedenfor.
Politianmeldelse af TG Partners, Datea A/S og advokat Allan Thomsen for grov, vedholdende og forsætlig overtrædelse af Lejeloven – (stavefejl rettet), dateret 6. september 2016
Huslejenævnets skrivelse af 17. juni 2016 vedrørende fastsættelse af omkostningbestemt leje, for så vidt angår TG Partners V PS’s ejendom Klostergaarden på Østerbro
Advokat Allan Thomsen afvisende svar til Huslejenævnet dateret den 15. august 2016
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 6. september 2016 af admin.	ANDELSHAVERNE FANDT IKKE PÅ LOKKELÅN
Kronik i Berlingske mandag den 30. maj 2016
Af Niels Bjørnstrup og Irene Elise Larsen
Godt kredithåndværk kan redde andelsboligforeninger fra konkurs. Der har været et usundt rådgivningsmiljø, hvor få rådgivere og banker så, at der var meget store penge at tjene ved udlån, ligesom visse rådgivere har tjent mange penge ved at rådgive.
Efter at Højesteret for nylig afsagde kendelse, hvorved andelsboligforeningen Duegården får lov til at gå konkurs, har Nykredit, Realkreditrådet, den finansielle sektors advokater og mange andre været ude i pressen og fortælle om, hvor uretfærdigt det er, at man bare kan løbe fra regningen, og hvor dyrt det nu bliver for de lovlydige andelsboligforeninger, som betaler deres kreditorer til tiden.
Der har allerede været krav fremme om, at loven må ændres, så andelshavere, som ikke vil betale regningen, må flytte. Der har også været skrevet meget om, hvor nemt det er at sælge lejligheder i selv dybt forgældede foreninger, så hvor stort kan problemet egentlig være for disse forkælede foreninger, hvor beboerne nu vil være lejere? Lad os starte med det sidste først. Det er korrekt, at selv i dybt forgældede foreninger i Københavnsområdet kan man sælge lejligheder.
Det siger dog ikke noget om foreningernes mulighed for at overleve på sigt, men blot hvor desperate folk er for at få et sted at bo. Disse foreninger har underskud år efter år og en gæld, der bare stiger og stiger. Det kan kun hænge sammen, fordi der ikke bruges tilstrækkeligt med penge på vedligeholdelse, og fordi kreditorerne lader stå til. Indtil videre.
Men på et tidspunkt skal regningen betales, og her er svaret: stigende boligafgift. Det er vel at mærke for lejligheder, der i forvejen er dyrere at bo i og i dårlig stand. Folk køber altså disse lejligheder af nød og ikke, fordi det er et bæredygtigt projekt.
I AbiKrise har vi gjort os ulejligheden at undersøge, hvordan det kunne gå så galt, og alt tyder på, at man skal kigge på stiftelsen af foreningerne. De foreninger, der i dag er nødlidende, har aldrig haft nogen positiv egenkapital. Nogle banker førte en hasarderet udlånspolitik ved at finansiere foreninger, uden at der blev betalt indskud, uden at sikre sig, at foreningerne havde en sund driftsøkonomi fra starten, uden at sikre sig, at foreningerne var i stand til at afvikle gæld og ved at udstyre foreningerne med finansielle aftaler, der som udgangspunkt gjorde det muligt at få en driftsøkonomi til at hænge sammen – men kun i det første år.
Vi må minde om, at det ikke er andelshaverne, der har fundet på swaplån eller lokkelån. Det er ikke andelshaverne, der har efterspurgt et uigennemskueligt produkt med en skjult milliongevinst til kreditor up front og med en afvikling, hvor man betaler renter af en gæld, der ikke længere findes. Det er ikke andelshaverne, der ikke overholdt Bekendtgørelse om realkreditinstitutters værdiansættelse og låneudmåling. Regler der skulle sikre, at kreditforeningen altid kunne få sine penge igen uanset, om en andelsboligforening gik konkurs, idet bekendtgørelsen foreskriver, at belåning skal ske ud fra huslejeindtægter på lejelovsvilkår.
Det vil sige, at hvis en andelsboligforening går konkurs, lider kreditforeningen intet tab. Hvis man altså følger reglerne.
For at sætte tingene i perspektiv gennemgår vi stiftelsesgrundlaget i Duegården. I gennemsnit indbetalte hver andelshaver seks kr. pr. kvadratmeter som indskud. Det vil sige, at for en lejlighed på 100 kvadratmeter skulle en kommende andelshaver betale 600 kr.
Af det samlede lånebehov på knap 378 millioner kr. indskød andelshaverne mindre end 0,1 procent. Der var afsat 23,50 kr. til vedligeholdelse pr. kvadratmeter pr. år. Grundejernes Investeringsfonds satser for vedligeholdelsesmæssige hensættelser var i samme år 144 kr. Ejendommen blev realkreditbelånt for 288 millioner kr. hvilket svarer til en belåning på 185 procent i forhold til det tilladte eller en overbelåning på 132 millioner kr.
Nykredit Bank udstedte en swapaftale oven på realkreditlånet, der ikke afvikles i samme hast som realkreditlånet, hvilket bevirker, at når gælden skulle afvikles ville den effektive rente stige løbende fra 6,1 procent til over 20 procent om året.
Swapaftalen er således ikke det rentesikringsprodukt, det er solgt som. En detalje, Nykredit vist havde glemt at fortælle andelshaverne.
På toppen af det hele var der ingen personlig hæftelse for noget af gælden for andelshaverne.
Det siger sig selv, at Nykredit har udstedt lån uden nogen reel sikkerhed udover en overbelånt ejendom. Andelshaveres rådgiver sagde god for handlen, og med en blåstempling fra Nykredit var forventningen, at økonomien var i orden, og reglerne blev fulgt. For hvis man ikke kan stole på sin rådgiver og bankforbindelse, hvem kan man så stole på? Med et meget lille indskud og uden personlig hæftelse var det ikke andelshaverne, der tog en risiko. Med en bevidst overbelåning og uigennemskuelige finansielle produkter var det Nykredit der tog den store risiko. Denne risiko har Nykredit i en længere periode forsøgt at kaste fra sig ved at modsætte sig en konkurs og ved ikke at involvere sig i reelle forhandlinger om genopretning af foreningens økonomi.
Når denne strategi har vist sig ikke at lykkes, trues i stedet med stigende bidragssatser og dyrere lån som følge af Duegårdens konkurs. Man kunne i stedet have en forventning om, at man fra långivers side vendte tilbage til mere traditionel og fornuftig långivning og fremadrettet krævede egenkapital, indskud og personlig hæftelse ved udlån til andelsboligforeninger. Det er vist det, der kaldes »kredithåndværk«. Der har været et usundt rådgivningsmiljø omkring stiftelser, hvor få rådgivere og banker så, at der var meget store penge at tjene ved udlån, ligesom visse rådgivere har tjent mange penge ved at rådgive. Man kan sætte spørgsmålstegn ved, om der er givet en reel og vederhæftig rådgivning, eller om stiftelser blot har været en stor pengemaskine med andelshaverne som sagesløse gidsler.
Man kan jo også spørge: Hvis stiftelsesgrundlaget var i orden, hvorfor er der så nødlidende foreninger i dag? Nej, finanskrisen er ikke svaret. Der er ingen, der har ønsket at stifte en forening og stige i boligafgift med udsigt til, at foreningen kollapsede økonomisk få år efter. Ingen andelsboligforening bliver insolvent af, at prisen på ejendommen falder, hvis foreningen er stiftet på forsvarlige budgetter.
Andelshaverne har accepteret at betale en højere boligafgift end den reelle lejeværdi af deres bolig i tillid til, at den højere boligafgift var i stand til at dække foreningens udgifter, og mod at få andelshaverrettigheder og demokratisk indflydelse på ejendommen for pengene.
Ikke engang en stigning i boligafgiften på 100 procent i forhold til lejeværdien var i stand til at give dem dette. Den højere boligafgift, som andelshaverne har betalt, har dermed været et regulært tab. I dag, hvor Duegården er gået konkurs, råber finanssektoren og dens advokater på politikernes indgriben.
Det indgreb, der kunne og skulle forhindre konkurser i andelsboligforeninger, skete allerede i 2005, hvor lånebekendtgørelsen blev strammet op. Pilen peger således ikke på politikerne.
I 2014 publicerede Ministeriet for By, Bolig og Landdistrikter »Webfakta« vedrørende andelsboligforeninger. Her fremgår, at ultimo 2013 var den gennemsnitlige gældsandel for alle andelsboligforeninger over hele landet på 45 procent af den offentlige ejendomsvurdering.
Hvis konkurrencen virker inden for realkreditområdet, må det betyde, at der ikke er basis for en generel stigning i bidragssatser til andelsboligforeninger. Endelig kan størstedelen af Nykredits forventede tab i A/ B Duegården henføres til swapaftaler.
Swapaftaler er ikke kreditforeningsprodukter, og tab herpå bør ikke påvirke bidragssatserne. At tale om stigende bidragssatser på den baggrund er endnu en gang spin fra den finansielle sektors side, og det ville klæde sektoren betydeligt bedre, hvis den i stedet bruger sin energi på at indgå bæredygtige rekonstruktionsaftaler med de nødlidende andelsboligforeninger til glæde for både foreningerne og den finansielle sektor.
Med en bevidst overbelåning og uigennemskuelige finansielle produkter var det Nykredit, der tog den store risiko.
http://www.b.dk/kronikker/andelshaverne-fandt-ikke-paa-lokkelaan
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 31. maj 2016 af admin.	FINANSTILSYNET
Finanstilsynets rapport om markedsføringsmateriale til detailkunder om swapaftaler
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 9. marts 2016 af admin.	A/B KLOSTERGÅRDEN – SKIFTERETTENS AFGØRELSER KÆRES TIL ØSTRE LANDSRET
Kæresagens dokumenter
Forberedende retsmøde, oktober 2014
K1342/11-M – Afslutning af konkursbehandlingen
K1342/11-M Skifterettens afgørelse 4. maj 2015
Nordeas kæreskrift
Sebbelovs kæreskrift
P-8-13 – Fra andelshaver til lejer
P-8-13 Skifterettens afgørelse 4. maj 2015
Østre Landsrets afgørelse 18. maj 2016
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 19. maj 2015 af admin.	A/B KLOSTERGÅRDENS KONKURS SYLTES
Andelshaverne Jette og Lars Erik Sebbelov fra A/B Klostergården, der er under konkursbehandling, forsøger at få afsat kurator, advokat Bo Lauritzen, der sylter konkursbehandlingen af A/B Klostergårdens konkursbo og som foretager en lang række mærkværdige dispositioner.
Advokat Kasper Westberg søger på vegne af de to andelshavere tilladelse til at indbringe Østre Landsrets kendelse af 14. januar 2014 i sag B-2846-14 for Højesteret (tredjeinstansbevilling).
Ansøgningen er sendt til Procesbevillingsnævnet.
Både skifteretten og Østre Landsret har afvist at afsætte kurator Bo Lauritzen, der hellere vil være rekonstruktør end kurator. I mere end 3½ år har han undladt at afslutte konkursbehandlingen.
Bo Lauritzen var en af de to advokater der deltog i et eller flere hemmelige møder med dommer Torben Kuld Hansen, hvilket var en medvirkende årsag til at Torben Kuld Hansen og hele skifteafdelingen i Sø- og Handelsretten den 24. juni 2014 blev kendt inhabil af Højesteret.
Dommeren i Sø- og Handelsrettens Skifteafdeling havde sammen med den finansielle sektors advokater aftalt hvordan andelshaverne og andelsboligforeninger skulle holdes væk fra domstolene. Det kan godt være, at andelshaverne har ret, men de skal ikke have lov til at få deres ret. Sådan må de have tænkt.
Sagen er uden fortilfælde i dansk retshistorie. Man skal man udenlands for at finde tilsvarende tilfælde. Til sydeuropa eller langt øst på. Eller endnu længere væk.
Behandlingen af A/B Klostergårdens konkursbo kan anses for en krænkelse af de retssikkerhedsmæssige garantier og beskyttelseshensyn, der ligger i konkurslovens § 127a og Den Europæiske Menneskerettigheds Konventions artikel 6, der skal sikre at en proces gennemføres inden for rimelig tid. Det er nyliberalisme i sin klareste form. Det er den stærkes ret der hersker. Sagen har principiel betydning. Både for andre andelsboligforeninger under eller på vej til konkurs og for alle andre, juridiske som fysiske personer, som havner i en konkurssag – dvs. alle virksomheder af enhver art.
Den finansielle sektor har indtil nu fået stor hjælp fra dommer Torben Kuld Hansen. Havde Højesteret ikke kendt dommeren inhabil ville Bo Lauritzen og konsorter med sikkerhed have lykkedes med deres komplot mod alle andelshaveres retssikkerhed. Nu er der dog endnu nogle runder tilbage i retssystemet, før resultatet foreligger.
Også den akademiske verden er mobiliseret på den finansielle sektors side.
Skarpe og kloge juridiske hjerner har bistået den finansielle sektor. Enten ved at bidrage aktivt med nye retskilder og ny retsudvikling. Eller ved simpelthen at undlade at give sit besyv med. De ved godt det ikke passer, men holder deres mund.
Blandt de mest fremadskuende og aktive juridiske lærde er advokat Lars Lindencrone Petersen, advokat og videnspartner i Advokatfirmaet Bech-Bruun samt adjungeret professor på Århus Universitet. En anden er Ulrik Rammeskow Bang-Pedersen, professor og formand for Konkursrådet (hvor Torben Kuld Hansen er medlem), der på letbenet og uholdbart juridisk grundlag efterrationaliserer til støtte for Bo Lauritzen, fremgår det af processkrifterne. Det sker i lærebøger for juridiske studerende. Det er nu op til Procesbevillingsnævnet at afgøre, om sagen har principiel betydning og om den kan forelægges for Højesteret.
Sagens dokumenter kan hentes nedenfor.
Brev til Procesbevillingsnævnet
bilag fortsat
bilag 3 fortsat
bilag 3 fortsat(1)
bilag 3 fortsat(2)
bilag 3 fortsat(3)
bilag 3 fortsat(4)
Dokumenter i sagerne – fra de sidste par måneders tid
20150130 Kasper Westberg Sagsøgernes processkrift 2 Skifteafdelingen P-8-13
20150130 Bo Lauritsens processkrift vedrørende ophævelse af konkursen K-1342-11-M
20150123 Kromann Reumert Processkrift 1 – Omstødelsessagen
20150112 Kasper Westberg Kærendes kæreprocesskrift 1 ØL B-2846-14
20150112 Bo Lauritzen Kæreprocesskrift A
20150105 Kasper Westberg Processkrift konkurslovens par 144
20150105 Anders Bendtsen Processkrift Skifteafdelingen K-1342-11-M Interesseforeningen
20141222 Bo Lauritzen Processkrift Sag P 8-13 vedrørende ejerskifte og konkursdekret
20141219 Bo Lauritzen Kæreduplik Østre Landsret sag B-2846-14
20141218 Kasper Westberg Duplik Højesteret sag 116-2014 Indstævnte Sebbelover
20141218 Kasper Westberg Duplik Højesteret 116-2014 Indstævnte 94
20141218 Kasper Westberg Duplik Højesteret 116-2014 Indstævnte 93
20141217 Nicolai Westergard Duplik Højesteret 116-2014
20141205 Kasper Westberg Østre Landsret B-2846-14 Kærereplik
20141127 Bo Lauritzen Processkrift vedrørende ophævelsen af konkursen
20141113 Kasper Westberg Klage til Advokatnævnet over Bo Lauritzens adfærd
20141031 Skifterettens tidsplan K-1342-11-M P-8-13
20140620 Østre Landsrets dom i Omstødelsessagen
20120926 Kasper Westberg Processkrift A Sag K 1342-11E
Bilag 1_6
Bilag fra Bo Lauritzen
Bilag KWE-E Artikel i Jyllands-Posten 31 august 2013 Andelshavere fanget i gældsfælde
Bilag KWE-F
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 31. januar 2015 af admin.	ADVOKATNÆVNET GENOPTAGER KLAGESAGEN OVER CARSTEN CEUTZ OG BO LAURITZEN
Advokatnævnet har besluttet at genoptage klagesagen over advokaterne Carsten Ceutz og Bo Lauritsen, som holdt hemmelige møder med skifteretsdommer Torben Kuld Hansen. Højesteret fandt Kuld Hansen inhabil i sager om insolvente andelsboligforeninger, mens Advokatnævnet på det helt samme grundlag frikendte de to advokater for overtrædelse af de advokatetiske regler.
Det er helt ekstraordinært at Advokatnævnet genoptager behandlingen af en sag. Advokatnævnets nye afgørelse forventes klar i løbet af 3 – 9 måneder.
Dokumenterne i sagen kan læses nedenfor. Advokatnævn – 1. kendelse, som frikendte Lauritzen og Ceutz
Ugeskrift for retsvæsen – H. K. 24. juni 2014 i sag 74 – 2014 – S45C-314081909420 (2)
Fornyet klage over Bo Lauritzen
Fornyet klage over Carsten Ceutz
Advokatnævnet skriver til Bo Lauritzen – enslydende brev fremsendt til Carsten Ceutz
Følgebrev fra Bo Lauritzenbr
KWs bemærkninger til Bo Lauritzen
Sø- og Handelsrettens videre behandling af A/B Klostergårdens konurssag
Ceutz 1. genmæle i 2. runde
KW 1. genmæle i Ceutz klagen
KW korrigrer sin skrivelse af 11. september
Ceutz – 11 09 2014 – Brev til Advokatnævnet
KW går i rette med Ceutz brev af 11. september
Ceutz 31.10.2014 – Indlæg til Advokatnævnet
Bilag E-H
KW final – 13.11.2014
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 24. november 2014 af admin.	A/B KÆRSKIFTET UNDER REKONSTRUKTION
Andelshaverne i A/B Kærskiftet under rekonstruktion, 2500 Valby, er indkaldt til informationsmøde fredag den 21. november 2014.
Rekonstruktionsplanen indebærer bl.a.
– at boligafgiften skal stige 5 % årligt i de næste mange år,
– at der skal ske yderligere gældsætning
– og at egenkapitalen/andelsværdien fortsat er negativ.
Den øgede gældsætning sker ved at andelsboligforeningen låner penge af sin bank for at kunne tilbagebetale den gæld man har til banken. Deraf behovet for at hæve boligafgiften med 5% hvert år.
Den gennemsnitlige boligafgift vil stige fra ca. 184.000 kr. årligt i 2014/15 til 223.000 kr. i 2018/19, svarende til en stigning fra 15.315 kr./måned til 18.618 kr./måned.
Huslejen for andelboligforeningens lejere er 121.000 kr. om året eller 10.105 kr. om måneden. I budgettet kalkuleres med en årlig husleje for lejerne i 2018/19 på 131.000 kr. eller 10.929 kr. pr. måned.
Udviklingen i boligafgiften afhænger af, hvornå og hvordan stigningen sætter ind, eksempelvis sådan:
År/Boligafgift/Årlig stigning
2014	184.000
2015	193.200	9.200
2016	202.860	9.660
2017	213.003	10.143
2018	223.653	10.650
2019	234.836	11.183
Rekonstruktionsplanen skal vedtages af andelsboligforeningens generalforsamling. Forkastes rekonstruktionsplanen, overgår foreningen til konkursbehandling.
Andelshaverne har besluttet at lade sig råde af Jydske Banks advokat, Andreas Kærsgaard Mylin.
Advokatens informationsbrev indeholder forskellige oplysninger, som uden forbehold angives at være retsstillingen på området. I bedste fald er oplysningerne tvivlsomme og nogle er formentlig forkerte. Herunder oplysninger om retten til at opkræve leje af forbedringer lavet af andelshaverene og retten til at kræve nyt depositum og forudbetalt leje. Derudover er det heller ikke afklaret hvornår man bliver lejer.
Andelshaverne skal derfor sikre sig uafhængig juridisk rådgivening og ikke lade sig råde af bankens advokat, således at de selv har et grundlag for at vurdere, hvad der vil være det bedste for dem som andelshavere – at stemme for rekonstruktionsforslaget eller at forkaste det.
Når andelshaverne skal vurdere rekonstruktionsplanen, skal de fundamentalt set træffe et valg mellem at leje en lejlighed i bebyggelsen eller at beslutte sig for at købe den gældstyngede andelsboligforeningen én gang til.
Advokaten henviser bl.a. til Borgerretshjælpen i Valby og Københavns Retshjælp for yderligere rådgivning.
Accura-19-11-20140001
Notat vedr. AB’s retsstilling i tilf. a konkurs – 2014-11-18
Informationsskrivelse fra RSM plus – 2014-11-18
Valuarvurdering – 2014-10-31
Saldospecifikation – 2014-11-19
Indkladelse til informationsmøde fra Accura – 2014-11-18
Dette indlæg blev udgivet i Uncategorized den 21. november 2014 af admin.	Indlægsnavigation

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Aktieprogram hos betalingstjenesten Nets har mødt heftig kritik fra politikere og fra den øvrige finanssektor. Men aktieprogrammet er blevet misforstået, siger formanden for Nets.
Boligejeres advokat: Højesteret har skruet på aftalelov for at godkende bidragsforhøjelser
Det er en ærgerlig advokat, Christian Dahlager, der onsdag har taget imod Højesterets dom, der gav realkreditinstitutterne medhold i, at de havde ret til at hæve bidragssatserne for en række boligejere. Men han hæfter sig ved, at Højesteret i sin dom faktisk fastslår, at bidragsforhøjelserne ikke er direkte forenelige med aftaleloven.
Forbrugerrådet om højesteretsdom: Ny lovgivning er nødvendig for at sikre konkurrencen
Realkreditinstitutternes sejr over boligejerne med onsdagens dom i Højesteret, viser ifølge Forbrugerrådet Tænk, at der er behov for lovgivning for at beskytte forbrugerne og sikre konkurrencen.
Det er ikke kun bankerne, som sætter større miljøkrav til rederierne. Også kunder og investorer er begyndt at stille større krav, lyder det fra flere store rederier såsom Golden Ocean og Eagle Bulk over for ShippingWatch.
Da tre andre pengeinstitutter i 2015 forlod den vestjyske stationsby Ulfborg, rykkede Sparekassen Thy ind. I dag er medarbejderantallet mere end fordoblet og sparekassen er netop rykket i nye lokaler, hvor en af de tidligere banker holdt til.
MP Pension ekskluderer brasiliansk mineselskab
Efter en række ulykker har MP Pension presset på for at få gennemført ændringer hos det brasilianske mineselskab Vale. Men nu trækker pensionsselskabet endelig stikket og ekskluderer selskabet fra sin investeringsliste.
Digital chef til etablerede finanshuse: Skil jer ud med nyt design
Finanssektorens produkter er temmelig ens, og derfor giver det forretningsmæssig god mening at adskille sig i den måde, som man præsenterer dem på. Det mener digital chef Tim Frank Andersen, der langer ud efter bankernes design af netbanker.
Toplobbyist: Andre brancher er misundelige på finanssektorens vilkår på Christiansborg
NÅR FINANSSEKTOREN LOBBYER: I et interview med FinansWatch fortæller Mads Rørvig, toplobbyist for Finans Danmark, om finanslobbyens udfordringer efter Folketingsvalget og forklarer, hvordan interesseorganisationen konkret arbejder med at sætte sig igennem på Christiansborg.
Fransk finanskoncern opfordrer sektoren til at forny sig
Selvom fintechselskaberne endnu ikke for alvor har formået at rykke meget rundt på markedsandele i finanssektoren, i hvert fald herhjemme, er budskabet fra fransk finanskoncern, at selskaberne skal ”forstyrre” deres egen forretning. Ellers gør andre det.
Realkreditselskab glæder sig over sejr i principiel sag om bidragsforhøjelser
Hos Totalkredit glæder man sig over at have sejret i Højesteret over boligejere, der var utilfredse med deres bidragsforhøjelser. Men sagerne har gjort indtryk, lyder det fra Totalkredits direktør, Camilla Holm.
Boligejere taber sag i Højesteret
En række boligjere har tabt en principiel sag om bidragsforhøjelser i Højesteret, som dermed har stadfæstet landsrettens dom fra sidste sommer.
Særskat på bankerne er ikke et tabt slag endnu – lobbyisterne har mere krudt i bøssen
Tag dine investeringer med i overvejelserne når du stemmer
The second largest asset manager in the Nordics expects businesses to be affected by new EU standards for defining sustainable economic activities.
PFA udnævner ny kundetillidsmand efter pensionering
En ny kvinde skal se PFA efter i sømmene på vegne af kunderne.
Familien fik ATP-chef til at afvise topjob: Men nu er baglandet med på idéen
Mens han har varmet stolen som øverste direktør i ATP, har både Bo Foged og hans familie vænnet sig til tanken, om at han kunne være øverste chef i Danmarks største pensionskasse.
Ny titel: Viceadministrerende direktør og finansdirektør
Kasper A. Lorenzen
Ny titel: Group Chief Investment Officer, koncerninvesteringsdirektør
Ny arbejdsgiver: PFA
David Heick-Poulsen
Ny titel: Filialdirektør, Gentofte
Industriens Pension har fundet sin nye risikochef hos AP Pension, efter at den hidtidige stoppede i foråret efter en mindre organisationsændring.
Efter mange år i centraladministrationen ligger der nye udfordringer og venter for ATP's nye nummer to, Martin Præstegaard.
Finanstjeneste med Danske Bank i ryggen vokser ud af iværksættermiljø
Nordea Asset Management finder ny chef til investeringsenhed i egne række
Swedbank's bestyrelsesformand, Göran Persson, håber at have fundet bankens næste topchef i slutningen af efteråret.
En aktiv indsats hos Codan og Herning Turist har sænket busselskabets skadesantal markant.
Amatørmusikere kan nu få samme instrumentforsikring som verdensstjernerne
En aftale mellem forsikringsselskab og amatørforening sikrer amatørerne adgang til forskring.
Den amerikanske centralbanks tidligere næstformand frygter, at et genvalg af Trump som præsident kan ødelægge centralbankens uafhængighed.
FW PODCAST: Socialdemokraternes forslag om et samfundsbidrag på 1,5 mia. kr. årligt fra bankerne ligner en tabt sag. Men politikerne er også under pres - nye skatter kan ramme helt skævt. Tidligere cheflobbyist og kommunikationsdirektør for Finans Danmark fortæller i denne FinansWatch Podcast, hvordan brancheorganisationen arbejder med at påvirke politikerne på Christiansborg.
Det Økonomiske Råd foreslår en oprydning i de mange regler og undtagelser i beskatningen af kapitalindkomster. Dansk Industri byder forslaget velkommen og ser gerne, at den kommende regering nedsætter et ekspertudvalg.
ATP-formand om internt valg: "Når den konstituerede i stillingen gør det rigtig godt er barren stille og roligt blevet løftet"
Direktør-valget af den interne kandidat i Bo Foged skal ikke ses som, at der ikke var andre muligheder, men at han har gjort det godt som konstitueret, fortæller Torben M. Andersen, formand for ATP. Den tidligere direktørs afgang har spøgt i rekrutteringsprocessen.
Efter bankers nye miljøkrav: Rederier mærker også pres fra kunderne (17:24)
Manden bag udskældt aktieprogram fra Nets kalder kritikken en misforståelse (17:08)
Banker trak sig ud – nu oplever lokal sparekasse succes (16:32)
Forbrugerrådet om højesteretsdom: Ny lovgivning er nødvendig for at sikre konkurrencen (15:37)
MP Pension ekskluderer brasiliansk mineselskab (15:08)
Boligejeres advokat: Højesteret har skruet på aftalelov for at godkende bidragsforhøjelser (14:30)
Tidligere svensk statsminister bliver formand for Swedbank (14:22)
Digital chef til etablerede finanshuse: Skil jer ud med nyt design (14:05)
Ny Swedbank-formand klar til oprydning: Vi vil komme igennem anklager (13:13)
Fransk finanskoncern opfordrer sektoren til at forny sig (13:11)
Realkreditselskab glæder sig over sejr i principiel sag om bidragsforhøjelser (12:45)
Boligejere taber sag i Højesteret (12:06)
Amatørmusikere kan nu få samme instrumentforsikring som verdensstjernerne (11:56)
Toplobbyist: Andre brancher er misundelige på finanssektorens vilkår på Christiansborg (11:55)
PFA udnævner ny kundetillidsmand efter pensionering (11:25)
Tidligere Fed-næstformand: Trump-genvalg vil ramme Feds uafhængighed (11:21)
Britisk hedgefond stopper med at satse på Ambu-kursfald
Råolielagrene faldt mere end ventet i sidste uge

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Af Morten Uhrskov JensenHvorfor bliver man ikke liberal eller socialist? Spørgsmålet er i hvert fald en overvejelse værd. Man kan faktisk påstå, at tilværelsen bliver lettere, om man tilhører en af de to retninger. Det skal ikke misforstås. Der skulle nødig være tale om klynk. Klynk er noget skidt. Til en start bliver man ynket, og hen ad vejen bliver man blot ynkelig. Men man kan dog misunde de liberalistiske og socialistiske tankesystemer for at besidde en vidunderlig simpelhed. Alting bliver så uhyre enkelt, når man først har besluttet sig for at tilslutte sig det ene eller det andet. Og omvendt så meget mere bøvlet, skulle man alligevel bestemme sig for at kalde sig konservativ. Lad mig i det følgende forsøge at forklare nogle grundlæggende træk ved de tre positioner og deres stillingtagen til spørgsmålene om mennesket, samfundet og staten og i sidste ende til deres evne til at skabe kredit eller debet på kontoen. Da jeg kalder mig konservativ, er slutresultatet på sin vis givet på forhånd, men tillad dog muligheden af at sandsynliggøre påstanden om, at den konservative tanke ved vejens ende er den mest gangbare. Den er ikke den mest spændende og derfor heller ikke den mest intellektuelt udfordrende, men det gør den måske netop så meget desto mere holdbar.Mennesket er som væsen i både liberalismen og socialismen fornuftigt og derfor stærkt. Mennesket er derfor ikke på forhånd bundet af noget hverken uden for eller inden for det selv, det lade sig være en gud eller en biologi, der pålægger det bindinger. Når liberale og socialister ikke kan døje hinanden, skyldes det således ikke deres grundlæggende forestilling om mennesket, men kun deres syn på dette menneskes forhold til andre mennesker. For den liberale er mennesket pr. natur et individuelt væsen, og da det er stærkt, kan det bedst realisere sig selv, hvis det overlades til sig selv. Socialisten vil på den anden side hævde, at mennesket er et kollektivt væsen, der kun kan handle sammen med andre. Frigørelsen finder først sted, når mennesket lærer, at det kun når sand indsigt, når det sammen med andre danner fællesskaber, der derefter handler. Heroverfor står den konservative, som ser med skepsis på menneskets iboende fornuft, hvad enten denne finder sted individuelt eller kollektivt. Mennesket kan ind imellem, måske ligefrem ofte, handle rationelt og godt, både alene og sammen med andre, men samtidig er der skjulte kræfter, der trækker i en anden retning. Der er i mennesket, samtidig med dets evne til at gøre godt, en ofte skrækindjagende evne til at forvolde ondt, og det igen både alene og i fællesskab. Mennesket er derfor hverken eller, det er både godt og ondt, og det kan ikke på forhånd afgøres, hvorvidt det gode eller det onde fremtræder individuelt eller kollektivt. Den konservative vil oven i købet ofte gå så langt som til at hævde, at det i reglen er netop fornuftigst at se mennesket som ondt, da der derved frembringes en evne til ikke at lade sig narre af blændværk. Den grundlæggende tilstand af mangelfuldhed hos mennesket kan ikke ændres uanset omstændighederne, og hverken samfundet eller staten – eller for den sags skyld markedet – kan derfor frelse mennesket.Samfundet eksisterer ikke i den liberale tankeorden. Samfundet er kun summen af de individer, der er i det. Af samme grund bør samfundet også kun bestå af frivillige fællesskaber. Alt hvad der rækker ud over disse, er et overgreb, idet det ikke nødvendigvis accepteres af alle individerne. For socialisten befinder samfundet sig i en stadig konflikt. Der findes stridende grupper i samfundet imellem dem, der har, og dem, der ikke har. Opgaven må således bestå i at samle de individer, der ikke har, så de kan indtage deres retmæssige position i samfundet. Og igen er det mindre simpelt for den konservative. Her tænkes individerne både individuelt og kollektivt, og det samlede antal individer ses derfor både som alene og som en del af et hele, der måske nok kan være svært at få øje på, men som ikke derfor i sin uudtalthed skal overses. Tilsammen er samfundet altså mere end blot enkeltindividerne, og der er i heldigste fald snarere tale om det, som den engelske, konservative filosof Roger Scruton har kaldt »a community of strangers«. Dette fællesskab af fremmede må støtte sig til en række normer og skikke, der ikke er udtrykkeligt udtalte, men som gør det muligt at orientere sig gennem livet. Mennesket lever her i en bunden frihed, da den utøjlede frihed får mennesket til at opføre sig asocialt over for sine medmennesker.Staten er for den liberale et onde, som skal begrænses mest muligt. Da individet er stærkt, bør staten holde sig væk i det størst mulige omfang. Statens opgave indskrænkes således til opretholdelsen af lov og orden, og indblanding derudover vil principielt ses som et onde, der har til hensigt at udvide statens magt på individernes bekostning. For socialisten (jeg ser her bort fra Karl Marx´ fantasterier om statens hendøen) er staten et redskab til at frigøre individerne, i praksis den eller de grupper, der bliver forfordelt af det hidtidige styre. Statens mål må derfor være at blive så stor som muligt, da den kun herved kan realisere den omfordeling, der er nødvendig for at inddæmme de individer, der ikke arbejder i fællesskabets interesse. Og atter må den konservative opponere og sige, at det ikke er tilrådeligt at gøre staten hverken for lille eller for stor. Bliver den for lille, svigter den dem, der ikke har tilstrækkelige evner til eller mulighed for at opretholde en fuldgyldig tilværelse som medlemmer af samfundet. Bliver den for stor, kvæler den de individer, der ønsker at skabe noget for sig selv og samfundet; den kvæler den vidunderlige stædighed, der kendetegner mennesket, hvad enten det så udfører sine handlinger i egeninteresse eller af uegennyttige grunde.Så langt, så godt. Når nu konservatismen tilbyder et væsentlig mere nuanceret bud end de to andre tankesystemer, hvordan kan det så være, at det konservative står så svagt, som tilfældet er? Forklaringen skal, så vidt jeg kan se, søges i det forhold, at konservatismen ikke appellerer til den mennesketype, som er blevet forsøgt frembragt i de sidste i hvert fald fyrre år, formentlig også længere end det. Denne mennesketype har enten været formet af 1970´ernes socialisme eller af 1980´ernes liberalisme. Og især har den været formet af en søgen væk fra et realistisk, konservativt menneskesyn. Det hævdes, at mennesket er et i grunden grænseløst væsen, som kan alt, hvis blot det får lov, det være sig individuelt eller kollektivt. Denne forklaring har insisteret på, at mennesket ingen begrænsninger har, når bare det erkender sit sande jeg. Denne appel er uden tvivl attraktiv for mennesket, som derved ser sig selv som universets ubestridte centrum. Den vestlige tanke ser ikke længere menneskets begrænsninger, men kun dets ubundne muligheder i en verden, hvor alt kan lade sig gøre.Og så giver spørgsmålet om kredit eller debet sig selv. Når socialismen, inkarneret i socialdemokratismen, får lov at tage over, så trækkes der alvorligt på kontoen. Så bliver mennesket til et artsvæsen i stedet for et åndsvæsen. Og så bliver de materielle behov, defineret og administreret af staten, til det eneste bærende. Så bliver det saliggørende at kunne aflæse indekset for ulighed og at få denne ulighed længere ned, koste hvad det koste vil. Så underordnes mennesket en utopi, og resultatet bliver derefter. Når liberalismen har fat i den lange ende, bliver menneskene til for markedets skyld og ikke omvendt. Så vil alt, der umiddelbart gavner markedet, være gud, og så vil kulturen i almindelighed og menneskene i særdeleshed blive taberne. Også her kan overtrækket være betydeligt. Og så ender vi med det eneste realistiske alternativ, det, der i reglen opretholder og ind imellem endda sætter ind på den fælles konto, så der er noget at tage af, også i dårlige tider. Den konservative tanke tager udgangspunkt i mennesket, som det ser ud i virkeligheden, og ikke, som de to ideologiske tankesystemer, socialisme og liberalisme, i, hvordan mennesket burde være. Resultatet – som aldrig er endeligt – kan synes lidt kedeligt, men det er til gengæld en del mere holdbart. Indsendt af
Af Morten Uhrskov JensenDa de tretten tidligere kolonier, der skulle komme til at danne grundlaget for den statsdannelse, vi kender som USA, i 1783 gennem krig havde erhvervet deres uafhængighed fra Storbritannien, opstod et større spektakel. De sejrende amerikanere var nemlig langt fra enige om, hvilken udformning det nye lands forfatning skulle have. Der var dem, der ønskede, at båndene mellem stater som Massachusetts, New York og Virginia skulle være så løse, så centralmagten ville være næsten ikke-eksisterende. Og så var der dem, der mente, at en relativ stærk føderal stat var en nødvendighed, hvis ikke det enestående eksperiment, der var tale om, skulle blive af kort varighed. Føderalisterne endte med at vinde, og centralregeringen i Washington D.C. har siden da i betydelig grad udstrakt sin magt til flere og flere områder. Samtidig skulle det i 1780´erne besluttes, hvor stor en rolle den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt burde spille. Resultatet blev det berømte Checks and Balances, hvor de tre magter holdt hinanden i skak, og hvor derfor den dømmende magt i form af Højesteret, The Supreme Court, fik et stort ord med på vejen. At unionens Højesteret kunne underkende ikke mindst delstaternes love som forfatningsstridige, gav altså en ikke-folkevalgt institution stor indflydelse. Dette var en følge af den skepsis, som en række førende amerikanere med Alexander Hamilton i spidsen nærede over for et for vidtgående folkestyre. Alexander Hamilton var konservativ ind til roden, og han frygtede, at en dygtig demagog kunne vinde præsidentembedet og føre landet i ulykke, uden at der var nogen instans, der lovligt kunne gribe ind. Man skal her huske på, at der virkelig var tale om noget næsten uprøvet, nemlig demokrati i stor målestok, hvor en langt større del af befolkningen (den mandlige) kunne stemme, også sammenlignet med Storbritannien og dette lands lange parlamentariske tradition. Når Højesteret i USA derfor spiller en alt andet end tilbagetrukken rolle, skyldes det altså oprindelig en konservativ bekymring for alt for hastige forandringer.Meget anderledes gik det umiddelbart i Danmark i 1849, hvor vi fik Grundloven, der afsluttede næsten 200 års enevælde. Det er aldrig blevet bestridt, at den danske højesteret kan erklære lovgivning i strid med Grundloven, men hidtil har Højesteret kun udøvet denne beføjelse i forbindelse med Tvindsagen i 1999. Et bud på hvorfor det har forholdt sig sådan, skal ikke søges i politisk radikalisme, men det modsatte. På papiret frem til 1953 og i praksis frem til 1901 kunne den næsten pr. definition mest konservative af alle institutioner, kongehuset i skikkelse af majestæten, nemlig udpege og afskedige regeringen, som monarken fandt det passende. Der var med andre ord ikke brug for en højesteret til at omstøde lovgivning, der blev anset for forfatningsstridig. Efter parlamentarismens indførelse i 1901 – hvorefter regeringen skal gå af, hvis den har et flertal i Folketinget imod sig – er denne tradition fortsat, og Højesteret blander sig ikke i politik.Og her skal så indskydes en vigtig mellemregning. Alexander Hamilton tog, i hvert fald på lang sigt, fejl. Ved begyndelsen af det 21. århundrede er det ikke folket, der er radikaliseret. Snarere er det sådan, at de forskellige folk i de vestlige lande er bærere af den konservative tanke, der tilsiger, at forandringer skal ske gradvist og ikke komme som en tyv om natten. Man kan derfor, hvis man har en tendens i retning af det konservative, det velprøvede, sige, at den danske ordning, hvor Højesteret ligger i skyggen af den lovgivende magt, er en god vej at betræde, hvis man ikke ønsker radikale ændringer af det bestående. Omvendt forholder det sig i dag med det, man kan kalde eliterne, her under den juridiske elite. Hvor befolkningernes flertal er forsigtige og skeptiske, er eliterne i stigende grad løsrevet fra den konservative tanke at bevare det bestående. Når det kommer til spørgsmål om EU eller indvandringen fra den tredje verden til Europa (og USA), er det store flertal af eliterne radikaliserede, og de ønsker hastige forandringer, dvs. et mere føderalt Europa og en stor og stigende indvandring fra især muslimske lande. Man behøver ikke at blive herved. Også i forhold til retspolitikken, uddannelsespolitikken og bistandspolitikken har eliterne gennem de seneste i hvert fald fyrre år fjernet sig mere og mere fra den almindelige befolkning. Og på alle områderne gælder det, at eliterne ønsker eksperimenter afprøvet og pengestrømme kanaliseret til de projekter, som har det til fælles, at de er tænkt teoretisk og ikke behøver at have stået erfaringens prøve.I lyset af EF-domstolens afgørelser fra i sommers, der reelt har undermineret den danske udlændingepolitik, er ovenstående værd at lægge mærke til. Og i lyset af hjemlige aktivistiske institutioner og forskere ved universiteterne er det her beskrevne endnu mere værd at lægge sig på sinde. Hvis man sætter de meningsdannende eliter til at udgøre fem procent af befolkningen, så er det ikke for meget at hævde, at deres indflydelse langt overstiger deres numeriske antal. Og når man dertil ligger, at eliterne – de radikaliserede – mere eller mindre systematisk har fjernet sig fra befolkningerne – de konservative – så er der lagt op til en magtkamp, som skal finde en vinder, eller i det mindste en part, som kan tvinge væsentlige dele af sin vilje igennem.Ingen politisk doktrin er perfekt. Endvidere kan doktriner skifte betydning og kan blive radikale eller konservative, hvis forholdene i øvrigt ændrer sig. Når jeg forsvarer det folkelige flertals ret til at afgøre, hvad der er op og ned, gør jeg det ikke, fordi jeg bilder mig ind, at folkets flertal er ufejlbarligt. Det kan sagtens gøre forkert, så sandt som mennesket, konservativt anskuet, er et netop højst fejlbarligt væsen. Men er man enig i de præmisser, der her er opstillet, så bliver det afgørende, om man tænker radikalt eller konservativt.Tænker man radikalt, ønsker man større beføjelser til den danske højesteret og til EF-domstolen. Så ved man godt, at man vil få mere end svært ved at gennemtrumfe sin vilje i det parlamentariske, politiske system. Det vil i fremtiden blive kun vanskeligere at overbevise de europæiske befolkninger om, at de skal give afkald på den suverænitet, de har nydt i kraft af deres nationalstater, for i stedet at overlade magten til et EU, som stort set ingen kan identificere sig med. Og det vil blive endda sværere at overbevise de europæiske befolkninger om, at fortsat masseindvandring fra den tredje verden fører til andet end forfærdende kriminalitet og en fremmedgørelse i egne lokalområder, i sidste ende en trussel mod eksistensen. Tænker man radikalt, vil man affærdige disse bekymringer. Man vil dybest set være ligeglad med de skæbner, der må betale prisen for opløsningen af den europæiske kulturarv. Det vil man, fordi man teoretisk har udtænkt noget langt bedre, nemlig nationalstaternes afvikling og det multikulturelle samfunds kommen. Og til at realisere denne utopi behøver man domstolene.Tænker man konservativt, vil man insistere på, at kun ved mådehold og en fastholden af det mindre onde kan man skabe tålelige samfund. Man vil derfor afvise, at dansk suverænitet skal afvikles til fordel for beslutninger truffet af ikke-folkevalgte dommere ved EF-domstolen. Man ved her, at den danske suverænitet har bestået historiens prøve, og at det vil være at spille hasard i løbet af kort tid at afvikle denne. Tænker man konservativt, vil man være dybt bekymret over en udvikling, hvor Europa går imod en stigende islamisering, og man vil hævde, at flertallets vilje – som den kommer til udtryk ved holdningen i de europæiske befolkninger til islam – må være afgørende for, hvor kontinentet bevæger sig hen. Skal Europa eksperimentere med sin eksistens, eller skal Europa fastholde, hvad det har været gennem 1.500 år, afgørende præget af kristendommen og af de mange folkeslag, der bebor vores del af verden? Indsendt af
af Morten Uhrskov Jensen Nedenfor følger min kronik fra Fyens Stiftstidende den 9. januar.Hvis man generaliserer den menneskelige tilværelse ned til blot fire kategorier, så kan det gøres sådan her. Først har vi mennesket, dernæst familien/klanen/slægten, så kommer nationen og til slut religionen. Det er værd at lægge mærke til, at denne firdeling ofte optræder parvis, forstået på den måde, at en kultur eller civilisation i bredeste forstand vil lægge vægten på to af kategorierne og betone de to andre mindre. De to kategorier, der understreges kraftigst, vil så også nyde en juridisk beskyttelse, som ikke bliver de to sidste til del. Den vestlige kultur har igennem århundreder gennemgået en udvikling, hvor nationen, men især individet, er kommet til at få en stadig mere fremtrædende placering. For en gammel nationalstat som Danmark kan det måske lyde mærkeligt, men sandheden er den, at det langt fra har været nogen selvfølge i det meste af Europa. Man behøver blot at tænke på stater som Tjekkiet, Slovakiet og på nationerne i det tidligere Jugoslavien såsom Kroatien og Slovenien. At individerne med de demokratiske forfatninger i Europa fra 1800-tallet og frem har erhvervet en række individuelle, retslige garantier, er vist hævet over enhver tvivl. Tilbageskridtene under det 20. århundredes ulykker har været betydelige, men set over en periode på ca. 200 år har resultatet været flere garantier til individerne, ikke færre. I takt med denne forståelse af individ og nation som beskyttelsesværdige findes der derfor en række paragraffer – enten direkte i forfatningerne eller i de almindelige love – der gør det muligt at sikre individer og nation mod overgreb. For at tage den sidste først beskytter staten sig selv ved at henvise til statens sikkerhed, hvis enkeltpersoner eller grupper truer statens fundament. Og det er værd at lægge mærke til, at denne sikkerhed ikke reelt er statens, men de borgeres, der lever på statens territorium. Da staten nemlig i de vestlige lande er legitim gennem den styreform, den demokratiske, som sikrer borgerne mulighed for indflydelse, bliver statens sikkerhed også til de individers sikkerhed, som ikke truer staten, men er loyale over for den. Individerne er både sikret gennem frihedsrettighederne, såsom forsamlings- og foreningsfriheden, men individerne er tillige sikret mod ærekrænkende udtalelser rettet mod dem af andre borgere, der uretmæssigt gennem skrift eller tale forsøger at karakterisere enkeltpersoner med betegnelser, der må formodes at nedsætte deres omdømme i offentligheden. Det er nedsættende at blive kaldt fascist, nazist eller racist, hvis man ikke er det, og domstolene vil (med den katastrofale undtagelse i 2003 ved Højesterets kendelse i sagen Pia Kjærsgaard mod Karen Sunds) dømme den person, der uretmæssigt har ytret noget sådant om en anden. Derimod nyder hverken familien/klanen/slægten eller religionen nogen særlig retslig beskyttelse. Det gør de ikke, fordi der her er tale om grupper eller ideer og ikke individer eller den nation, som individet bebor. Det er hidtil i stigende grad blevet en vestlig tanke, at grupper og ideer ikke kan påregne særskilt beskyttelse, da det netop af hensyn til individerne og nationen må være muligt, også særdeles hårdhændet, at kritisere strukturer, som tilfældet kan være i familien/klanen/slægten, eller tankesystemer, som disse kan blive praktiseret inden for religioner. Og det er ikke tilfældigt, når nu vægten lægges på individ og nation. Disse kan nemlig potentielt trues af f.eks. klanstrukturer, der ikke anerkender individernes ret til selvbestemmelse, og religionen kan potentielt true staten (og derved individerne), hvis en specifik religion fordrer en særlig ikke-demokratisk måde at indrette samfundet på. Der kan derfor ikke være tale om et tag-selv-bord. Enten beskyttes individerne og staten, eller også trues disse af familiens/klanens/slægtens og religionens krav om tilsidesættelse af individernes rettigheder og af statens ret til at beskytte de individer, der er loyale over for den demokratiske samfundsorden. Anerkendes familiens/klanens/slægtens og religionens særlige krav på retslig beskyttelse, så eroderes den legitime stat, og så eroderes de individuelle rettigheder.Alt dette er aldeles banalt, eller det burde i det mindste være det. Når det er nødvendigt at genopfriske disse helt afgørende forudsætninger for det vestlige demokrati, så er det takket være den norske regering og (ser det ud til i skrivende stund) det norske Storting. På den norske regerings hjemmeside, www.regjeringen.no, fremgår det, at regeringen er ved at lægge sidste hånd på et lovforslag, der effektivt vil gøre op med den vestlige måde at tænke individ og nation på. Da regeringen råder over et flertal bestående af mandaterne fra Arbeiderpartiet, Socialistisk Venstreparti og Senterpartiet, må det forventes, at loven går igennem. Resultatet af loven vil være skrækindjagende og vil effektivt kvæle kritik af især religioners struktur og ønsker om at præge samfundet. Samtidig vil individets retsbeskyttelse mod ærekrænkende udtalelser ophæves fuldstændigt, og det vil herefter være muligt at kalde en hvilken som helst enkeltperson hvad som helst.Under overskriften »Ytringsfriheten styrkes – straff for ærekrænkelser oppheves« står der (min oversættelse), at »regeringen går ind for at ophæve straffebestemmelserne mod ærekrænkelse i forslaget til ny straffelov. – Vi må reagere med andre sanktioner end straf mod ærekrænkelser«. Justitsminister Knut Storberget udtaler videre, at de fleste strafpådragende ytringer i fremtiden vil blive dækket af anden lovgivning, såsom bestemmelserne om »hadefulde ytringer«. Under dette skin hævder justitsministeren altså, at personer, der beskyldes for f.eks. fascisme, nazisme eller racisme, vil være beskyttet »af anden lovgivning«. Det kræver kun ringe fantasi at se for sig, at personer, der mener at se racisme alle vegne, vil hævde, at deres offer skam er racist, blot i en definition, som de selv og deres meningsfæller har udtænkt. Den danske Højesterets dårlige jura fra 2003 førte trods alt ikke med sig en afskaffelse af ærekrænkelse, da der blot var tale om en ringe dom. Den norske regering derimod er klar til at tage skridtet fuldt ud og lovliggøre ulovligheden, nemlig at krænke en specifik enkeltperson på dennes ære.Men det bliver endnu mere muntert. Under overskriften »Bedre vern mot hatefulle ytringer« kundgør regeringen, at den »vil udvide strafbarheden om hadefulde ytringer således, at den omfatter kvalificerede angreb på religion eller livssyn. – Vi får et bedre værn mod stærkt krænkende ytringer, samtidig med at hensynet til ytringsfriheden bliver varetaget«. Og der argumenteres videre således: »Et straffeansvar, som værner forskellige religioner og den enkeltes religiøse følelser, kan afværge alvorlige konflikter i samfundet. Mange kan opleve sådanne angreb krænkende«.Den norske regering har hermed forladt den vestlige måde at tænke på. I fremtiden bliver det i Norge strafbart at angribe tankesystemer, som religion er. Og individet, som måtte ønske at kritisere ideer udsprunget af bestemte opfattelser om samfundets indretning, kan følgelig få en dom for, at han eller hun har overtrådt landets lov. Individet kan nok så meget forsvare sig med, at det ønskede at kritisere en bestemt idé om at indrette samfundet ikke-demokratisk. Det er alt sammen lige meget. Individet har ikke længere denne ret, men må tie med forhold, der kan bringe både individet og nationen i fare. Nationen, fordi den så ikke længere kan beskytte de loyale borgere, og individet, fordi dette kan risikere at miste sine rettigheder, skulle en alternativ ikke-demokratisk samfundsorden få vind i sejlene. En samfundsorden, hvor individet ikke længere har de rettigheder, som den vestlige kultur har skabt for sig selv gennem de sidste ca. 200 år.Det norske Storting er på vej til at vedtage en lov, der effektivt gør det klart, at landet har tænkt sig at forlade den vestlige tanke og i stedet at styre hen imod et samfund, der i bedste fald kan ses som et eksperiment, i værste fald som et mareridt for de individer, der må udholde at leve under en samfundsorden, hvor nationen har glemt, hvorfor den er en nation, og hvad det vil koste at have en sådan glemsomhed. Indsendt af
Uddrag fra Søren Krarup: "Et godt år", Tidehverv, Nr. 1, januar, 2009, s.1-2. http://tidehverv.dk/index.php?option=com_content&task=view&id=789[…]Der sker noget i Danmark. Der har fundet en kulturkamp sted. Den udfolder sig fortsat. Det tegner til et godt år.*Også selv om Systemskiftet af 2001 er ved at blive rullet tilbage og den politiske dagsorden mister sin friskhed og substans. Vores statsministers udvikling er i mine øjne en sørgelig historie. Dette dygtige, karakterfulde menneske, som i sin nytårstale 2002 proklamerede kulturkampen som det egentligt afgørende, hvis udfald ville være bestemmende for Danmarks fremtid, antager i stadigt stigende grad skikkelse af en ordinær politiker, som ikke er bundet af andet end karriere og succes. Jeg troede, han var bundet af Danmarks skæbne og dansk kulturs eksistens. Jeg troede derfor, at han i virkeligheden var skeptisk over for EU og havde hjertet med i Muhammedkrisens opgør med islamisme og lovreligiøs fundamentalisme. Jeg troede, det var kristendom og danskhed, der var hans uopgivelige udgangspunkt - selv om jeg havde forståelse for, at en statsminister ikke kan handle og tale på samme måde som os andre.Men meget tyder på, at jeg tog fejl. Meget i det forløbne år peger på, at Systemskiftets friskhed er i aftagende og ved at blive afløst af det velkendte fedteri for medier og meningsmålinger og det politisk korrekte. En "grøn" statsminister - det var ikke det, vi forventede. En EU-taktiker, som synes at vente på lejligheden til at lokke sit folk ind i den overnationale gummicelle og nægte danskerne mulighed for at stemme nej til gummicellen. En Anders Fogh Rasmussen med flere, for hvem intet er vigtigere end partiet og det taktiske spil på Christiansborg og i Bruxelles.Det var ikke dette, der lå i det så optimistisk proklamerede Systemskifte, og samtidig med, at denne udvikling sætter min politiske naivitet i perspektiv, tegner de opmuntrende oplevelser i Aalborg og Aarhus og andetsteds et billede af en ikke-politisk bevægelse, som i anden og også dybere forstand betegner et systemskifte. I åndelig henseende, i folkelig og kulturel forstand, en problemstilling, der ikke henholder sig til mandater og succes, en national, ja eksistentiel selvbesindelse, som gør kristendom og danskhed til andet og mere end et slagord.Det er denne bevægelse, der varsler et godt år. Og som jeg altså møder stadigt flere udtryk for. Jeg læser f.eks. med megen glæde, hvad tidsskriftet Nomos skriver, ligesom det er opmuntrende at deltage i de møder, Nomos arrangerer, og høre de selvstændige og uortodokse indlæg og foredrag. Her tænkes der nyt. Her bliver gamle problemstillinger brudt op. Morten Uhrskov Jensen og hans medarbejdere gør et godt arbejde, der er så fornyende, at der må være øren for det i Aalborg og Aarhus.Jeg vil anbefale Nomos, næste gang jeg kommer dér.*Et nyt skud på det folkeligt-kulturelle træ, som lykkeligvis synes at slå rod på vore universiteter, er det netop udkomne blad Critique, som nogle studenter i Aarhus har startet. Jeg vil anbefale bladet på det bedste. Det udgives af studenter, der kalder sig konservative, og den konservatisme, som Critique står for, er ikke politisk i dårlig forstand, men søger mod det principielle eller grundlæggende.[…]Den sidste udgivelse, der skal omtales i denne sammenhæng, er bogen "Den borgerlige Orden", som udkom på Gyldendal for et par måneder siden, og hvor undertitlen "Tanker om borgerlighed og kultur" ikke er tomme ord. For der er både tænksomhed, omtanke og sans for, hvad kultur og borgerlighed egentlig er, i denne bog, som således føjer sig ind i en voksende bevægelse i nutiden, og bogen fortjener en grundig anmeldelse. Den vil den også få. Her skal der kun peges på, hvorledes en kulturkamp er i gang og fører til initiativer og bøger, som sætter en ny problemstilling ved at gøre det evigt aktuelle, for så vidt det konservative, nyt og uafviseligt.Lad os glæde os over det! Lad os i det politiske systemskiftes forfald glæde os over det åndelige og kulturelle systemskifte, som ingen kan være blind for. Kulturkampen er faktisk ved at blive til virkelighed. Man møder den overalt - også i Aalborg og Aarhus.Den lover os et godt år. Indsendt af
Af Jesper M. RosenløvIgennem en årrække har den yderste venstrefløj brugt Krystalnatten (d. 9. november) til at markere deres utilfredshed med den danske udlændingepolitik. Under paroler som ”Ja til solidaritet, nej til racisme og fremmedhad” har foreninger med tilknytning til det autonome miljø (f.eks. Foreningen Demos) skamreddet denne tragiske mindedag for egen vindings skyld. Venstrefløjens kamp mod regeringens udlændingepolitik skulle således ses i lyset af en historisk kamp mod nazismen.Men hvor hult og hyklerisk disse kredses anvendelse af Krystalnatten i virkeligheden er, viser sig netop nu. Det selv samme autonome miljø ses således i disse dage hånd i hånd med stærkt racistiske antisemitter i demonstrationer mod Israels ret til at forsvare sig mod Hamas’ terror.At der eksisterer varme følelser mellem ledende palæstinensiske kredse og den nazistiske ideologi er ikke noget nyt. Allerede i 1930’erne eksisterede der en tysk-arabiske alliance, hvor stormuftien af Jerusalem, Amin el-Husseini, havde tætte forbindelser til de nazistiske spidser som f.eks Heinrich Himmler (se f.eks. Klaus-Michael Mallmann og Martin Cüppers: Halvmåne og hagekors - Det Tredje Rige, araberne og Palæstina. Informations Forlag 2008).I de muslimske lande i dag publiceres der nærmest dagligt grove antisemitiske karikaturer i statslige medier. Adolf Hitlers Mein Kampf går som varmt brød ligesom det gamle antisemitiske smædeskrift Zion Vises Protokoller. Sidstnævnte er i 2002 endda blevet anvendt som grundlag for antisemitisk tv-serie i fyrre afsnit produceret i Ægypten.Denne racisme og sympatien for nazismen kommer ligeledes bevidst til udtryk ved de muslimske gruppers anvendelse af den gamle nazihilsen – den fremstrakte højre arm. Denne hilsen blev brugt ved en anti-israelsk demonstration så sent som i går her i Danmark. En større forsamling havde samlet sig på Rådhuspladsen i København til støtte for staten Israel. Disse blev dog mødt af grupper af Hamas-sympatisører, der brugte lejligheden til at heile hen mod forsamlingen, der talte adskillige jøder. (Fra Snaphanen, der ligeledes har en videosekvens)Man må jo håbe, at Dokumentation og Rådgivningscentret er opmærksomme på disse tendenser. En ting står i hvert fald fast efter disse optrin. Den yderste venstrefløj, der i denne tid hellere end gerne slutter sig sammen med nazistiske palæstinensere, har nu mistet enhver moralsk ret til på noget tidspunkt at anvende Krystalnatten til noget som helst. Hykleriet er afsløret. Føj! Indsendt af
Af Kasper StøvringBlandt de mere absurde fortolkninger af nyligt afdøde Samuel Huntingtons politiske ståsted hører den, at den fokætrede politolog skulle være en slags godfather for neo-konservatismen og således billige Irakkrigen. Hvis man altså forstår krigen som et forsøg på at indføre de ”universelle” værdier om demokrati og menenskerettigheder i et land med en helt anden kultur end den vestlige. Huntington var tværtimod klassisk konservativ. Det fremgår allerede af hans paradigme om civilisationernes sammenstød, der selvfølgelig stadig har relevans som en forklaring på konflikterne efter den kolde krig. Det gælder især de to bærende teser. For det første, at de vigtigste konflikter i verden ikke er ideologiske, men kulturelle. Og for det andet, at modernisering ikke medfører vestliggørelse, men tværtimod revitalisering af partikulære kulturelle identiteter. Clash-paradigmet indebærer også et relevant konservativt budskab, som jeg i det følgende vil reflektere over i anledning af Huntingtons død. Nemlig at vi indenrigspolitisk afviser multikulturalismen, der forener en utopisk idé om kulturel sameksistens med en dekonstruktion af den historisk fremvoksede kernekultur, der bærer de vestlige nationer (selv om multikulturalismen er en vestlig opfindelse, er den en anti-vestlig ideologi). Samtidig bør vi udenrigspolitisk besinde os på verdens multipolære karakter. For at sige det populært: Vi bør være multikulturelle ude og nationale hjemme. Især Irakkrigen har vendt universalismens drøm om demokrati til et mareridt for Vesten. Irakkrigen startede som en sikkerhedspolitisk intervention, men udviklede sig siden til et universalistisk demokratiprojekt. Dette mislykkede forsøg på at demokratisere Irak kalder på selverkendelse og selvbesindelse. For de demokratiske værdier er måske nok universelle i den forstand, at de principielt kan udbredes til hele kloden. Men omvendt må vi erkende, at de kulturelle forhindringer er så enorme, at vi gør bedst i at vågne af den feberhede drøm at demokratisere fremmede lande. Det er klart at se, hvorfor denne drøm er opstået: Da Muren faldt i 1989, vandt demokratiet, sagde man. Derfor var man animeret af oplysningstidens idé om, at demokratiet var universelt i den forstand, at det lod sig udbrede til hele verden; det udsprang ikke af en partikulær kultur. Krigen på Balkan havde desuden vist, at man med succes kunne intervenere militært ud fra moralske idealer. Herfra drog man en generel lære: det måtte jo også gælde i Irak. Men det var naivt. At man tog fejl skyldtes kort sagt, at man var til fals for idealisme. Det er ikke de politiske realister, men de utålmodige idealister, der nu må komme til besindelse. Forskellen mellem neo-konservative og klassisk konservative som Huntington kan vise noget vigtigt om Irakkrigen som et demokratiprojekt – og om grænserne for dette projekt. De neo-konservative, der lagde planen for den amerikansk ledede intervention, er netop en slags utålmodige sjæle. De betoner på aktivistisk vis universalismen, imens de klassisk konservative besinder sig på de særlige kulturelle forudsætninger for demokratiet. Neo-konservative er opflammet af det, idéhistorikeren Hans-Jørgen Schanz i en anden sammenhæng har kaldt ”den historiske passion”. Denne passion begyndte at brænde igennem i oplysningstiden, og den lærer, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Som Schanz gør opmærksom på, betyder det historiske ikke bare menneskeskabt forandring, men det, der altid kan være et projekt for menneskelig skaben. Historie blev dermed et fremtidsanliggende, hvilket var tydeligst hos Karl Marx, der mente, at fremtiden kunne skabes ved den rette brug af fornuften. De neo-konservative forkæmpere for demokratiet er, skønt aldeles kritiske over for marxismen, på en måde elever af Marx. De er grebet af det ideal, at det liberale demokrati ganske vist historisk har rødder i en bestemt grund, nemlig den vestlige kultur, men at demokratiets frø sagtens kan plantes i fremmed jord og spire frem, så det med tiden vil blomstre så frodigt som i Vesten. De demokratiske friheds- og lighedsprincipper opfattes netop som universelle. Som hos gamle Marx og hans endnu ældre læremester den tyske filosof Hegel gælder det om at udgrunde historiens lovmæssigheder. Og har man først opdaget den historiske logik, så ser man sig også i stand til at forklare, hvorfor demokratiet vil vinde stadig større udbredelse, efterhånden som historien skrider frem. Dét var som bekendt Fukuyamas tese efter Murens fald. De neo-konservative går et skridt videre og stiller sig selv i historiens tjeneste. De arbejder aktivt med på demokratiets udbredelse på basis af en “missionær entusiasme”. En konsekvens af den historiske passion er forkastelse af traditioner. Hvorfor? Fordi kulturelle traditioner udgør forhindringer for ønsket om at indrette historien som et bevidst menneskeligt projekt. Det gælder også det irakiske demokratiprojekt, der er blevet lanceret med det afslørende slagord nation building – som om man kan bygge nationer, ligesom man kan bygge broer, veje og dæmninger. Men nationer er ikke bevidste konstruktioner rejst af sociale ingeniører. De er derimod historisk fremvoksede kulturfællesskaber. At traditioner kan udgøre forhindringer for demokratiets virkeliggørelse er oplagt. Demokrati kan vanskeligt indføres i en kultur, hvor der er tradition for fundamentalistisk dyrkelse af religionen; hvor der er et fatalistisk syn på skæbnen; hvor der er et ortodokst syn på uddannelse; hvor arbejde opfattes som et onde; hvor korruption tolereres; hvor man primært er loyal over for familien, stammen eller klanen, og hvor fremmede omfattes med mistillid; hvor der er en stærk autoritetstro, og hvor magten er centraliseret og udøves vilkårligt. Og så videre. I Irak hersker mange af disse traditioner, og derfor må neo-konservatismen tage form af en radikal ideologi: Den gamle samfundsindretning må smides på historiens mødding, for at det nye samfund kan vokse frem. Nu vil den opmærksomme læser tænke, at en sådan radikal konservatisme i grunden er en selvmodsigelse. Konservatismen er jo anti-revolutionær og anti-utopisk, for så vidt som den ønsker at bevare det givne. Men sådan ser det slet ikke ud for de neo-konservative. De ønsker at skabe det bevaringsværdige, netop fordi også de vil bevare de gamle værdier og den gamle orden, som de kender fra deres egen kultur. Når de neo-konservative ønsker en aktiv indgriben over for de despotiske regimer, så er der tale om en abstrakt form for fremskridtsoptimisme. De forestiller sig, at noget radikalt anderledes i fremtiden vil vise sig i kraft af denne i grunden idealistiske utopi om genskabelse. Her er det, at klassisk konservative må mane til besindelse på, at der er grænser for demokratiprojektet, for menneskers evne til at manipulere med og bemestre dets omgivelser. Heraf følger opgøret med traditionshadet og den historiske passion, altså med dogmet om, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Det gamle er ikke noget, der endegyldigt kan lægges bag, og vores tid adskiller sig ikke skarpt fra tidligere tider. Tværtimod lever tidligere tiders forestillinger videre i os. Tilsvarende er traditioner ikke blot snærende bånd, men er med til at give livet mening. Hvilke politiske konsekvenser har det? Klassisk konservative afviser en aktivistisk udenrigspolitik og besinder sig i stedet på realismen. Akkurat ligesom Huntington. Realismen foreskriver, at nationer må gøre, hvad der er i deres interesse og overlade andre nationer til deres egen skæbne. Men dertil må man ganske vist tilføje, at det ikke altid er i egen nationale interesse at overlade andre til deres skæbne. Når islamiske terrorister har haft held med deres destruktive forehavender, skyldes det netop, at vi i Vesten først sent efter Murens fald har erkendt, at vi stadig har fjender, og at de næres af fejlslagne stater. Fjender må bekæmpes, af og til med magt, blot ligger der heri ikke et entydigt svar på, om det var en klog beslutning at intervenere i Irak. Men et bestemt motiv bag interventionen burde kunne bakkes op af både konservative og neo-konservative: at det var i de vestlige nationers sikkerhedspolitiske interesse. De konservative og neo-konservative adskiller sig altså ikke i synet på anvendelsen af magt for at forsvare nationen. De ser først og fremmest forskelligt på ideen om, at oplysningens værdier er universelle og potentielt universaliserbare. Det troede også Hegel og Marx. Men konservative har altid været tilbøjelige til at mene, at disse værdier netop er bundet til en bestemt kulturel horisont. De vestlige værdier og demokratiske institutioner er biprodukter af en særlig kristen kultur. Som sådanne vil de vanskeligt, og måske aldrig, slå rod i ikke-kristne kulturer. Der vil i hvert fald blive tale om et helt andet form for demokrati, sådan som vi for nylig har været vidne til i Det Palæstinensiske Selvstyre og i Irak. Med det frie valg følger her afviklingen af den liberal-demokratiske frihed. Konservative vil gang på gang understrege, at det sekulære, liberale demokratis historiske oprindelse ligger i kristendommen. Det moderne demokrati er simpelthen en sekulær udgave af den kristne doktrin om menneskets universelle værdighed. Altså det, der i dag opfattes i ikke-religiøse termer som menneskets rettigheder. Denne rent historiske forklaring kan der måske nok være enighed om blandt konservative og neo-konservative. Men det afgørende stridspunkt, som vi hele tiden går ud fra – og hele tiden vender tilbage til – er altså striden om, hvor vidt de vestlige værdier er universelle. Eller om de blot på dette givne tidspunkt i historien nyder udbredelse i en kultur, der måske kun midlertidig står stærkt i verden. Ifølge denne konservative opfattelse kan vi ikke sige noget endegyldigt om, hvordan fremtiden vil se ud, for historien er som helhed en åben og uforudsigelig proces. Det er ikke historien, men snarere den stærke tro på universalismen, der er ved at nå sin afslutning.(Det ovenstående bygger på min artikel ”Universalismens afslutning?” i Morten Uhrskov Jensen (red.): Jorden tro (2007)).

matches: Højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret højesteret


text:
Højesteret i principsag: to bestyrelsesmedlemmer i en grundejerforening er ikke erstatningsansvarlige - Allan Ohms
Højesteret i principsag: to bestyrelsesmedlemmer i en grundejerforening er ikke erstatningsansvarlige
Skrevet af: Allan Ohms den 7. februar 2013 i Advokat, jura & retssikkerhed Skriv en kommentar 2,344 visninger 0
Højesteret frifandt to bestyrelsesmedlemmer for ansvar. Begge var dømt af by- og landsret.
Allan Ohms, advoakt(H)
Advokat(H) Allan Ohms, Forum Advokater, har ført og vundet en principiel sag om bestyrelsesansvar for foreningsmedlemmer. By- og landsret havde dømt bestyrelsesmedlemmerne, men Højesteret er ikke enig i den ansvarsmålestok de to retter har anvendt. De har bedømt ansvaret for hårdt og det har Højesteret nu rettet op på i en enstemmig og meget klar afgørelse.
– En god afgørelse for forenings-Danmark og de tusinder, der yder en værdifuld indsats der, siger advokat Allan Ohms Efter min mening hade det været helt uoverskueligt, hvis landsrettens dom var blevet opretholdt. Det skete heldigvis ikke.
Dyrt for kommunen at jagte 45.500 kr.
Sagen har principiel interesse for alle frivilligt arbejdende bestyrelsesmedlemmer. Den handler om hvornår et frivilligt arbejdende bestyrelsesmedlem risikerer at pådrage sig et personligt erstatningsansvar. Rudersdal kommune har gennem tre retsinstanser jagtet bestyrelsesmedlemmerne, så det må have været magtpåliggende for kommunen at få afklaret spørgsmålet. For Højesteret angik jagten et beløb på 45.500 kr, idet kommunen var blevet tilbudt 34.500 kr som forligsmæssig betaling. Det er næppe forkert at gætte på, at kommunen har betalt mere end en halv million til egen advokat og nu er den tillige pålagt omkostninger på små 150.000 kroner, så det blev en dyr pengejagt.
Højesteret udtaler, at et medlem af bestyrelsen i en grundejerforening kan blive erstatnings-ansvarlig for en retsstridig, tabsforvoldende handling, der kan tilregnes den pågældende som forsætlig eller uagtsom. Hvis en bestyrelse handler ud fra et rimeligt beslutningsgrundlag, vil fejlskøn som udgangspunkt ikke være ansvarspådragende for bestyrelsens medlemmer.
Højesteret fastslog herefter, at formanden og bestyrelsesmedlemmet, der ved iværksættelsen af anken havde handlet efter anbefaling fra foreningens advokat, hverken herved eller under det efterfølgende forløb havde handlet ansvarspådragende, og de blev derfor frifundet for erstatningsansvar.
Spørgsmålet i sagen var nærmere, om formanden og et andet medlem af bestyrelsen i en grundejerforening havde pådraget sig et personligt erstatningsansvar over for en kommune for sagsomkostninger, som foreningen under en ankesag var blevet dømt til at betale til kommunen. De to bestyrelsesmedlemmer var af både by- og landsret blevet frifundet for ansvar for anlæggelse af sagen i første instans, men blev altså dømt for at ankesagen.
Byretten dømte foreningen til at betale omkostninger med 300.000 kr og landsretten dømte til betaling af yderligere 200.000 kr. Det holdt foreningens pengekasse ikke til.
Byretten og landsrettens kritikpunkter mod bestyrelsesmedlemmerne kan sammenfattes sådan:
1. De to bestyrelsesmedlemmer gav kun kort varsel til bemærkninger fra den øvrige bestyrelse – og der kom ingen bemærkninger.
2. Der forelå således hverken en udtrykkelig bestyrelsesstillingtagen eller en udtrykkelig generalforsamlingsstillingtagen.
3. Pkt 1 og 2 udgør et gult kort, som potentielt kan bevirke, at en anke kan være ansvarspådragende.
4. Retten afvejer herefter vejledningen fra grundejerforeningens advokat om, at pålagte omkostninger måtte forventes væsentligt nedsat – overfor det forhold, at udtrædende bestyrelsesmedlemmer umiddelbart efter anken påpegede, at beslutningen kunne medføre betalingsstandsning eller konkurs.
5. Dette sammenholder retten med årsregnskabet 2007-2008 – hvor retten finder, at appellanterne burde have indset, at foreningen var ”så illikvid, at en fortsættelse af ankesagen, såfremt den blev tabt, ville påføre sagsøgerne tab”.
6. Retten påpeger, at ”der ikke ses at være gjort en væsentlig indsats for at skaffe midler til foreningen udover det årlige kontingent ca. 200 medlemmer kunne forventes at betale”.
Højesteret begrunder frifindelsen i disse hovedpunkter:
Ansvarsnormen er en handling, der er forsætlig eller uagtsom., Bestyrelsen skal handle i foreningens interesse og den skal ikke drive erhvervsvirksomhed, men varetage medlemsinteresser. Der skal tages hensyn til, at medlemmerne vælges blandt medlemmerne og bestyrelsen udgør ikke en professionel organisation. Derfor udløses ikke erstatningsansvar selvom der konkret måtte være begået et fejlskøn.
Beslutningen om anke er udført som et led i det almindelige bestyrelsesarbejde og i overensstemmelse med vedtægterne.
Højesteret lægger – modsat by- og landsret – til grund, at både sagsanlæg og ankebeslutning er sket i henhold til generalforsamlingsbeslutning og grundlaget for – og bestyrelsens beslutning om at anlægge sag – kan ikke kritiseres.
Bestyrelsesmedlemmerne var berettiget til at træffe beslutning om anke, sådan som det skete. De kunne på baggrund af den rådgivning, deres advokat gav dem, med rette forvente, at omkostningsbeløbet var forkert fastsat af byretten og selvom de måtte forudse, at kassebeholdningen ikke rakte til en mulig stadfæstelses af omkostningsmodellen, så finder Højesteret ikke, at dette kan føre til, at det skulle være ansvarspådragende at træffe beslutning om at få prøvet byrettens dom ved anke som anbefalet af advokaten.
Højesteret fastslår, at der ikke i retsplejeloven er hjemmel til at stille krav om sikkerhed for sagsomkostninger, heller ikke under anke og Højesteret finder ikke, at det var ansvarspådragende for bestyrelsen at undlade at sikre, at foreningen kunne betale sagsomkostninger til modparten i værste fald.
Derfor ændrer Højesteret by- og landsrettens domme og frifinder bestyrelsens medlemmer og dømmer kommunen til at betale sagsomkostninger for by-, lands- og Højesteret.
Højestrerets dom kan læses i UfR 2013.1312 H.
Læs også: En Rudersdal-idé til eksborgmester Erik Fabrin: sig undskyld
Forrige: Nu i Danmark: Den østtyske model – angiv din kollega
Næste: Rådet for Digital Sikkerhed: Logning af net- og teletrafik må begrænses nu