text:
Afskedigelse af handicappet medarbejder - Kielberg advokater
Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, at en kommune valgte at afskedige en handicappet medarbejder i stedet for at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling.
Forskelsbehandlingsloven forbyder arbejdsgivere at forskelsbehandle af en række nærmere opregnede grunde, herunder handicap. Foruden forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap pålægger loven arbejdsgiveren en særlig tilpasningsforpligtelse.
Tilpasningsforpligtelsen indebærer, at arbejdsgiveren er forpligtet til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger for at tilpasse arbejdspladsen til den handicappede medarbejders konkrete behov.
Tilpasningsforpligtelsen medfører derfor, at en arbejdsgiver ikke kan skride til afskedigelse af en handicappet medarbejder, før arbejdsgiveren har iagttaget sin tilpasningsforpligtelse.
EU-Domstolen har i en dom af 11. april 2013 fastslået, at tilbud om deltidsansættelse anses for en tilpasningsforanstaltning, som arbejdsgiveren kan være forpligtet til at iværksætte, hvis den gør det muligt for den handicappede forsat at varetage sit job.
Begrænsning i tilpasningsforpligtelsen
Arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse gælder dog kun i den udstrækning, at arbejdsgiveren ikke herved bliver pålagt en uforholdsmæssig stor byrde.
I den konkrete sag havde en kommune afskediget en medarbejder, der havde pådraget sig en smertelidelse i armen som følge af et færdselsuheld og nu kun var i stand til at arbejde 20 timer ugentligt i stedet for 37 timer som hidtil. Medarbejderen havde ytret ønske om at blive ansat på deltid, men kommunen valgte i stedet at afskedige medarbejderen.
Højesteret fandt, at medarbejderen var handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand, idet der blev lagt til grund, at lidelsen var funktionsbegrænsende og i øvrigt langvarig. Kommunen havde derfor en tilpasningsforpligtelse. Som tidligere nævnt omfatter tilpasningsforpligtelsen som udgangspunkt tilbud om deltidsansættelse.
Medarbejderen arbejdede som lokalplanlægger i et team med to andre. Arbejdsbyrden var for stor til, at arbejdet kunne udføres, hvis pågældende medarbejder var på nedsat tid. Muligheden for at ansætte medarbejderen på deltid sammen med yderligere en medarbejder på deltid var blevet overvejet men afvist, som følge af den ineffektivitet dette ville medføre, og en fuldtidsansættelse blev vurderet nødvendig for at sikre et højt serviceniveau.
Kommunen havde endvidere undersøgt muligheden for at overflytte medarbejderen til en anden afdeling. Kommunen stod herefter tilbage med valget mellem at afskedige medarbejderen eller beskæftige medarbejderen på deltid, samtidig med at de ville være nødt til at ansætte yderligere en medarbejder på fuld tid. Kommunen valgte førstnævnte.
Højesteret fandt, at kommunen ikke havde pligt til at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling, og at kommunen derfor ikke havde tilsidesat til sin tilpasningsforpligtelse i medfør af forskelsbehandlingsloven.
Af begrundelsen fremgår det, at Højesteret lagde til grund, at opgaverne med udarbejdelse af lokalplaner ikke kunne løses af de to fuldtidsansatte byplanlæggere samt en medarbejder på nedsat tid, men at det ville være nødvendigt at tilføre yderligere ressourcer til afdelingen. Højesteret fandt, at det ikke lå inden for kommunens tilpasningsforpligtelse at opnormere bemandingen ved at ansætte yderligere en byplanlægger på fuld tid.
Højesteret lagde endvidere vægt på, at kommunen havde undersøgt muligheden for at få en anden medarbejder til at afdække de manglende timer i planafdelingen, men at dette ikke var muligt, da arbejdet var specialiseret. Grundet arbejdets specialiserede karakter havde det heller ikke været muligt at overflytte den handicappede medarbejder til en anden afdeling.
På baggrund af ovenstående fandt Højesteret ikke grundlag for at anfægte kommunens vurdering af, at det ikke var muligt at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling.
Det lå således ikke inden for kommunens tilpasningsforpligtelse at ansætte yderligere en person i en fuldtidsstilling for samtidig at bibeholde den handicappede medarbejder i en deltidsstilling.
Dommen viser, at arbejdsgiveren skal kunne redegøre for, hvad man har gjort for at opfylde sin tilpasningsforpligtelse, og at det er en meget konkret vurdering, hvorvidt det er tilfældet.
Det er dyrt for arbejdsgiveren at afskedige medarbejdere i strid med forskelsbehandlingsloven. Hos Kielberg Advokater har vi stor erfaring med at hjælpe klienter i en sådan situation.
Spørgsmål kan rettes til advokat Annette Petersen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Hundehvalpen med væsentlige mangler – U 2014.3715 H
Højesterets dom i sag 72/2013 afd. 1. Refereret af andre i U 2014.3715 H.
Tema: Mangler ved løsøre, formodningsreglen, ophævelse, erstatning
Fakta: To parter indgik i juni 2009 en aftale vedrørende salget af en hund. I slutningen af oktober 2009 måtte køberen dog lade hunden aflive, idet den led af osteochondrose og hoftedysplasi. Køberen krævede af denne grund købet hævet samt erstatning for den negative kontraktinteresse og derved for de udgifter, han havde afholdt til dyrlæge og foder.
Højesteret fandt, at der forelå en formodning for, at manglen ved hunden havde foreligget på tidspunktet for risikoens overgang, idet den opstod inden seks måneder efter leveringen. For at afkræfte formodningen gjorde sælgeren gældende, at hundens lidelser skyldtes hundens opvækstforhold, navnlig dens alt for hurtige vækst grundet overfodring, samt at hunden var kommet til skade under leg med en anden hund.
I den forbindelse forklarede én dyrlæge, at overfodring kunne være årsag til hundens lidelser, mens to andre dyrlæger afviste, at hverken overfodring eller skaden i det konkrete tilfælde var årsag hertil. Højesteret fandt ikke, at sælgeren havde afkræftet formodningen, hvorfor der forelå en mangel. Idet denne ydermere var væsentlig, var køberen berettiget til at ophæve kontrakten. Køberen havde dog ikke krav på erstatning.
Eksamensrelevans: Dommen vedrører, hvornår en mangel ved salgsgenstanden anses for at have foreligget på tidspunktet for risikoens overgang med den følge, at sælgeren hæfter for den pågældende mangel.
Købeloven ("KBL") § 77 a, stk. 1, som gælder i forbrugerkøb – dvs. et køb, som en forbruger (en køber, der hovedsageligt handler uden for sit erhverv) foretager hos en erhvervsdrivende (en sælger, der handler som led i sit erhverv) – foreskriver, at afgørelsen af, om en salgsgenstand lider af en mangel, skal træffes ud fra salgsgenstandens beskaffenhed på tidspunktet for risikoens overgang. Såfremt der på dette tidspunkt foreligger en mangel, hæfter sælgeren for den pågældende mangel, uanset om manglen først viser sig senere.
Stk. 3 indeholder en formodningsregel, som angiver, at en mangel, der viser sig inden seks måneder efter leveringen, formodes at have været til stede på tidspunktet for risikoens overgang, medmindre dette er uforeneligt med salgsgenstandens eller den manglende overensstemmelses art. Formodningsreglen er eksempelvis uforenelig med salgsgenstandens art, hvis der er tale om friske fødevarer (f.eks. frugt eller grøntsager), idet disse forventeligt går til grunde inden for seks måneder.
Højesteret fastslog, at hunden blev leveret i juni 2009, og at den måtte aflives som følge af osteochondrose og hoftedysplasi i oktober 2009, hvorfor manglen viste sig inden seks måneder efter risikoens overgang. Der var i sagen tale om et forbrugerkøb, hvorfor KBL § 77 a fandt anvendelse, og Højesteret fandt hernæst, at der ikke i sagen var tale om en situation, hvor en anvendelse af formodningsreglen ville være uforeneligt med salgsgenstandens eller den manglende overensstemmelses art. Der forelå derfor en formodning for, at manglen forelå på tidspunktet for risikoens overgang med den følge, at sælger ville hæfte herfor, medmindre sælgeren konkret kunne afkræfte formodningen for, at manglen ved hunden var til stede på tidspunktet for risikoens overgang. En række modstridende udtalelser fra tre dyrlæger fandtes imidlertid ikke at kunne danne grundlag for at antage, at hundens lidelser var opstået efter risikoens overgang som følge af overfodring eller skade fra leg med en anden hund, og formodningen var derfor ikke blevet afkræftet.
Højesteret lagde således til grund, at manglen ved hunden forelå på tidspunktet for risikoens overgang, hvorfor sælgeren hæftede herfor. Højesteret fandt endvidere, at manglen ved hunden konstituerede en væsentlig mangel, hvorfor køberen var berettiget til at hæve købet. Højesteret fandt dog ikke, at sælgeren havde handlet ansvarspådragende, idet det ikke af køberen var blevet godtgjort, at sælgeren kendte eller burde kendte til de to lidelser, jf. KBL § 80, stk. 1, nr. 3. Af den grund forelå der intet ansvarsgrundlag, hvorfor sælgeren ikke kunne få erstattet sin negative kontraktinteresse i form af udgifter afholdt til dyrlæge og foder.
I dommen fandt Højesteret, at formodningsreglen i KBL § 77 a, stk. 3, som foreskriver, at en mangel i forbrugerforhold formodes at have været til stede på tidspunktet for risikoens overgang, såfremt den viser sig inden for seks måneder efter levering, fandt anvendelse på en mangel ved en hund. Sælgeren hæftede derfor for manglen, idet sælgeren ikke formåede at afkræfte formodningen.


text:
Medvind til udlejer i en nylig afgjort Højesteretsafgørelse om § 5, stk. 2 lejemål – LKA Advokatfirma – Louise Kaczor – Advokat
+45 26 28 57 77
lka@lkalaw.dk
Mindet 2, 4. tv. 8000
Om LKA
Medvind til udlejer i en nylig afgjort Højesteretsafgørelse om § 5, stk. 2 lejemål
Højesteret har i en sag fra april 2016 taget stilling til, hvorvidt der kan stilles strenge krav til, at et lejemål må anses for gennemgribende forbedret efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
Det følger af Boligreguleringslovens § 5, stk. 2, at et lejemål, som er gennemgribende forbedret ikke må udlejes til en leje, der væsentligt overstiger det lejedes værdi. I § 5, stk. 2, 2. pkt. opstilles der to betingelser for, at kravet om, at lejemålet kan anses for gennemgribende forbedret, er opfyldt:
1. Udgifterne til forbedringerne skal overstige et nærmere angivet beløb.
2. Forbedringerne skal væsentligt have forøget det lejedes værdi.
Det fremgår af til forarbejderne til lovgivningen, at det alene er arbejder der forøger det lejedes værdi, som kan medtages i opgørelsen over forbedringsudgiften. Dvs. udlejer skal fradrage den del af udgiften, som ikke har medført en forøgelse af det lejedes værdi, herunder udgifter til sparet vedligeholdelse.
I sagen, hvor både huslejenævnet, Ankenævnet for huslejenævnene for Københavns Kommune, byret og landsret, var kommet til et andet resultat end Højesteret nåede frem til, var forbedringsarbejderne opgjort til kr. ca. 463.000 af udlejer. Ankenævnet for huslejenævnene i Københavns Kommune havde som tidligere instans udarbejdet en redegørelse for de arbejder, som var blevet udført i lejligheden. Ankenævnet havde vurderet, at udgifterne til forbedring af lejligheden udgjorde ca. kr. 338.000 af det samlede beløb på ca. kr. 463.000, og denne vurdering blev ligeledes lagt til grund ved Højesterets afgørelse.
Beløbet oversteg altså det mindstebeløb i det år, hvor arbejderne var færdiggjorte.
Højesteret tog herefter stilling til, hvorvidt forbedringerne væsentligt havde forøget det lejedes værdi. I vurderingen henviste Højesteret til lovens forarbejder, hvoraf det bl.a. fremgår, at betingelsen ikke kan anses for opfyldt, hvis forbedringerne alene knytter sig til enkelte og mindre væsentlige dele af lejemålet, eller hvis der er forhold ved lejemålet, det forringer det lejedes værdi. Højesteret fandt herefter, at der ikke kan stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder, der anerkendes som forbedringer af lejemålet, overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen.
Højesteret vurderede, at de forbedringer som var blevet foretaget vedrørte væsentlige dele af lejemålet, og de fandt derfor, at forbedringerne væsentligt havde forøget det lejedes værdi.
Det må på baggrund af den nævnte afgørelse antages, at det fremover bliver nemmere for udlejer at bevise, at et lejemål, som er forbedret for et beløb, der overstiger minimumsgrænsen i boligreguleringslovens § 5, stk. 2, også væsentligt har forøget det lejedes værdi, hvis forbedringsarbejderne knytter sig til væsentlige dele af lejemålet.
Det bemærkes for god ordens skyld, at de to nævnte betingelser ikke kan stå alene for så vidt udlejer ønsker at udleje et lejemål efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2. Der er i sammenhæng med de nævnte betingelser en række andre betingelser, som udlejer skal sikre sig er opfyldt før han foretager en forbedring af lejligheden for at udleje den efter boligreguleringslovens § 5, stk. 2.
Ønsker du at vide mere? Kontakt mig på telefon 26 28 57 77 eller mail lka@lkalaw.dk.
Godt nyt til pensionerede sommerhusejere – og en udvidelse af ”sommerperioden”
Udlejer får medhold i Vestre Landsret i sag om betalingsmisligholdelse
Mindet 2, 4. tv. 8000 Århus C

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Domme i knivsager
Domme i knivsager
Højesteret har i dag afsagt domme i de sager, hvor to mænd er blevet idømt fængselsstraffe for at have været besiddelse af knive i deres biler. I den ene sag var der tale om et såkaldt multiværktøj med et integreret knivblad, og i den anden sag drejede det sig om besiddelse af to hobbyknive.
Med dommene har Højesteret taget stilling til strafudmålingen, efter at straffen for besiddelse af kniv på offentligt tilgængelige steder blev skærpet ved en ændring af våbenloven i 2008. Efter forarbejderne til lovændringen skal der i førstegangstilfælde som altovervejende hovedregel fastsættes en ubetinget straf på 7 dages fængsel for en overtrædelse af våbenlovens knivforbud. Hvis der foreligger særlig formildende omstændigheder, skal der i førstegangstilfælde idømmes bøde i stedet for fængsel.
De tiltalte var af byretten idømt bøder, mens de af landsretten var idømt 7 dages fængsel. I begge tilfælde havde landsretten henvist til, at der ikke var grundlag for at fravige lovens udgangspunkt om frihedsstraf.
Ved Højesterets behandling af sagerne deltog 7 dommere.
En enig Højesteret idømte begge de tiltalte en bøde på 3.000 kr.
Højesterets afgørelser i de to sager er begrundet således:
I sagen vedrørende A:
”Det har siden 1987 efter våbenlovens § 4, stk. 1, været forbudt på offentligt tilgængelige steder at bære kniv eller dolk – bortset fra foldeknive med en klinge på højst 7 cm – medmindre det sker som led i erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri eller sportsudøvelse eller har et andet lignende anerkendelsesværdigt formål. Forbuddet er et led i bekæmpelsen af den farlige vold, som begås med knive, især af unge, som medbringer knive på diskoteker og andre steder, når de bevæger sig ud i aften- og nattelivet.
Forbuddet angik oprindeligt kun det at bære en kniv, men er udvidet til at gælde for enhver form for besiddelse af kniv, således at det også er strafbart at have en kniv liggende i bil på offentligt tilgængeligt sted uden anerkendelsesværdigt formål. Det gælder endvidere nu også på uddannelsessteder, i ungdomsskoler, fritidsordninger og lignende. Undtagelsen vedrørende foldeknive med en klinge på højst 7 cm er gjort betinget af, at klingen ikke kan fastlåses i udfoldet position.
Sagen drejer sig om et multiværktøj med en kniv med et 7,3 cm langt blad, der kunne fastlåses i udslået position. Det forhold, at kniven er en del af et multiværktøj, bringer den ikke uden for området af våbenlovens § 4, stk. 1. A havde kniven liggende i sin bil, da han holdt parkeret på havnen i Nørresundby, dvs. på et offentligt tilgængeligt sted. Der foreligger ikke oplysninger om, at kniven var medtaget i noget bestemt øjemed, og der var allerede derfor ikke et anerkendelsesværdigt formål i lovens forstand. Højesteret tiltræder herefter, at A er fundet skyldig i overtrædelse af forbuddet i våbenlovens § 4, stk. 1.
Strafferammen for overtrædelse af forbuddet mod at bære eller besidde kniv på offentligt tilgængeligt sted var oprindeligt bøde, hæfte eller under skærpende omstændigheder fængsel indtil 2 år. Ved ændringen af våbenloven i 2008 blev § 10, stk. 3 (nu stk. 2), affattet således: ”Overtrædelse af § 4, stk. 1, straffes med fængsel indtil 2 år, under særlig formildende omstændigheder dog med bøde.”
Det er i forarbejderne til bestemmelsen forudsat, at der i førstegangstilfælde ”som altovervejende hovedregel” idømmes en kort ubetinget frihedsstraf på 7 dages fængsel. Indførelsen af denne strafskærpelse er i forarbejderne ledsaget af en bemærkning om, at fastsættelse af straffen fortsat vil bero på ”domstolenes konkrete vurdering i det enkelte tilfælde af samtlige sagens omstændigheder.”
Bestemmelsen om, at der ved overtrædelse af § 4, stk. 1, ”under særlig formildende omstændigheder” straffes med bøde, er i forarbejderne begrundet med, at der kan forekomme tilfælde, hvor en frihedsstraf i førstegangstilfælde ”vil forekomme urimelig henset til de omstændigheder, hvorunder kniven har været medbragt.”
Spørgsmålet er derfor, om en frihedsstraf i et førstegangstilfælde og under omstændigheder som i den foreliggende sag må anses for urimelig i lyset af det foran anførte.
Ved afgørelsen heraf må der tages hensyn til, at formålet med forbuddet og strafskærpelsen navnlig har været at undgå, at unge, når de bevæger sig ud i aften- og nattelivet, tager kniv med. Formålet har ikke været at forhindre almindelig brug af knive som værktøj. Til illustration af, hvornår der foreligger særlig formildende omstændigheder, er det i forarbejderne anført, at det navnlig kan tænkes i tilfælde, hvor en person fra en situation, hvor der var et anerkendelsesværdigt formål med at have kniven et offentligt tilgængeligt sted, på grund af en forglemmelse eller et svinkeærinde er kommet i en situation, hvor det ikke længere er lovligt at have kniven. Der kan således efter forarbejderne foreligge særlig formildende omstændigheder, hvis der f.eks. er tale om en person, som efter en arbejdsdag, fisketur, spejdertur eller lignende, hvor vedkommende lovligt har båret eller været i besiddelse af en kniv, går på restauration med kniven i lommen eller tasken i stedet for at tage direkte hjem og dermed overtræder forbuddet i § 4, stk. 1. Det er hertil i forarbejderne føjet, at hvis en person bærer kniv på steder eller under omstændigheder, hvor der er en nærliggende risiko for, at der kan opstå tilspidsede situationer af potentiel voldelig karakter – f.eks. i værtshusmiljøer i aften- eller nattetimerne – vil der dog kun sjældent foreligge særlig formildende omstændigheder, uanset om den pågældende person tidligere på dagen har haft et anerkendelsesværdigt formål med at bære kniven.
Det følger heraf, at der – i overensstemmelse med den linje, der er fulgt i hidtidig byrets- og landsretspraksis – ved afgørelsen af, om der i førstegangstilfælde skal anvendes straf af 7 dages fængsel eller bøde, må tages hensyn til en lang række forhold. Knivens art er således relevant for den samlede bedømmelse – der er f.eks. forskel på en springkniv og en hobbykniv og på en dolk og en kniv i et multiværktøj. Det er også af betydning, om vedkommende har kniven på sig, med sig eller i sin bil mv. – om det er i lommen på almindeligt tøj eller arbejdstøj, i en taske eller pakke, i en bildørs sidelomme eller værktøjskasse osv. Tiden og stedet, hvor vedkommende befinder sig med en kniv uden anerkendelsesværdigt formål, spiller en rolle. I bedømmelsen indgår endvidere, hvorfor vedkommende befinder sig i den pågældende situation, og hvorfor kniven er med – der er f.eks. forskel på, om den med vilje er taget med til et offentligt tilgængeligt sted uden anerkendelsesværdigt formål eller ved en forglemmelse er kommet med hjemmefra – samt hvad der er forklaret herom og troværdigheden heraf.
A var som nævnt i besiddelse af et multiværktøj med et integreret knivblad på 7,3 cm, der kunne fastlåses i udslået position. Forholdet er begået lidt i ni om morgenen på havnen i Nørresundby. Som anført af byretten var kniven, der lå i bilens handskerum, en del af et almindeligt solgt multiværktøj, som A jævnligt brugte på sit arbejde og til reparation af bilen.
Ved en samlet bedømmelse finder Højesteret i overensstemmelse med det, der er anført om forståelsen af våbenlovens § 10, stk. 2, at der foreligger særlig formildende omstændigheder, således at udgangspunktet om en ubetinget frihedsstraf må fraviges.
Det er i forarbejderne forudsat, at straffen for besiddelse af kniv under særlig formildende omstændigheder er en bøde på 3.000 kr. Der er ikke i den foreliggende sag grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
Højesteret stadfæster herefter byrettens fastsættelse af straffen til en bøde på 3.000 kr.
Statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og Højesteret.”
I sagen vedrørende B:
Det følger heraf, at der – i overensstemmelse med den linje, der er fulgt i hidtidig byrets- og landsretspraksis – ved afgørelsen af, om der i førstegangstilfælde skal anvendes straf af 7 dages fængsel eller bøde må tages hensyn til en lang række forhold. Knivens art er således relevant for den samlede bedømmelse – der er f.eks. forskel på en springkniv og en hobbykniv og på en dolk og en kniv i et multiværktøj. Det er også af betydning, om vedkommende har kniven på sig, med sig eller i sin bil mv. – om det er i lommen på almindeligt tøj eller arbejdstøj, i en taske eller pakke, i en bildørs sidelomme eller værktøjskasse osv. Tiden og stedet, hvor vedkommende befinder sig med en kniv uden anerkendelsesværdigt formål, spiller en rolle. I bedømmelsen indgår endvidere, hvorfor vedkommende befinder sig i den pågældende situation, og hvorfor kniven er med – der er f.eks. forskel på, om den med vilje er taget med til et offentligt tilgængeligt sted uden anerkendelsesværdigt formål eller ved en forglemmelse er kommet med hjemmefra – samt hvad der er forklaret herom og troværdigheden heraf.
B var i besiddelse af to hobbyknive, som stammede fra hans arbejdsplads – en tankstation – hvor han anvendte dem. Knivene lå i lommen i døren til førersædet i hans bil sammen med andre effekter til brug for arbejdet på tankstationen. Forholdet er begået mellem kl. 3 og 4 om morgenen ud for et diskotek i Havnegade i Middelfart, hvor B befandt sig med sin bil, fordi han havde lovet at køre for nogle venner, der havde været på diskoteket. Det må efter byrettens og landsrettens bevisvurdering lægges til grund, at han ikke selv havde været inde på diskoteket og heller ikke skulle det, og at han ikke havde tænkt på, at han havde knivene i bilen.
Ved en samlet bedømmelse finder Højesteret i overensstemmelse med det, der er anført om forståelsen af våbenlovens § 10, stk. 2, at der – uanset tiden og stedet for lovovertrædelsen – foreligger særlig formildende omstændigheder, således at udgangspunktet om en ubetinget frihedsstraf må fraviges.
Det er i forarbejderne forudsat, at straffen for besiddelse af kniv under særlig formildende omstændigheder er en bøde på 3.000 kr. Parterne har ikke haft bemærkninger til, at en eventuel bødestraf i det foreliggende tilfælde fastsættes i overensstemmelse hermed.
Sidst opdateret: 15-12-2009


text:
Retsplejelovens kapitel 83: Anke til Højesteret
Retsplejelovens kapitel 83
Kapitel 83 er indsat ved § 1.133 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
§ 932. Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan meddeles, hvis sagen er af principiel karakter eller særlige grunde i øvrigt taler derfor. Tilladelsen kan begrænses til en del af sagen, herunder med hensyn til de grunde, hvorpå anken kan støttes, jf. § 933, stk. 2, hvis særlige grunde taler for det.
Stk. 2. Ansøgning om tilladelse til anke skal indgives til Procesbevillingsnævnet inden 14 dage efter dommens afsigelse. Hvis det er tiltalte, der vil anke, beregnes fristen efter reglerne i § 904, stk. 2 og 3, og § 904, stk. 3, finder tilsvarende anvendelse, hvis sagen er behandlet efter § 930 a. Procesbevillingsnævnet kan undtagelsesvis meddele tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 1 år efter dommens afsigelse. Hvis det er anklagemyndigheden, der vil anke, skal den samtidig med ansøgningen til Procesbevillingsnævnet underrette tiltalte om ansøgningen. Manglende underretning medfører ikke, at sagen kan afvises.
Stk. 3. Når ansøgning om tilladelse til anke er indgivet, kan Højesteret beslutte, at fuldbyrdelse af dommen skal udsættes eller standses. Dette sker i hvert fald, når anke tillades.
§ 932, stk. 1, 3. pkt. er indsat ved § 1.5 i lov nr. 536 af 26.05.2010 fra d. 01.07.2010.
§ 932, stk. 2, 2. pkt. er ændret ved § 1.99 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 932, stk. 2, 2. pkt., indsættes efter »stk. 2 og 3«: », og § 904, stk. 3, finder tilsvarende anvendelse, hvis sagen er behandlet efter § 930 a«.
§ 933. Ved iværksættelse af anken til Højesteret finder § 903, stk. 4, § 905, stk. 1 og 3, § 906, § 907, stk. 2-4, § 910, stk. 1 og 2, og § 913 tilsvarende anvendelse.
Stk. 2. Anke kan ske under henvisning til de grunde, der er nævnt i § 912, stk. 1, nr. 1-3. Reglen i § 912, stk. 2, finder tilsvarende anvendelse.
Stk. 3. Sager om opløsning af politiske foreninger kan altid indbringes for Højesteret.
§ 933, stk. 1 er ændret ved § 1.26 i lov nr. 493 af 17.06.2008 fra d. 01.07.2008. Hidtidig formulering: Ved iværksættelse af anken til Højesteret finder reglerne i § 903, stk. 4, og §§ 905-907, 910 og 913 tilsvarende anvendelse.
§ 934. Så snart anklagemyndigheden har forkyndt ankemeddelelsen for tiltalte eller har modtaget dennes ankemeddelelse med tilhørende begrundelse, indsender anklagemyndigheden sagens akter og en udskrift af hovedforhandlingerne for byret og landsret til Højesteret med de bemærkninger eller anmodninger, som anklagemyndigheden finder nødvendige.
§ 935. Højesteret kan straks efter anmodning eller af egen drift ved kendelse afvise anken af de grunde, der er nævnt i § 914, stk. 1, nr. 1-3, eller fordi Procesbevillingsnævnets tilladelse efter § 932 ikke foreligger.
Stk. 2. Afviser Højesteret ikke straks anken, beskikker Højesterets præsident en forsvarer for tiltalte, hvis tiltalte ikke selv har valgt en forsvarer.
§ 936. Ved Højesterets behandling af anken finder reglerne i §§ 909, 916, 921, 922 og 924-930 a tilsvarende anvendelse.
Stk. 2. Skal vidner eller syns- og skønsmænd afhøres, kan Højesteret, når retten finder det nødvendigt af hensyn til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at de skal afhøres i Højesteret, jf. §§ 174 og 209. Ellers sker afhøring af vidner eller syns- og skønsmænd efter reglerne i kapitel 67 og 68 ved den byret, som Højesteret anmoder herom.
Stk. 3. Højesteret kan ligeledes, hvis det findes nødvendigt til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at vidner eller syns- og skønsmænd, der har været afhørt tidligere, indkaldes til personlig afhøring under hovedforhandlingen i Højesteret.
§ 936, stk. 1 er ændret ved § 1.100 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 936, stk. 1, ændres »924-930« til: »924-930 a«.
§ 937. Under hovedforhandlingen har den part, som anker, først ordet. I øvrigt foregår forhandlingen i de former, som Højesteret under iagttagelse af reglerne herom i kapitel 2, 3 og 16 nærmere fastsætter. Reglerne i § 748 a, finder tilsvarende anvendelse.
Stk. 2. Afhøring af vidner for Højesteret foregår i overensstemmelse med reglerne i §§ 866-869.
§ 937, stk. 1, 3. pkt. er ændret ved § 1.5 i lov nr. 493 af 12.06.2009 fra et tidspunkt, der fastsættes efter nærmere bestemmelse af justitsministeren. I § 937, stk. 1, 3. pkt., ændres »§ 748, stk. 8-10,« til: »§ 748 a«.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Bindende svar om, hvorvidt salg af ejendom til hovedaktionærs børn svarede til handelsværdien.
15-1423761
Hovedaktionær, interesseforbundne parter, udlejning, markedsleje.
Lejeloven § 83, stk. 1, litra a, §§ 84 og 86, stk. 1.
SKATs juridiske vejledning, afsnit H.A.2.2.1.1.
Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.H.2.1.8.2.
Den juridiske vejledning 2016-2, afsnit C.B.3.5.4.3.
Kan H1 ApS' salg af ejendommen Adresse Y1 for kontant 2.280.000 kr. til hovedaktionærens børn B og C anses for svarende til handelsværdien?
Det fremgår af bindende svar af 25. marts 2015:
"I har oplyst følgende:
"H1 ApS blev stiftet den 12. maj 2011 med det formål at erhverve ejendommen beliggende Adresse Y1.
H1 ApS ejes af H1 Holding ApS, som ejes 100 % af A.
Ejendommen i Adresse Y1 er udlejet fra H1 ApS til As datter B og en ekstern part på markedsvilkår.
H1 ApS erhvervede ejendommen i 2011 til kr. 2.350.000.
Den offentlige ejendomsværdi er kr. 1.850.000.
Parterne kan i øvrigt bekræfte, at den aktuelle BBR meddelelse er i overensstemmelse med de faktiske forhold.
H1 ApS ønsker at overdrage ejendommen til handelsværdien til hovedaktionærens børn. Idet der er tale om en overdragelse mellem interesseforbundne parter ønsker parterne bindende svar på handelsværdien, for at undgå skatteretlige og selskabsretlige problemer ved overdragelsen til et selskab.
Overdragelsesprisen er fastsat ud fra en skønnet markedsværdi på ca. 2.600.000 mio. kr. foretaget af partnerne med skønsmæssigt nedslag på grund af at lejligheden er udlejet.
Dispositionen påtænkes gennemført med virkning fra 1. marts 2015, men er betinget af et positivt udfald af det bindende svar"
SKATS oplysninger i øvrigt:
H1 ApS har købt Adresse Y1 (herefter: Ejendommen) den 28. april for kontant 2.350.000 kr. Ejendommen er en ejerlejlighed og har et lejlighedsareal på 78 m2 samt et boligareal på 69 m2.
Af den indsendte købsaftale fremgår ikke, at der er tale om en udlejet ejendom.
Ifølge Det Centrale Person Register er tre personer tilmeldt på adressen:
B - tilmeldt siden den 23. juli 2011.
C - tilmeldt siden den 1. august 2014 på adressen, og
D - tilmeldt siden den 29. januar 2015.
I forbindelse med en tidligere anmodning om bindende svar har SKAT besigtiget Ejendommen den 6. oktober 2014.
Det er ved den lejlighed konstateret, at Ejendommen består af 2 soveværelser, 1 stue, et lille toilet samt indgang til badeværelse med bruser fra det ene af værelserne.
SKAT har bedt jer indsende:
Kopi af lejekontrakt med
2. Plantegning af lejligheden, hvoraf det fremgår hvilket rum der er udlejet til hvem.
I har indsendt kopi af lejekontrakt. Heraf fremgår, at lejere er B og D, at lejeforholdet begynder 1. februar 2015 og ophører den 1. juli 2017.
Vedrørende spørgsmål 2 har I oplyst "Med hensyn til plantegningen så er lejligheden jo samlet lejet ud til B og D - så de har jo lige ret til alt!"
De har så indrettet sig således, at B har et værelse (som er fremlejet til C) og D har et andet værelse - og så er stue, toilet, bad og køkken fælles."
SKATs vurderingsafdeling har den 6. oktober 2014 udtalt, at Ejendommens handelsværdi kan fastsættes til 2.650.000 kr.
Ifølge www.boliga.dk er udbudsprisen pr. m2 for ejerlejligheder i 1352 København fra 1. oktober 2014 til 1. februar 2015 steget fra 40.490 kr. til 42.303 kr., svarende til en stigning på 4 ½ %.
Realkreditrådet har ikke offentliggjort ny boligmarkedsstatistik siden 3. kvartal 2014.
Endvidere fremgår det af lejekontrakten, mellem H1 ApS og B og D, § 11 at "Lejeaftalen gøres fra udlejers side tidsbegrænset og lejemålet ophører desuden uden yderligere varsel den 1. juli 2017, hvis ikke der mellem lejer og udlejer er indgået anden aftale inden da."
I købsaftalen med H1 ApS, som sælger, og B og C, som købere, fremgår det ikke, at ejerlejligheden er udlejet.
Det er Jeres opfattelse, at spørgsmålet skal besvares med "Ja".
Som begrundelse har I anført:
"Der henvises til særskilt afsnit i Den Juridiske Vejledning 2014 afsnit C.B.3.5.4.3 om overdragelse mellem interesseforbundne parter, hvoraf det fremgår, at overdragelsen så vidt muligt skal ske til handelsværdier ved overdragelse til en uafhængig tredjemand.
Af Vurderingsvejledningen afsnit B-3.1.1.3 fremgår det, at der vedrørende udlejede lejligheder, har dannet sig en praksis for, at udlejede lejligheder ansættes til 50 % af hvad ejendomsværdien ville være, hvis ejerlejligheden var fri.
En undtagelse til ovenstående er dog det tilfælde hvor lejekontrakten er tidsbegrænset. Af vejledningen fremgår det dog at lejligheden skal vurderes som fri, i det der dog kan indrømmes et skønsmæssigt nedslag på op til 20 % under hensyn til opsigelsesfristen.
Med henvisning til ovenstående, er det derfor vores opfattelse, at der ved værdiansættelsen skal ske et nedslag ved værdiansættelsen af ejendommen, i det der foreligger en tidsbegrænset lejekontrakt.
Det skønsmæssige nedslag udgør t.kr. 370 og svarer til 14 % af den vurderede markedsværdi"
Udkast til købsaftale er vedlagt anmodningen om bindende svar.
Parterne stiller gerne ejendommen til rådighed for en besigtigelse for SKATs skønsmæssige vurdering af ejendommens værdi"
Ifølge almindelig skatteretlig praksis skal handel med aktiver foregå til markedspriser. Der kan i den forbindelse henvises til bestemmelserne i statsskattelovens §§ 4 - 6.
I henhold til ligningsloven § 2 skal interesseforbundne parter ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst anvende priser og vilkår svarende til, hvad uafhængige parter ville fastsætte for tilsvarende transaktioner. Hvis dette ikke er tilfældet, fordi overdragelsesprisen er enten lavere eller højere end den pris ejendommen ville kunne overdrages til en uafhængig part til, beskattes forskellen som maskeret udlodning, jf. ligningsloven § 16 A.
Den påtænkte overdragelse er omfattet af ligningsloven § 2, da der er tale om handel mellem parter med interessesammenfald. Der er tale om et salg af Ejendommen fra H1 ApS (som sælger) til B og C (som købere). B og Cs far har, via H1 Holding ApS hvor han er hovedanpartshaver, den bestemmende indflydelse i H1 ApS.
Om værdiansættelse af markedsprisen for fast ejendom ved overdragelse mellem interesseforbundne parter, hvor overdragelsen ikke er omfattet af cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer m.v. og ved gaveafgiftsberegning, fremgår det af Den Juridiske Vejledning 2015-1, afsnit C.B.3.5.4.3, at værdiansættelse kan ske med udgangspunkt i følgende retningslinjer:
Overdragelsesprisen skal svare til, hvad en uafhængig tredjemand vil betale for ejendomme.
Det er prisen på det tidspunkt, hvor der indgås en bindende aftale om overdragelses af ejendommen, der skal lægges til grund.
Den seneste offentliggjorte ejendomsvurdering kan kun anvendes som overdragelsespris, hvis den giver et retvisende udtryk for handelsværdien.
Ved bedømmelsen af, om en ejendomshandel mellem interesseforbundne parter er sket i overensstemmelse med armslængdeprincippet, kan der efter administrativ praksis lægges vægt på den seneste offentliggjorte ejendomsvurdering, men skattemyndighederne er ikke bundet af denne vurdering, hvis den ikke giver et retvisende udtryk for ejendommens handelsværdi ved salget.
Ejendomsvurderingen afspejler eksempelvis ikke ejendommens værdi, hvis denne må antages at være fejlbehæftet på tidspunktet for vurderingen. Endvidere vil ejendomsvurderingen ikke kunne lægges til grund, hvis der siden ejendomsvurderingen er foretaget ombygning eller modernisering af den pågældende ejendom, som giver sig udtryk i handelsværdi.
Af Den Juridiske Vejledning 2014-1, afsnit H.A.2.2.1.1. fremgå om "udlejede ejelejligheder", at:"
"På baggrund af indberettede salgspriser på udlejede ejerlejligheder har der siden 18. almindelige vurdering pr. 1. januar 1986 dannet sig en administrativ praksis, hvorefter ejendomsværdien ville være blevet ansat til, hvis ejerlejligheden havde været fri.
Der kan også være anledning til at gøre undtagelse fra 50 pct.-reglen, hvor ejerlejlighedens lejer undtagelsesvis kan siges op med 1 års varsel.
På samme måde ansættes vurderingen, når lejeaftalen oplyses at være tidsbestemt og derfor ophører uden opsigelse ved lejeperiodens udløb."
Højesteretsafgørelse SKM2005.137.HR omhandler handelsværdien ved anpartsselskabs salg af en ejendom til eneanpartshaverens søn.
Et selskab havde afhændet en ejendom til underpris til eneanpartshaverens søn, og selskabet var blevet beskattet af prisdifferencen. Ejendommen var ved overdragelsen udlejet til sønnen. Højesteret fandt, ved fastsættelsen af handelsværdien ikke skulle tages hensyn til, at ejendommen var behæftet med lejemålet mellem selskabet og sønnen.
Ifølge det oplyste foreligger der ikke oplysninger, der begrunder, at den offentlige vurdering pr. 1. oktober 2013 er fejlbehæftet grundet forhold som f.eks. forbedringer eller ombygninger eller lignende.
Imidlertid har SKATs vurderingsafdeling den 6. oktober 2014 udtalt, at Ejendommens handelsværdi kan fastsættes til 2.650.000 kr.
Ifølge www.boliga.dk er priserne steget i den efterfølgende periode.
Den offentlige vurdering pr. 1. oktober 2013 på 1.850.000 kr. kan derfor ikke antages at være et retvisende udtryk for handelsværdien.
Da der er tale om et salg mellem nærtstående, er det spørgerne, der har bevisbyrden for, at overdragelsessummen svarer til handelsværdien ved salg til tredjemand.
Der et SKATs opfattelse, at uanset den tidsbestemte lejeaftale med D vedrørende en del af Ejendommen, er der ikke grundlag for at indrømme et skønsmæssigt nedslag i handelsværdien.
SKAT har henset til at Ejendommen sælges til B og C, der begge er tilmeldt på adressen. B er den ene lejer ifølge lejekontrakten og C er lejer hos B via fremlejeaftale. Handlen indskrænker således ikke B og Cs råderet.
Det er herefter SKATs opfattelse, at en kontant overdragelsespris på 2.280.000 kr., ikke kan anses for et passende udtryk for Ejendommens handelsværdi ved et salg på nuværende tidspunkt eller i den nærmeste fremtid.
Spørgsmålet er herefter besvaret med "Nej"."
Repræsentanten har på vegne af selskabet H1 ApS og personerne C og B nedlagt påstand om, at SKATs afgørelse ændres, således at spørgsmålet besvares med "Ja".
Repræsentanten har overfor Skatteankestyrelsen gentaget sin argumentation anført i anmodningen om det bindende svar, dateret den 2. februar 2015.
I klagen til Skatteankestyrelsen har repræsentanten yderligere gjort følgende gældende:
SKAT anfører på side 3 som begrundelse for svaret, at værdiansættelsen af ejendommen ved overdragelse mellem interesseforbundne parter skal ske med udgangspunkt i, hvad en uafhængig tredjemand vil betale for ejendommen på tidspunktet for overdragelsen.
SKAT har derfor anmodet Ejendomsvurderingen om en udtalelse om ejendommens handelsværdi. Ejendomsvurderingen skønner, at ejendommens handelsværdi er 2.650.000 kr. På baggrund heraf svarer SKAT på anmodningen om bindende svar, at værdien på 2.280.000 kr. ikke kan accepteres.
SKAT omtaler i svaret det forhold, at der er tale om en udlejet lejlighed. Af Vurderingsvejledningen afsnit B.3.1.1.3 fremgår det, at der vedrørende udlejede lejligheder, har dannet sig en praksis for, at udlejede lejligheder ansættes til 50 % af hvad ejendomsværdien ville være, hvis ejerlejligheden var fri. Dog kan der være undtagelse hertil, hvis lejeren kan opsiges med op til 1 års varsel.
Som SKAT selv anfører skal lejligheden i tilfælde af en tidsbegrænset lejekontrakt vurderes som fri, idet der dog kan indrømmes et skønsmæssigt nedslag på op til 20 %, under hensyn til opsigelsesfristen.
Med henvisning til ovenstående, er det derfor repræsentantens opfattelse, at der ved værdiansættelsen skal foretages et nedslag ved værdiansættelsen af ejendommen, idet der foreligger en tidsbegrænset lejeaftale bl.a. med en uafhængig ekstern part.
SKAT har i forhold til repræsentantens argumentation om et skønsmæssigt nedslag for lejekontrakten henvist til Højesterets afgørelse offentliggjort ved SKM2005.137.HR, hvor et selskab overdrog en ejendom, der var udlejet til hovedaktionærens søn, til hovedaktionærens søn. I denne sag kom Højesteret frem til det resultat, at der ikke skulle ydes nedslag for udlejningen, idet Højesteret fandt, at udlejningen ikke ansås for at udgøre en sådan byrde for sønnen, at det havde betydning for lejlighedens handelsværdi. Tilsvarende kom Højesteret frem til i SKM2013.841.HR, som repræsentanten tidligere har drøftet med SKAT.
Afgørelserne fra Højesteret adskiller sig fra den foreliggende sag på flere forhold.
For det første har parterne i SKM2013.841.HR overdraget ejendommen til 850.000 kr. svarende til seneste offentliggjorte ejendomsværdi, mens ejendommens handelsværdi var 2.600.000 kr., hvis den skulle vurderes som fri. Sagen bærer karakter af omgåelse. I tilfældet med overdragelsen af ejendommen i Adresse Y1, er den forespurgte værdi i anmodningen om det bindende svar nedsat med 14 %, i forhold til Ejendomsvurderingens vurdering af ejendommen som fri. Det vil sige 6 % mindre end SKATs vejledende nedslag på 20 %.
Afgørelserne adskiller sig også fra det bindende svar ved at ejendommen i Højesteretsafgørelserne overdrages fra hovedaktionærens selskab til henholdsvis hovedaktionæren selv og hovedaktionærens søn alene. I det bindende svar overdrages ejendommen fra hovedaktionærens selskab til begge hovedaktionærens børn.
Derudover er der i denne sag indgået en lejekontrakt med den ene af hovedaktionærens børn og en ekstern tredjepart. Begge børn vil således også efter overdragelsen begge være tvunget til at respektere den indgående lejekontrakt. Dette forhold bør afspejle sig i vurderingen af ejendommens handelsværdi i relation til, om lejligheden skal anses som fri eller udlejet.
Højesteret har i SKM2013.841HR også afsluttende i afgørelsen anført "Under disse omstændigheder finder Højesteret, at udlejningen til B's sønner ikke kan anses at udgøre en sådan byrde for B, at dette har betydning for fastsættelsen af lejlighedens handelsværdi ved salget til ham".
Højesteret tydeliggør hermed, at det netop er de i afgørelsen gældende omstændigheder, der medfører af Højesteret træffer den pågældende afgørelse. Repræsentanten mener, som nævnt ovenfor, ikke at omstændighederne kan anses for sammenfaldende, hvor det bindende svar ikke udelukkende kan besvares med henvisning til Højesteretsafgørelserne.
Med henvisning til ovenstående forskelle i præmisserne i forhold til de omtalte Højesteretsafgørelser, anses et nedslag på 14 % i forhold til handelsværdien som fri er ganske rimeligt, og bør derfor kunne anvendes i forbindelse med overdragelsen.
SKAT har i det bindende svar anført, at overdragelsen skal ske til en værdi som tredjemand vil betale for ejendommen på tidspunktet for overdragelsen. Såfremt ejendommen skulle overdrages til en tredjemand med den nuværende lejekontrakt, kan der ikke herske tvivl om, at ejendommens handelsværdi ville være væsentlig lavere end SKATs vurdering på 2.650.000 kr.
SKAT indstiller at Landsskatteretten stadfæster SKATs afgørelse.
Der er også anmodet om bindende svar på det samme spørgsmål den 22. september 2014. På dette tidspunkt var alene B og C tilmeldt på adressen.
Lejlighedens handelsværdi blev på daværende tidspunkt fastsat til 2.650.000 kr. Ifølge Realkreditrådets Boligmarkedsstatistik, er realiserede handelspriser på ejerlejligheder i området steget efterfølgende.
I forbindelse med ny anmodning om Bindende svar den 2. februar 2015 er der indsendt kopi af lejekontrakt mellem H1 ApS som udlejer og C og D som lejere.
Lejemålet løber fra 1. februar 2015 til 1. juli 2017.
C og D er klassekammerater fra gymnasiet i By Y1.
Der er desuden indsendt kopi af købsaftale vedrørende lejligheden med overtagelsesdag den 1. marts 2015. Aftalen er dateret den 2. februar 2015, men er ikke underskrevet. Af aftalen fremgår det ikke, at der er tale om en udlejet lejlighed.
Lejligheden er uhensigtsmæssig indrettet som delelejlighed, idet adgang til badeværelse sker gennem det ene værelse. Yderligere er et værelse oplyst fremlejet til C.
Det fremgår af klagen, at Højesteretsafgørelserne SKM2005.137.HR og SKM2013.841.HR adskiller sig fra forholdene i det bindende svar ved, at ejendommene i Højesteretsafgørelserne overdrages fra hovedaktionærens selskab til henholdsvis hovedaktionæren selv og hovedaktionærens søn.
Det ændrer ikke på retspraksis, at overdragelsen sker til en søn og datter i fællesskab.
Højesteret har i SKM2005.137.HR udtalt, at der ikke skal tages hensyn til lejemål, når salget sker til lejer.
Ejendommen Adresse Y1 er udlejet til hovedaktionærens datter i fælleskab med D. En del af lejemålet er fremlejet til hovedaktionærens søn. Sønnens tidligere klassekammerat har en tidsbegrænset lejekontrakt, hvor der på overtagelsestidspunktet resterer 16 måneder.
Den delvise udlejning af lejligheden, i en kortere tidsbegrænset periode til en bekendt, udgør ikke en sådan byrde for hovedaktionærens børn, at dette har betydning for fastsættelsen af lejlighedens handelsværdi, ved overtagelsen af lejligheden.
Skattepligtige, der foretager handelsmæssige eller økonomiske transaktioner med en nærmere angivet kreds af interesseforbundne parter (kontrollerede transaktioner), skal ved opgørelsen af skatte- og udlodningspligtige indkomst anvende priser og vilkår i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktioner var afsluttet mellem uafhængige parter (armslængdeprincippet), jf. ligningslovens § 2.
For så vidt angår udlejede ejerlejligheder, følger det af SKATs juridiske vejledning, afsnit H.A.2.2.1.1, at der på baggrund af indberettede salgspriser på udlejede ejerlejligheder siden 18. almindelige vurdering pr. 1. januar 1986 har dannet sig en administrativ praksis, hvorefter ejendomsværdien for en udlejet ejerlejlighed almindeligvis ansættes til 50 % af, hvad ejendomsværdien ville være blevet ansat til, hvis ejerlejligheden havde været fri. Særlige forhold kan dog føre til, at denne praksis fraviges. Der vil således kunne gøres undtagelse i de tilfælde, hvor lejeren vil kunne opsiges med 1 års varsel, jf. lejelovens § 83, stk. 1, litra a, sammenholdt med § 84, og § 86, stk. 1. I sådanne tilfælde skal lejligheden vurderes, som om der var tale om en fri ejerlejlighed, idet der dog kan indrømmes et skønsmæssigt nedslag på op til 20 % under hensyn til opsigelsesfristen. Det samme gælder i tilfælde, hvor lejeaftalen er tidsbestemt og derfor ophører uden opsigelse ved lejeperiodens udløb.
Det lægges til grund, at selskabet og B samt C er omfattet af den kreds af interesseforbundne parter, der efter ligningslovens § 2 skal anvende priser og vilkår på armslængde ved transaktioner med hinanden.
Det lægges endvidere til grund, at markedsværdien af ejerlejligheden er 2.650.000 kr., når der ikke tages højde for lejemålet.
Det er oplyst, at et værelse er fremlejet til C. Der er ikke fremlagt en fremlejeaftale.
Af udkastet til købsaftalen, dateret den 2. februar 2015, fremgår det ikke, at ejerlejligheden er udlejet. Det fremgår heller ikke af købsaftalen, at B samt C skal respektere den indgåede lejeaftale med D.
Af lejekontraktens § 11 fremgår det, at lejeaftalen fra udlejers side er tidsbegrænset, og at lejemålet ophører uden yderligere varsel den 1. juli 2017, hvis ikke der mellem lejer og udlejer er indgået anden aftale inden da.
Henset til den kortere delvise udlejning af lejligheden, og muligheden for udlejer og lejer at indgå aftale om opsigelse før den tidsbestemte lejeperiodes ophør, finder Landsskatteretten ikke, at udlejningen til B og D udgør en sådan byrde for B og C som købere, at dette ved værdiansættelsen i forbindelse med overdragelsen kan medføre et nedslag i henhold til ovennævnte praksis.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skau Reipurth & Partnere | Ny højesteretsdom om godtgørelse for aldersdiskrimination ved afskedigelse
marts 17, 2015	by freedomagency	0 Comments 763 Views
Ny højesteretsdom om godtgørelse for aldersdiskrimination ved afskedigelse
Højesteret afsagde den 12. marts 2015 en ny dom vedrørende godtgørelse for aldersdiskrimination ved afskedigelse.
I december 2009 blev fire SAS-piloter afskediget i strid med forbuddet mod aldersdiskrimination.
De fire piloter blev afskediget på grundlag af en såkaldt senioritetsliste, hvor piloter, der var ansat inden for samme rekrutteringsår, var blevet indplaceret efter alder, således at de ældste stod først.
Det var i Landsrettens afgørelse ubestridt, at SAS’ opsigelser var udtryk for direkte forskelsbehandling som følge af alder jf. forskelsbehandlingsloven § 2, jf. § 1, stk. 2.
Hovedspørgsmålet i sagen angik således, hvorvidt der skulle betales godtgørelse til piloterne, som resultat af krænkelse af forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder i overensstemmelse med forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1 samt godtgørelsens størrelse.
Højesteret lagde, som i afgørelsen U.2015.1.H af 1. oktober 2014, vægt på grovheden af den overtrædelse, der var sket. I denne forbindelse tog Højesteret først og fremmest hensyn til baggrunden for overtrædelsen og den krænkelse, der var påført de enkelte piloter.
Som formildende omstændighed anførte Højesteret i sin vurdering, at afskedigelse af piloterne i denne sag skete på baggrund af arbejdsmangel, og at afskedigelsen var et led i en større nedskæringsrunde. Ydermere skete udvælgelsen efter senioritetslisten, som skulle anvendes ved afskedigelse i henhold til overenskomsten mellem SAS og Dansk Pilotforening.
Modsat U.2015.1 H, hvor Højesteret nåede frem til en afgørelse om godtgørelse svarende til 4 måneders løn, anførte Højesteret i denne sag, at SAS ikke havde anvendt et udvælgelseskriterium, der var tænkt som objektivt begrundet i et socialt hensyn. Det faktum at piloterne blandt andet var blevet genansat førte ikke til et andet resultat.
Mens Landsretten fandt frem til en godtgørelse svarende til 9 måneders løn, fastsatte Højesteret ud fra ovenstående godtgørelsen til 6 måneders løn.
Denne afgørelse synes i høj grad at afspejle retstilstanden efter U.2015.1 H. Den nye afgørelse er således endnu et eksempel på, at Højesteret fraviger tidligere udviklet praksis ved at give mindre godtgørelse, end hvad praksis for ligebehandlingslovens § 9 tidligere har foreskrevet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Genudbud af buskørsel var ikke en virksomhed eller en del heraf – udbudsklausul om, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges var alene et tredjemandsløfte, som lønmodtagerne ikke kunne støtte ret på
Bird & BirdNyhederGenudbud af buskørsel var ikke en virksomhed eller en del heraf – udbudsklausul om, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges var alene et tredjemandsløfte, som lønmodtagerne ikke kunne støtte ret på
Soeren Narv Pedersen, Jannie Stenmann Jensen
Højesteret har den 24. maj 2016 afsagt domi i en sag om genudbud af buskørsel, hvor der i udbudsbetingelserne var indeholdt klausul om, at erhververen skulle følge virksomhedsoverdragelsesloven.
Virksomhedsoverdragelsesloven Virksomhedsoverdragelsesloven der udspringer af et EU-direktiv finder anvendelse ved overdragelse af en virksomhed eller en del heraf. Loven udgør en lønmodtagerbeskyttelse, idet loven fastslår, at i tilfælde af overdragelse bevarer lønmodtageren løn- og ansættelsesvilkår og erhververen indtræder endvidere i eksisterende overenskomster. Det skal bemærkes, at loven giver en erhverver muligfor for – under visse nærmere fastsatte betingelser – at frasige sig overenskomster som overdrageren har været forpligtet af. Ved vurderingen af om der foreligger en overdragelse omfattet af loven, skal der ifølge retspraksis være tale om "overførelse af en økonomisk enhed der bevarer sin identitet". Sagens faktum
Indtil den 27. december 2011 havde en vognmand, V1, kørt på Trafikselskab T's busrute 53. Vognmand V2 vandt i efteråret 2011 T's udbud af busruten og overtog ruten med virkning fra den 27. december 2011. V2 havde overtaget 19 ud af 20 medarbejdere fra V1. V2 overtog ikke busserne, som V1 havde anvendt, men leasede i stedet andre busser. V2 overtog derimod billetborde, chaufførtasker, møntborde og byttepenge til en samlet værdi af ca. 61.000 kr. Medarbejderne beholdt anciennitet, løn og ansættelsesvilkår fra deres tidligere ansættelsesforhold i V1.
I udbudsmaterialet fremgik det, at "14. Virksomhedsoverdragelse
Lov nr. 710 af 20. august 2002 om "lønmodtagers retsstilling ved virksomhedsoverdragelse og EU-overførselsdirektiv" (77/187 EØF) skal følges. Den byder, der opnår kontrakt, vil derfor være stillet som ved erhvervelse af en virksomhed. Dette indebærer, at kontrakthaveren umiddelbart indtræder i de pligter, som påhvilede tidligere busselskaber i henhold til (1) kollektiv overenskomst og aftale, (2) bestemmelser om løn- og personaleforhold, der er fastsat eller godkendt af offentlig myndighed, eller (3) individuel aftale om løn- og arbejdsforhold, jf. lovens § 2, stk. 1
Opmærksomheden henledes på, at jf. lovens § 3, stk. 2 må afskedigelse ikke finde sted alene som følge af den virksomhedsoverdragelse, som udbuddet indebærer.
Ansvaret for, hvorvidt én eller flere af undtagelserne i loven § 3, stk. 2 er opfyldt eller ej, påhviler kontrakthaveren selv.
Opmærksomheden henledes ligeledes på, at jf. lovens § 5, stk. 2 skal kontrakthaveren, hvis denne i forvejen er virksomhedsindehaver, underrette egne medarbejdere, der berøres af overdragelsen, om konsekvenserne m.v.
De nødvendige oplysninger vedrørende det personale, der skal overtages, er angivet under den enkelte pakke i bilagsbindet. Oplysningerne er givet af det nuværende busselskab og oplyses uden ansvar for Midttrafik. Hvis det efterfølgende viser sig, at disse oplysninger er mangelfulde eller fejlagtige, skal det nye busselskab godtgøre, at dette har en væsentlig økonomisk betydning. Der vil herefter blive foretaget en regulering af prisen i perioden, indtil de pågældende aftaler m.v. vil kunne opsiges med sædvanligt varsel.
Tilbuddet skal beregnes på grundlag af de oplysninger om personaleforhold m.v., som fremgår af de enkelte pakker og rettelsesblade.
Der kan i tilbuddet ikke tages forbehold for virkningerne af virksomhedsoverdragelsesloven."
V1 gik umiddelbart efter konkurs og chaufførerne fik ikke løn for den sidste måneds arbejde for V1. 3F anlagde herefter sag mod V2. Ét af de spørgsmål der var genstand for behandling for Højesteret var om V2's overtagelse af busruten var omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven, således at V2 havde overtaget forpligtelsen til, at betale den løn, som chaufførerne ikke havde modtaget fra V1. Højesterets dom I Højesterets dom af 24. maj 2016 i sag 228/2014 tog Højesteret stilling til om overtagelsen af driften af en buslinje i forbindelse med et udbud udgjorde en overdragelse omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven.
Højesteret fastlog: "for så vidt angår aktiviteter som regulær offentlig bustransport, der ikke i det væsentlige er baseret på arbejdskraft, og hvor de fysiske elementer til drift af busruten udgør et væsentligt element i virksomhedsdriften, fører manglende overførelse af væsentlige fysiske elementer fra den hidtidige kontraktpart til den nye i hvert fald som det hele klare udgangspunkt til, at der ikke er tale om en enhed, der har besvaret sin identitet."
Højesteret fandt, at V2's overtagelse af driften af busruten ikke var en overførelse af en økonomisk enhed, der bevarede sin identitet og fandt derfor, at virksomhedsoverdragelsesloven ikke fandt anvendelse. Højesteret begrundede dette med, at der ikke var overført væsentlige fysiske elementer til drift af busruten fra V1 til V2. Herefter var spørgsmålet om udbudsmaterialet, herunder udbudskontrakten mellem T og V2, i et tilfælde hvor virksomhedsoverdragelsesloven ikke fandt anvendelse, alligevel forpligtede V2 til, at overtage den tidligere kontraktshaver/V1's forpligtelser som følger af virksomhedsoverdragelsesloven i forhold til lønmodtagerne.
Højesteret fastslog i den forbindelse, at hverken udbudsmaterialet eller udbudskontrakten mellem T og V2, forpligtede V2 til, at overtage forpligtelser overfor lønmodtagerne som følger af virksomhedsoverdragelsesloven. Højesteret udtalte i den forbindelse, at aftaler med vilkår om, at tillægge tredjemand rettigheder som udgangspunkt kun kan gøres gældende af aftalens parter, medmindre parterne har bestemt andet, eller der er klare holdepunkter for, at det er et væsentligt formål med aftalen, at tillægge tredjemand de pågældende rettigheder. Højesterets dom var en stadfæstelse af landsrettens dom. Bird & Birds kommentar
Højesteret opretholder hidtidig praksis ved, at sondre mellem tilfælde hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af virksomheden – f.eks. rengøring - og tilfælde hvor arbejdskraften ikke udgør den væsentligste del af virksomheden. I de tilfælde hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af virksomheden, tillægges det knap så afgørende betydning ved vurderingen af om der foreligger en overdragelse, om væsentlige driftsaktiver følger med, når blot den væsentligste del af arbejdskraften følger med. Er der derimod tale om tilfælde hvor arbejdskraften ikke udgør den væsentligste del af virksomheden – som f.eks. busdrift - vil der som udgangspunkt ikke være tale om en overdragelse omfattet af loven, såfremt der ikke følger væsentlige driftsaktiver med. Det skal dog bemærkes, at der i hvert tilfælde skal foretages en konkret vurdering af om en overdragelse er omfattet af loven og, at der således ikke kan opstilles faste retningslinjer for hvornår der foreligger en overdragelse omfattet af loven. Efter Højesterets dom kan det endvidere lægges til grund, at medmindre parterne har aftalt andet eller der er klare holdepunkter herfor, vil udbudsmaterialet eller udbudskontrakten som udgangspunkt ikke forpligte erhververen til, at overtage forpligtelser overfor lønmodtagerne som følger af virksomhedsoverdragelsesloven. Vil du vide mere
Bird & Bird yder rådgivning inden for alle aspekter af arbejds- og ansættelseretten. Ønsker du rådgivning inden for dette område, eller har du spørgsmål til dommen er du velkommen til at kontakte Søren Narv Pedersen på soren.pedersen@twobirds.com, Jannie Jensen på jannie.jensen@twobirds.com eller Mia Boesen på mia.boesen@twobirds.com. i sag 228/2014
Jannie Stenmann Jensen
13 timer siden 28/04/2017
18 timer siden 28/04/2017
20 timer siden 28/04/2017
1 dage siden 27/04/2017


text:
Dom vedr. ansvarsfritagelse ved erhvervelse af fast ejendom
Dom vedr.
ved erhvervelse af
Højesteret har medio december 2014 afsagt en dom vedrørende spørgsmålet om rækkevidden af den ansvarsfritagelse, som Lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom §2, stk. 1 giver sælger.
Højesteret skulle tage stilling til, om mangler ved et omfangsdræn ved en solgt ejendom var omfattet af sælgers ansvarsfritagelse i den situation, hvor sælger i forbindelse med handlen havde fået udfærdiget en tilstandsrapport og rekvireret et tilbud på ejerskifteforsikring. Spørgsmålet var således, om lovens §2, stk. 1 afskærer køberen fra at påberåbe sig mangler ved omfangsdrænet.
Køber (K) købte med overtagelsesdag 15. august 2005 ejendommen for en kontantpris på kr. 1.750.000,00. K valgte ikke at tegne ejerskifteforsikring. Kort tid efter overtagelsen konstaterede K fugt i ejendommens kældervægge. Der blev afholdt syn og skøn. Skønsmanden konkluderede, at fugtproblemerne i kælderen kunne henføres til fejl ved ejendommens omfangsdræn. Drænet var etableret i forbindelse med ejendommens opførelse. Det fremgår af sagens oplysninger, at grundvandsspejlet i området lå meget højt, og at ejendommen var forsynet både med omfangsdræn, dræn under selve bygningen og drænpumpe.
Højesterets afgørelse udmærker sig ved en meget udførlig begrundelse for resultatet.
For det første slår Højesteret fast, at sælgerens i medfør af lovens §2, stk. 1 begrænsede hæftelse for en bygnings mangelfulde fysiske tilstand alene angår de mangler, som den bygningssagkyndiges undersøgelse af ejendommen (i forbindelse med udarbejdelsen af tilstandsrapporten) retter sig imod, dvs. fysiske mangler ved bygningerne.
For det andet fastslår Højesteret, at det er forudsat i loven, at der må være en vis sammenhæng mellem sælgerens fritagelse for mangelshæftelsen, tilstandsrapportens sigte og indhold og de generelle forsikringsmuligheder. Forudsætningen begrundes med – loven fraviger det generelle udgangspunkt, at en sælger kan mødes med mangelsindsigelser, hvis den solgte vare ikke svarer til det aftalte. Lovens ordning bygger på det princip, at sælgeren til gengæld herfor, inden handlen indgås, skal forsyne køber med et fyldestgørende beslutningsgrundlag (en tilstandsrapport). Gennem tilstandsrapporten får køberen en detaljeret viden om bygningernes fysiske tilstand, og endelig informeres køberen gennem det ejerskifteforsikringstilbud, som sælger ligeledes skal fremskaffe, om mulighederne for at forsikre sig mod skjulte fejl, som ikke er omtalt i tilstandsrapporten.
For det tredje slås det fast, at indretninger uden for selve bygningen falder uden for den bygningssagkyndiges gennemgang. og at det følger af reglerne om minimumsvilkår for ejerskifteforsikringer, at der ikke gælder et krav om, at fejl ved omfangsdræn skal være dækket af en ejerskifteforsikring
Da omfangsdræn ligger i jorden og ikke er en del af selve bygningen, finder Højesteret på den anførte baggrund, at K herefter ikke er afskåret fra at påberåbe sig manglerne ved omfangsdrænet i medfør af lovens §2, stk. 1. Højesteret fastsætter herefter afslaget til skønsmæssigt kr. 150.000,00, idet man ved skønnet tager udgangspunkt i de oplyste udbedringsomkostninger vedrørende omfangsdrænet.
Det kan tilføjes, at Højesteret ikke fandt det bevist, at der var mangler ved drænet under huset, der forelå derfor ingen mangel.
Henset til, at overtagelsesdagen var 15. august 2005, var det uden betydning for bedømmelsen i sagen, at Lov om forbrugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom blev ændret i 2011. Ved denne lovændring blev det præciseret, at køber uanset ansvarsfritagelsen kan påberåbe sig forhold vedrørende bygningens stikledninger, herunder kloakker, medmindre forholdet på tidspunktet for tilstandsrapportens udarbejdelse havde manifesteret sig i sådanne fejl ved bygningen, at den bygningssagkyndige burde have omtalt forholdet. Det skal præciseres, at begrænsningen i sælgers fritagelse omhandler stikledninger, herunder kloakker, der er placeret uden for bygningens fundament.
Det er vigtigt at notere sig, at sagen for Højesteret ikke omhandlede spørgsmålet om hæftelse for sælger som følge af en afgivet garanti eller grov uagtsomhed og svig. Spørgsmålet var derimod – er køber forsynet med de samme mangelsbeføjelser som i situationer, hvor reglerne om tilstandsrapporter og ejerskifteforsikringer ikke finder anvendelse – eksempelvis ved overdragelse af erhvervsejendomme og overdragelser, hvor sælger har fravalgt ordningen (ejerlejligheder).
Trods lovændringen i 2011 er Højesterets afgørelse principiel, idet der fremover stadig vil være flere tvister om mangler ved fast ejendom, der skal afgøres efter de regler, der var gældende indtil lovændringen i 2011.
Selv om man som sælger handler i overensstemmelse med lovens hensigter og fremskaffer tilstandsrapport og ejerskifteforsikringstilbud og i enhver henseende opfylder sin loyale oplysningspligt, så kan man ved særlige typer af mangler blive pålagt at betale et afslag i købesummen i en situation, hvor ansvarsfritagelsen i §2, stk. 1 indskrænkes/begrænses – dette vel og mærke, selv om der intet er at bebrejde sælgeren.


text:
Opsigelse af handicappet medarbejder. Højesterets dom fra 2015
afsagt tirsdag den 11. august 2015
Sag 104/2014
Dansk Erhverv som mandatar for Skibby Supermarked A/S (advokat Peter Vibe)
HK/Danmark som mandatar for A (advokat Michael Møllegaard Jessen)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 2. juni 2014.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Poul Søgaard, Niels Grubbe, Vibeke Rønne, Oliver Talevski og Lars Apostoli.
Betalingspåstanden på 655.594 kr. udgør summen af en erstatning svarende til 5 måneders løn med tillæg af feriegodtgørelse (156.094 kr.) og en godtgørelse i henhold til forskelsbehandlingsloven svarende til 18 måneders løn (499.500 kr.).
Dansk Erhverv som mandatar for Skibby Supermarked A/S har supplerende anført, at hvis det lægges til grund, at As leddegigt havde karakter af et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand, havde Skibby Supermarked ikke kendskab hertil og burde heller ikke have haft det. I den forbindelse kan der alene lægges vægt på oplysninger, der forelå på opsigelsestidspunktet. - 2 - Endvidere har Skibby Supermarked som nyt anbringende gjort gældende, at et eventuelt krav på yderligere løn skal reduceres med 81.467 kr. svarende til de sygedagpenge, som A har modtaget i hele opsigelsesperioden. I hvert fald skal der ske fradrag med 32.587 kr. svarende til sygedagpengene for den del af opsigelsesperioden, som rækker ud over minimalerstatningsperioden på 3 måneder, jf. funktionærlovens § 3, stk. 2. Dette følger af de almindelige erstatningsregler og af sygedagpengelovens regler om, at en arbejdsgiver indtræder i lønmodtagerens ret til sygedagpenge, når der ydes løn under sygdom. A har således ikke krav på at blive stillet bedre, end hvis opsigelse var sket med 6 måneders varsel. Resultatet følger også af princippet om dobbeltforsørgelse samt den almindelige berigelsesgrundsætning.
HK/Danmark som mandatar for A har anført, at Skibby Supermarked havde kendskab til hendes handicap og det heraf følgende behov for tilpasningsforanstaltninger.
Hun bestrider ikke at have modtaget sygedagpenge i hele opsigelsesperioden, men gør gældende, at dette ikke kan begrunde en reduktion af lønkravet mod Skibby Supermarked. Udbetalingen af sygedagpenge er et mellemværende mellem hende og kommunen. En fradragsret for arbejdsgiveren måtte forudsætte et hjemmelsgrundlag i lov eller aftale, og et sådant grundlag foreligger ikke.
For Højesteret er der fremlagt yderligere oplysninger til belysning af As sygdom mv. Speciallæge i reumatologi og intern medicin Per Johansen har i en erklæring af 28. februar 2011 udtalt bl.a.:
”AKTUELT.
Hun har problemer med hævelser og smerter i håndleddene. Tåler ikke at overanstrenge sig eller overskride sine grænser. Får hurtigt tilbagefald, hvis hun gør det. Også problemer med smerter i venstre hofte. Nogen morgenstivhed. Bliver hurtigt træt ved arbejde.
Fik diagnosen leddegigt stillet i 2008. På diagnosetidspunktet havde hun allerede udviklet irreversible ledskader i håndleddene.
Sygdommen er kronisk.
Den er livslang.
Der findes ingen helbredende behandling, men sygdommen kan holdes i ro med mediciner.
Funktionsevnen er nedsat og den er varigt nedsat.”
I en udtalelse af 8. januar 2014 fra overtandlæge Susanne Friis, Tandklinikken Lejre Kommune, hedder det:
”A blev ansat ved Lejre Kommunale Tandpleje i et tidsbegrænset flexjob 1-1-2011. Ansættelsen blev fra 1-4-2011 ændret til flexjob uden tidsbegrænsning.
A varetager tandplejens bogholderi. Det drejer sig om betaling af regninger, udskrivning af regninger, bogføring og kvartalsregnskaber i samarbejde med Lejre kommunes regnskabsafdeling. Desuden står A for kontakten til tandplejens privatpraktiserende samarbejdspartnere, i alt ca. 100 privatpraktiserende tandlæger.
Derudover udfører A receptionsarbejde og kundebetjening samt diverse administrative opgaver.
A har nemt ved at sætte sig ind i nye systemer og arbejdsgange. Hun arbejder hurtigt og præcist med stor omstillingsevne og samarbejdsvilje.
A fik 1-4-2013 tildelt kvalifikationstillæg for selvstændigt arbejde med administrative opgaver.
I forhold til kollegaer er A hjælpsom, samarbejdsvillig og initiativrig og er derfor en værdifuld og afholdt medarbejder på Tandklinikken.”
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af statsautoriseret revisor Allan Østergaard Jørgensen samt supplerende forklaring af Michael Thomsen og A.
Statsautoriseret revisor Allan Østergaard Jørgensen har forklaret bl.a., at han har været revisor for Skibby Supermarked siden stiftelsen og således også for Niels-Henrik Hoffmann i 2009. Han udfører den lovpligtige revision af selskabet, herunder årsrapport, baseret på det materiale, han modtager fra butikken. Derudover foretager han løbende rådgivning f.eks. vedrørende skat. Han får leveret et fuldt afstemt og gennemgået materiale fra klienten. Han foretager ikke regnskabsmæssig assistance med bistand til bogholderiet. Dette foretager virksomheden selv, herunder afstemning. Han havde ikke indgående kendskab til den medarbejder, som udførte bogholderiarbejdet, da virksomheden blev overdraget til Niels-Henrik Hoffmann. Efter overdragelsen blev bogholderen udskiftet.
Bogholderiet i Skibby Supermarked er forbundet med en meget stor transaktionsmængde på 120.000-125.000 enkelttransaktioner om året, hvilket formentlig svarer til 25.000 enkeltbilag om året. Arbejdet kræver, at bogholderen har lang erfaring i bogholderi og uddannelsesmæssige forudsætninger for at bestride jobbet. Arbejdet indebærer arbejdsopgaver, som svarer til arbejdet for en controller eller en ”halv” regnskabschef. Den almindelige uddannelse som bogholder varer 3 år. Han ville nødigt selv ansætte en bogholder til jobbet i Skibby Supermarked, som havde under 5-8 års praktisk erfaring med at stå alene med et bogholderi. En nyuddannet bogholder kan ikke løfte opgaven alene. Der er kun en bogholder ansat i Skibby Supermarked.
Det daglige bogholderiarbejde i Skibby Supermarked indebærer registrering af alle transaktioner, herunder varekøbstransaktioner og salgsafregninger fra kassesystemet. Dertil kommer registrering af omkostninger og lønbogholderi, herunder ansvaret for at løn udbetales korrekt og til tiden. Arbejdet omfatter desuden momsafregninger, anlægskartotek og periodiseringer, hvor omkostninger og udgifter henføres til rigtige perioder. Dertil kommer bankafstemninger, der skal afstemmes løbende, afstemning af kasser og afstemning af dankort. På kreditorsiden indebærer arbejdet afstemning af hovedkreditorer og oplæg til betalinger. Dertil kommer almindelig gennemgang og analyse af bogholderiet.
Kontoplanen i Skibby Supermarked er på 650-800 konti. I et købmandsbogholderi er der ca. 90 købskonti, ca. 90 varelagerreguleringskonti mv., og derved bliver antallet af konti stort. Bogholderen udfører arbejdsopgaver, der normalt ville udføres af en regnskabschef, såsom momsregnskab. Bogholderen udfører desuden controlleropgaver med løbende at udarbejde det grundlag, som virksomheden styres efter. Det kan være afdelings- eller ad hoc regnskaber, som f.eks. bruges til at analysere en uforklarlig udvikling. Det er komplekse arbejdsopgaver, og han vil fraråde at arbejdet udføres af en person uden bogholderiuddannelse og bogholderierfaring. Da der er tale om en stor mængde transaktioner, vil bogholderiet kunne ”vælte” i løbet af dage eller uger og være vanskeligt at genoprette.
Det vil ikke have betydning for processen med at oplære en bogholder til et supermarked som Skibby Supermarked, om vedkommende har 10 års erfaring med at arbejde i butikken – heller ikke hvis der er tale om erfaring med administrativ planlægning. Det altovervejende vigtige for at bestride jobbet er, at man har den erfaring og de kompetencer, som kræves.
Bogholderi indebærer i dag kun få arbejdsopgaver af simpel karakter, og der er ikke meget manuelt arbejde. De simple arbejdsopgaver fylder ikke noget, fordi simple opgaver foretages elektronisk. Betaling af regninger foregår således elektronisk, og arbejdet med at lægge regninger ind i systemet er uvæsentligt. Lønindberetning er kompliceret, da man skal kende bl.a. skattereglerne på området
Michael Thomsen har overordnet godkendt gengivelsen af sin forklaring i landsrettens dom. Yderligere har han forklaret, at da A i 2009 kom til ham, fortalte hun, at hun ikke kunne klare sine opgaver i nonfoodafdelingen. Han husker det sådan, at A ikke kunne klare de tunge arbejdsopgaver med løft. Han foreslog A at blive leder af kassen og kiosken, fordi det ikke var lige så tungt som arbejdet for en almindelig afdelingsansvarlig. Kassen og kiosken modtog ikke så mange varer, og arbejdet var mere administrativt. Han talte med A om, at arbejdet i kassen og kiosken kunne være lettere, og om A ville kunne klare det. A svarede, at forslaget ikke var interessant. Han kan ikke huske, om hun uddybede sit svar.
Lederen af kassen og kiosken skulle indgå i bemandingen af kasse og kiosk med omkring 70- 80 % af lederens arbejdstid, således at lederen i 70-80 % af arbejdstiden skulle sidde i kassen eller stå i kiosken. Lederen ville imidlertid selv kunne planlægge arbejdstiden og derved næ- sten undgå at sidde i kassen, hvor arbejdet indebærer mange vrid i kroppen og er mere fysisk krævende. Lederen kunne i stedet stå i kiosken, hvor arbejdet udføres stående, hvor varerne ikke er så tunge, og hvor arbejdet ikke er lige så fysik hårdt. Han kan ikke huske, om han sagde til A, at hun som leder af kassen og kiosken ikke ville behøve at sidde i kassen.
Der var 4 kassesluser i Skibby Supermarked, hvoraf højst 2-3 var åbne i de almindelige dagtimer. Ved pauser afløste ansatte fra ”gulvet” i kassen. Afløsning blev bestemt af den medarbejder, som lavede arbejdsplanen, hvilket på det tidspunkt var ham som butikschef, idet der ikke var nogen leder af kassen og kiosken.
Han foreslog A at blive leder af postafdelingen, som var Post Danmarks ”butik i butikken”, og som supermarkedet bemandede. Han tilbød A at blive leder af postafdelingen i forbindelse med, at han tilbød hende at blive leder af kassen og kiosken. Arbejdet i postafdelingen svarede til arbejdet i kiosken, men var mere stille og kunne udføres siddende. A svarede også til dette, at hun ikke var interesseret. Som han husker det, sagde hun nej til tilbuddet, men han kan ikke huske, om hun uddybede sit svar. Han er ret overbevist om, at de også talte om stillingen i postafdelingen. Han synes ikke, at A var positiv over for de forslag, hun fik tilbudt.
Andre skånende arbejdsopgaver, som ikke indebar tungt arbejde, kunne være at lave arbejdstidsplaner. Der udarbejdes arbejdsplan for 16 uger ad gangen, hvilket tager et par dage. Derefter tager det ca. en halv time om dagen at foretage daglige rettelser vedrørende ferie og sygdom. Dette arbejde udførte han som butikschef.
Derudover var der skånende arbejdsopgaver i de enkelte afdelinger. Der var fire afdelinger i forretningen. De administrative opgaver i afdelingerne bestod i fakturabehandling, prissætning og skilteskrivning, som afdelingslederen foretog.
De enkelte afdelinger behandlede egne fakturaer og skilte, fordi de havde indblikket i afdelingens varer, f.eks. af hensyn til prissætning i forhold til konkurrenter. Afdelingerne havde de bedste kompetencer til at løse disse opgaver, og det ville ikke være muligt at overføre opgaverne til en, som også lavede arbejdsplaner, men som ikke havde indsigt i afdelingen. Hvis A skulle gives andre skånende opgaver, der kunne kombineres med at lave arbejdstidsplaner, skulle det hele laves om. Der var derfor ikke andre skånende arbejdsopgaver at kombinere med. Det var for hårdt for A at sidde i kassen. De eneste muligheder var som leder af kassen og kiosken eller som leder af postafdelingen, hvilket A fik tilbudt.
Fakturaerne fulgte varerne og blev behandlet i de enkelte afdelinger. Når de modtog varer, skulle fakturaen behandles elektronisk i systemet. Arbejdsopgaven med at behandle fakturaer skulle ligge i afdelingerne, som modtog varerne. Afdelingslederen bestemte udsalgsprisen, og det kunne en centralt placeret kontormedarbejder ikke gøre. Der var vejledende avancer, men for nogle varer havde afdelingslederen ansvaret for at vurdere prisen i forhold til varen. Tilbudsvarer i kataloget havde faste priser, men det udgjorde en lille del af varerne. Ved nye varer skulle varen opdateres i systemet, og ved eksisterende varer skulle man forholde sig til, om prisen skulle ændres i forhold til en eventuelt ændret indkøbspris. Arbejdet med prisfastsættelse var en del af fakturabehandlingen. Det kunne tage 2-20 minutter at behandle en faktura for en enkelt levering, men sjældent 20 minutter. For hele butikken modtog de på ”små” dage 20 fakturaer og på ”store” dage det dobbelte. Arbejdet med at behandle fakturaer tog 10- 30 minutter pr. dag i food- og nonfoodafdelingerne, mens det i grønt- og slagterafdelingerne tog 5 minutter pr. dag.
Arbejdet med skiltning bestod i at skrive prisskilte til varer i butikken. Når prisen var fastsat, blev der lavet et skilt i et skilteprogram, hvorfra de udskrev skilte i A4 format. Skilte på hyldeforkanter foregik elektronisk. Tilbudsskilte til aviskampagner var fortrykt centralt fra supermarkedskæden. Nogle dage blev der ikke skrevet skilte, og andre blev der skrevet 10-15 skilte. Det tog 1-1½ minut pr. skilt. Han anslår, at skiltearbejdet tog 15-20 minutter pr. dag pr. afdeling.
Derudover var der ikke andre administrative opgaver end arbejdstidsplanlægning. Han følte, at de havde prøvet at sætte en stilling sammen til A.
Hans forklaring gengivet i landsrettens dom om, at han antog, at han med opbakning fra Niels-Henrik Hoffmann ville have kunnet omstrukturere arbejdsopgaverne, således at der kunne skabes en deltidsstilling til A, som hun kunne bestride med sin leddegigt, er ikke gengivet korrekt. Der må være tale om en misforståelse. Hans forklaring skal forstås sådan, at han følte, at han havde opbakning fra Niels-Henrik Hoffmann til at foretage de nødvendige tiltag og lave om på nogle ting. Det var de ting, som A blev tilbudt, men afslog. Han har ikke drøftet andre muligheder med Niels-Henrik Hoffmann for omplacering af A end dem, hun blev tilbudt. Fleksjob eller deltidsjob var aldrig på tale, og han tror heller ikke, at det var As ønske. A bad ikke om at få et fleksjob.
Han havde ikke selv noget med bogholderiet at gøre. Stillingen som bogholder var den eneste administrative stilling. A havde ikke uddannelsesmæssig baggrund for at kunne bestride stillingen, bl.a. på grund af de mange bilag, der skulle håndteres. Han havde ikke selv indblik i dette arbejde og forventede ikke, at A havde indblik i det. Da Niels-Henrik Hoffmann overtog forretningen, var der en fuldtidsbogholder og muligvis en mere. Efter overtagelsen blev en bogholder rykket ned i butikken, og derefter var der en enkelt bogholder på fuld tid.
A har forklaret, at hun ikke fik noget tilbud om at blive leder af postbutikken. De talte slet ikke om postdelen. Michael Thomsen tilbød hende et job som leder af kassen og kiosken. Hun spurgte med det samme, om det indebar arbejde i kassen, hvilket det gjorde. Det er hendes erfaring, at det ikke ville være muligt at planlægge sig ud af at sidde i kassen. Det var Michael Thomsen, der besluttede personalebemandingen, og der manglede tit personale, således at man som leder skulle have siddet i kassen ved forfald, selv om man havde planlagt ikke at sidde i kassen. Stillingen som leder af kassen og kiosken ville være belastende for hende, fordi hun havde problemer med både håndled og hofter. Stående arbejde i kiosken var derfor ikke en mulighed. Arbejdet i kiosken indebar desuden opfyldning af spiritus, hvilket er tungt. Hun kunne derfor ikke klare at stå i kiosken på fuld tid.
Hun kan ikke genkende Michael Thomsens vurdering af tidsforbruget ved de administrative opgaver. Der blev brugt meget mere tid på de opgaver, som Michael Thomsen beskrev. Arbejdet med fakturaer bestod i at opdatere priser og at tage stilling til de forslag til prisopdatering, som systemet foreslog, men arbejdet bestod også i at kontrollere, om papirfakturaer stemte overens med de modtagne varer. Dette arbejde blev udført af Michael Thomsen og ikke af de enkelte afdelinger. Når Michael Thomsen ikke var til stede, udførte hun opgaven for alle afdelinger. De almindelige dagligvarer fremgik af de elektroniske fakturer. Derudover indkøbte afdelingerne selektive varer af sælgere, som kom i butikken, og disse varer prissatte hver afdeling selv. Der kom mere end 10 sådanne sælgere i butikken. Det var ikke nødvendigt, at fakturaarbejdet skulle udføres i de enkelte afdelinger. Størstedelen af varerne var dagligvarer og hyldevarer, hvor det ikke var nogen fordel, at afdelingslederen udførte arbejdet. Hun kunne have behandlet fakturaer for selektive varer og restvarer, hvor der skulle fastsættes individuel pris efter instruks fra den enkelte afdeling.
Arbejdet med skiltning bestod i, at de selv lavede skilte til selektive varer og tilbud for f.eks. restvarer, mens der kom fortrykte skilte til tilbudsvarer i avisen.
Michael Thomsens tidsestimater er ikke realistiske. Behandling af fakturaer tog 30-45 minutter pr. afdeling pr. dag. Arbejdet med skiltning skete løbende, og det kunne tage 1-1½ time pr. dag for hele forretningen samlet.
Hvis hun frit havde kunnet sammensætte en stilling, ville der have været tilstrækkelige opgaver, som ikke belastede hende, til at fylde en stilling ud. Hun kunne påtage sig at lave vagtplaner. Hun udførte denne opgave, når Michael Thomsen ikke var til stede, og hun husker det sådan, at hun dagligt havde et stort arbejde med opgaven. Der var omkring 70 medarbejdere i det hele, idet slagterafdelingen dog styrede sig selv. Der var et kontor med to kontorpladser, hvor hun kunne sidde. Hun kunne også have udført arbejde med skilte, hyldeforkanter og fakturaer. Det ville absolut være en fornuftig måde at lave arbejdet på. Arbejdet med skiltning kunne godt ”halte efter”, og det kunne have været en fordel for butikken, at en fast medarbejder udførte opgaven.
Desuden kunne hun varetage opgaver vedrørende opfølgning på sælgeraftaler og kontrollere, at der var givet korrekte rabatter. Dette arbejde kunne tage ½ time om dagen. Derudover kunne hun trække lister fra lagerstyring og føre kontrol i forhold til varerne i forretningen, således at forretningen kunne få en velfungerende og opdateret lagerstyring. Hun foreslog ikke Michael Thomsen, at hun kunne udføre disse opgaver med opfølgning på sælgeraftaler og lagerstyring. På det tidspunkt havde hun det meget dårligt, og det drejede sig kun om at komme igennem hver dag.
Ikke-belastende arbejdsopgaver kunne have udfyldt en 37 timers arbejdsuge, hvis det var blevet kombineret med andre administrative opgaver, f.eks. i bogholderiet. På sigt kunne det også være kombineret med f.eks. kioskopgaver, hvis man havde givet det nogen tid. Dette foreslog hun ikke Michael Thomsen. Det var hun ikke i stand til, da hun i den periode var meget presset, bl.a. af købmanden, fordi hun skulle sørge for de samme arbejdsopgaver, som hun hele tiden havde skullet, selv om hun var deltidssygemeldt.
Det er rigtigt, at hun den 17. september 2008 fik en ny ansættelseskontrakt med ledelsesansvar for to medarbejdere, efter at lægen ved kontrol på reumatologisk ambulatorium den 11. september 2008 havde tilrådet, at hun fik arrangeret andre arbejdsfunktioner. Ved den nye ansættelsesaftale fik hun mere ledelsesansvar med flere medarbejdere og flere afdelinger under sig. Før sin barsel havde hun ansvaret for nonfood. Efter barslen kom rengøring og personlig hygiejne til. På det tidspunkt var købmanden og hans kone fuldt ud klar over hendes situation. Desuden fik hun to medarbejdere under sig og kunne fordele opgaver, som hun ikke selv kunne varetage, til de to medarbejdere.
Hun er stadig ansat i børnetandplejen med de samme arbejdsopgaver. Jobbet som bogholder i Lejre Kommunes børnetandpleje indebærer, at hun modtager og behandler 3-400 fakturaer om måneden vedrørende vareindkøb, drift og regninger fra privatpraktiserende tandlæger, som hun vurderer i forhold til overenskomstaftalen. Hun udarbejder rykkerlister og sørger for, at børn bliver indkaldt. Derudover sørger hun for mellemkommunale afregninger, fakturaer med opkrævning til private tandlæger og har klienttelefonkontakt. Den medarbejder, som havde jobbet før hende, var uddannet bogholder og ansat 37 timer om ugen.
Sagens hovedspørgsmål er, om Skibby Supermarked A/S over for A har tilsidesat forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap.
Som det fremgår af Højesterets dom af 23. juni 2015 (sag 25/2014), skal begrebet handicap i forskelsbehandlingsloven fortolkes i overensstemmelse med artikel 1 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (beskæftigelsesdirektivet) samt EU-Domstolens dom af 11. april 2013 i de forenede sager C-335/11 og C-337/11. Begrebet omfatter således en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed. Bevisbyrden for, at der er tale om et handicap i lovens forstand, påhviler arbejdstageren.
A fik i sommeren 2008 stillet diagnosen leddegigt efter blodprøver og en røntgenundersø- gelse, der havde vist destruktive forandringer i hendes håndled. Hun blev bl.a. henvist til kommunens hjælpemiddelcentral og fik håndledsskinner til brug under arbejdet. Sygdommen medførte væsentlige funktionsbegrænsninger, der bl.a. bevirkede, at hun af sin arbejdsgiver blev fritaget for kassefunktionen i september 2008. I juni 2009 blev hun deltidssygemeldt på grund af leddegigten.
Højesteret finder, at funktionsbegrænsningen som følge af sygdommen herefter fremstod som langvarig, og tiltræder, at der er tale om en sygdom, som er omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb. Det kan ikke føre til et andet resultat, at der i foråret 2009 havde været en midlertidig forbedring af hendes tilstand.
Efter forskelsbehandlingslovens § 2 a skal en arbejdsgiver træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til at udøve beskæftigelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssigt stor byrde, som ikke i tilstrækkeligt omfang lettes gennem offentlige foranstaltninger.
Som det fremgår af Højesterets dom af 23. juni 2015, er det en forudsætning for, at arbejdsgiveren kan anses for at have tilsidesat tilpasningsforpligtelsen, at arbejdstageren godtgør, at arbejdsgiveren vidste eller burde vide, at arbejdstageren var handicappet i lovens forstand.
A orienterede sin arbejdsgiver om sin leddegigt og om det heraf følgende behov for tilpasning af hendes arbejdsfunktioner, herunder om hendes manglende evne til at varetage kassefunktionen. Arbejdsgiveren vidste også, at hendes brug af håndledsskinner samt deltidssygemeldingen i juni 2009 var begrundet i denne sygdom. I juli 2009 rettede kommunens virksomhedskonsulent Birgitte Hentze henvendelse til Skibby Supermarked om muligheden for at gennemføre hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger. I fortsættelse heraf blev der i august 2009 afholdt et møde med deltagelse af bl.a. A, Birgitte Hentze og Niels-Henrik Hoffmann som ejer af Skibby Supermarked. I mødet drøftede de mulighederne for at fastholde A i beskæftigelse i virksomheden trods hendes funktionsnedsættelse på grund af leddegigten, herunder muligheden for at give hende andre arbejdsopgaver.
På den anførte baggrund finder Højesteret det godtgjort, at Skibby Supermarked i sommeren 2009 vidste eller burde vide, at A led af en sygdom, der indebar et handicap, som er omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb. Skibby Supermarked var derfor forpligtet til at foretage tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingslovens § 2 a.
Forskelsbehandlingslovens § 2 a gennemfører beskæftigelsesdirektivets artikel 5 og skal fortolkes i lyset af dette direktiv, herunder de indledende betragtninger i direktivet. Det fremgår af forarbejderne til lovbestemmelsen og af direktivets betragtning nr. 17, at der ikke kræves fortsat ansættelse af en person, der ikke er kompetent, egnet og disponibel til at udføre de væ- sentlige funktioner i forbindelse med den pågældende stilling med de eventuelt påkrævede tilpasninger. I direktivets betragtning nr. 20 anføres, at tilpasningsforanstaltninger kan være f.eks. at tilpasse arbejdsmønstre og opgavefordeling. Ved EU-Domstolens dom af 11. april 2013 er det i præmis 55 fastslået, at også nedsættelse af arbejdstiden kan udgøre en tilpasningsforanstaltning. Beskæftigelsesdirektivets angivelse af hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger er ikke udtømmende. Af direktivets betragtning nr. 21 fremgår, at der ved vurderingen af, om relevante tilpasningsforanstaltninger vil indebære en uforholdsmæssigt stor byrde, navnlig bør tages hensyn til de omkostninger, der vil være forbundet dermed, og til virksomhedens størrelse og finansielle midler samt muligheden for at opnå offentlige tilskud eller anden støtte.
Når en arbejdsgiver er blevet – eller burde være blevet – bekendt med en arbejdstagers handicap og det heraf følgende behov for tilpasningsforanstaltninger, er arbejdsgiveren forpligtet til at undersøge og eventuelt afprøve mulige, hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger.
Højesteret lægger til grund, at Skibby Supermarked tilbød A stillingen som leder af kasse og kiosk, men at denne stilling ville indebære belastninger ved arbejde i kasse og opstilling af varer i kiosken i et omfang, som A på grund af sit handicap ikke kunne klare, og Højesteret finder, at tilbuddet som tilpasningsforanstaltning derfor ikke var hensigtsmæssigt og ikke opfyldte arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse.
A har foreslået bl.a., at hun skulle varetage virksomhedens bogholderi. Efter bevisførelsen, herunder navnlig forklaringerne fra virksomhedens ledelse og revisor, lægger Højesteret imidlertid til grund, at denne opgave havde et omfang og en karakter, som krævede uddannelse og erfaring som bogholder, som A ikke besad, og Højesteret finder, at arbejdsgiveren derfor var berettiget til at afvise dette forslag med henvisning til, at A ikke var kompetent og egnet til at udføre de væsentlige funktioner i forbindelse med denne stilling. Oplysningerne om As nuværende job i den kommunale tandpleje, herunder med varetagelse af bogføring i samarbejde med kommunens regnskabsafdeling, kan som følge af væsentlige forskelle i bogføringsopgavernes omfang og karakter ikke føre til andet resultat.
A har desuden foreslået, at hun kunne overtage behandlingen af fakturaer, prissætning og skiltning fra lederne af alle supermarkedets afdelinger. Efter bevisførelsen, herunder navnlig forklaringerne fra virksomhedens ledelse, lægger Højesteret imidlertid til grund, at disse opgaver var henlagt til lederne af de enkelte afdelinger på grund af sammenhængen med deres forretningsmæssige opgaver, herunder deres kendskab til varerne og konkurrenceforholdene, og Højesteret finder, at arbejdsgiverens pligt til at træffe tilpasningsforanstaltninger ikke omfattede pligt til at etablere en sådan ny administrativ stilling og tilbyde den til A.
A har endvidere peget på muligheden for at give hende stillingen som leder af postafdelingen i kombination med administrative opgaver som f.eks. udarbejdelse af arbejdsplaner, som hun tidligere havde varetaget, og på muligheden for ansættelse på deltid og etablering af fleksjob. Niels-Henrik Hoffmann har forklaret, at han ikke overvejede muligheden for at tilbyde A deltidsansættelse, eventuelt som fleksjob, og Michael Thomsen har forklaret om muligheden for at kunne omstrukturere arbejdsgangene, således at der kunne skabes en deltidsstilling til hende. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt finder Højesteret, at Skibby Supermarked hverken har godtgjort, at de nævnte muligheder, samlet eller delvis, ikke kunne være tilbudt hende som hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, eller at de ville medføre en uforholdsmæssigt stor byrde.
Højesteret finder herefter, at Skibby Supermarked ikke har opfyldt sin pligt efter forskelsbehandlingslovens § 2 a til at træffe foranstaltninger, der var hensigtsmæssige for at give A adgang til fortsat beskæftigelse
Opsigelse efter 120-dages reglen – yderligere lønkrav
Det fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, at en funktionær, hvis der er indgået aftale herom, kan opsiges med en måneds varsel, når funktionæren inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i 120 dage.
I dommen af 11. april 2013 har EU-Domstolen fastslået, at det ikke er foreneligt med beskæftigelsesdirektivet at bringe 120-dages reglen i anvendelse, når sygefraværet er en følge af, at arbejdsgiveren har undladt at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger. Forskelsbehandlingsloven har som nævnt gennemført beskæftigelsesdirektivet i dansk ret og må fortolkes i overensstemmelse hermed.
Det følger heraf, at 120-dages reglen i funktionærlovens § 5, stk. 2, ikke kan anvendes, heller ikke af private arbejdsgivere, hvis et sygefravær er en følge af, at arbejdsgiveren har undladt at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingslovens § 2 a. Skibby Supermarkeds synspunkt om, at beskæftigelsesdirektivet ikke er direkte anvendeligt over for private arbejdsgivere, kan ikke føre til en anden vurdering, idet retstilstanden som nævnt følger af forskelsbehandlingslovens regler om forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap, og disse regler er både nyere og må anses for specielle i forhold til 120-dages reglen i funktionærlovens § 5, stk. 2.
Skibby Supermarked har som nævnt foran ikke overholdt sin forpligtelse til at tilbyde tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingslovens § 2 a, og det må lægges til grund, at As sygefravær kunne have været afværget helt eller delvist ved sådanne foranstaltninger. Betingelserne for at anvende 120-dages reglen efter funktionærlovens § 5, stk. 2, var derfor ikke opfyldt på opsigelsestidspunktet.
A har herefter som udgangspunkt krav på erstatning for løntab i yderligere 5 måneder, da hun efter sin anciennitet skulle have været opsagt med 6 måneders varsel, jf. funktionærlovens § 3 eller dennes analogi.
A har modtaget sygedagpenge i hele den resterende opsigelsesperiode på 5 måneder, og det er Skibby Supermarkeds synspunkt, at disse sygedagpenge skal fradrages i As krav på erstatning for løntab. Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at fradrage de sygedagpenge, der er udbetalt vedrørende minimalerstatningsperioden på tre måneder, jf. funktionærlovens § 3, stk. 1, men at erstatningskravet skal reduceres med de sygedagpenge, der er udbetalt vedrørende den resterende opsigelsesperiode, jf. funktionærlovens § 3, stk. 2. I overensstemmelse med Skibby Supermarkeds subsidiære anbringende herom skal de udbetalte sygedagpenge vedrø- rende de to sidste måneder af opsigelsesperioden (32.587 kr.) derfor fradrages i hendes erstatningskrav (156.094 kr.).
På den anførte baggrund skal Skibby Supermarked til A betale i alt 123.507 kr. i erstatning for løntab.
Godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7
Krænkelse af en handicappet medarbejders rettigheder efter forskelsbehandlingsloven – herunder uberettiget afskedigelse eller forsømmelse af pligten til at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger – kan begrunde et krav på godtgørelse efter lovens § 7.
Som anført bl.a. i Højesterets dom af 12. marts 2015 (UfR 2015.2027) skal der ved afgørelsen af spørgsmålet om godtgørelse, herunder ved fastsættelsen af størrelsen af en godtgørelse, lægges vægt på grovheden af overtrædelsen. I den forbindelse skal der bl.a. tages hensyn til baggrunden for overtrædelsen og den krænkelse, der er påført den enkelte.
Skibby Supermarked har forsømt pligten til at træffe hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger i henhold til forskelsbehandlingslovens § 2 a og har som følge heraf uberettiget gjort brug af 120-dages reglen i funktionærlovens § 5, stk. 2. Der er herved sket en krænkelse af As rettigheder, som må begrunde et krav på godtgørelse efter lovens § 7.
Ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse skal der ud over krænkelsens karakter lægges vægt på, at A på opsigelsestidspunktet havde været ansat i virksomheden i knap 14 år. Det skal imidlertid også tages i betragtning, at der var usikkerhed om rækkevidden af pligten til at træffe tilpasningsforanstaltninger og om muligheden for at anvende 120-dages reglen ved sygefravær, der har sammenhæng med arbejdstagerens handicap. Efter en samlet vurdering finder Højesteret herefter, at godtgørelsen passende kan fastsættes til et beløb svarende til 9 måneders løn. Det betyder, at godtgørelsen fastsættes til 249.750 kr.
A har krav på erstatning for et løntab på 123.507 kr. som følge af den uberettigede anvendelse af 120-dages reglen ved opsigelsen af hende. Yderligere har hun krav på en godtgørelse på 249.750 kr. efter forskelsbehandlingslovens § 7. Det samlede krav udgør således 373.257 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Dansk Erhverv som mandatar for Skibby Supermarked betale 109.260 kr. til HK/Danmark som mandatar for A. Heraf udgør 100.000 kr. dækning af udgifter til advokat og 9.260 kr. dækning af retsafgift for landsret i forhold til det vundne beløb. Beløbet til dækning af udgifter til advokat er ikke tillagt moms, da HK/Danmark har været repræsenteret ved en ansat advokat, jf. Højesterets kendelse af 31. marts 2015 (UfR 2015.2294).
Skibby Supermarked A/S skal til A betale 373.257 kr. med procesrente fra den 17. juni 2010.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Dansk Erhverv som mandatar for Skibby Supermarked A/S betale 109.260 kr. til HK/Danmark som mandatar for A.
De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse, og sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret