text:
Sagsøgernes påstandsdokument marts 2012
Sagsøgernes påstandsdokument i pdf
Sammenfattende processkrift fra Kammeradvokaten marts 2012
Sammenfattende processkrift fra Kammeradvokaten i pdf
Duplik fra Kammeradvokaten sep. 2011
Duplik i pdf
Nedenstående er en maskinaflæsning til brug i søgning - benyt venligst originaldokumentet i pdf
Kammeradvokaten - Duplik (realiteten)
1. SEPTEMBER 2011 - Jnr.: 801066 BIE/RHO/SAN
Østre Landsret sag 8-222-Il: Niels Hausgaard m.fl. (Advokat Karen Dyekjaer) mod
1) Statsministeren
og 2) Udenrigsministeren
(Begge Kammeradvokaten v/advokat Peter Biering)
Ud over det i svarskriftet indeholdte, som fastholdes, giver sagsøgernes replik (processkrift af24.juni 2011) anledning til følgende bemærkninger:
1. RETSSAGENS RAMME
På baggrund af sagsøgernes tilkendegivelser på det forberedende retsmøde i Østre Landsret den 1. juli 2011 forstår de sagsøgte, at sagsøgerne bar tiltrådt de sagsøgtes ti1skring af sagen, jf. svarskriftets pkt. 1, med de yderligere undtagelser, der er anført I replikkens pkt. 19 og 20, s. 6.
I den forbindelse bernrkes, at den nummererede opregning i svarskriftets pkt. I ikke er udtryk for en prioritering, eller at sagens problemstillinger skal behandles i en nrmere besternt nekkefølge under hovedforhandlingen afsagen.
2. SAGS0GERNES OPFORDRINGER Urn de i stavningen fremsatte opfordringer (1 )-( 10) bemrkes, at de sagsøgte I forbindelse med udarbejdelsen af svarskriftet om realiteten var af den opfattelse, at opfordringerne en- ten allerede var opfyldt af de sagsøgte eller var bortfaldet som folge af, at sagsogerne har frafaldet den mest subsidire pâstand om magtfordrejning, jf. sagsøgernes e-mail af 23. marts 2011 til Ostre Landsret. Pa baggrund af replikken og sagsøgernes tilkendegivelser pa det forberedende retsmøde den 1. juli 2011 forstâr de sagsøgte imidlertid, at sagsøgerne i relation til landsrettens prøvelse af sagens realitet ønsker en samlet besvarelse af opfordringerne. I den anledning bemerkes folgende:
Urn opfordringerne (1) og (10),jf. stavningen, s. 4, 1. afsnit, og s. 6,4. afsnit, bemarkes, at de sagsøgte anser disse opfordringer for opfyldt i kraft af fremkeggelsen af Justitsministeri ets redegørelser om Forfatningstraktaten og Lissabon-traktaten og Udenrigsministeriets redegørelse om Lissabon-traktaten (tidligere fremlagt som bilag C, D og E, omlitreret til bilag J, K og B. jf. nedenfor, pkt. 6), der I øvrigt er offentligt ti1gnge1ige. For sà vidt angár opfordringerne (2) og (5), jf. stavningen, s. 4, 1. og 5. afsnit, henvises i det hele til Justitsministeriets redegørelse om Forfatningstraktaten (tidligere fremlagt sorn bilag C. omlitreret til bilag J, jf. nedenfor pkt. 6), pkt. 4.4.2, 4.4.3, 4.4.4, 4.4.5, 4.4.6, 4.4.7, 4.4.8, 4.5.3 og 4.5.5, samt Justitsministeriets redegørelse om Lissabon-traktaten (tidligere frernlagt som bilag D. omlitreret til bilag K, jf. nedenfor pkt. 6), s. 35, 3. afsnit, Samt punk terne 4.3.2, 4.3.3. 4.3.4, 4.3.6, 4.3.9, 4.3.10, 4.3.18, 4.4.3 og 4.4.5, hvorafdet udtrykkelig fremgár, pa hvilke omrâder og med hvilken begrundelse Justitsministeriet har fundet, at gennemforelse af Forfatningstraktaten - modsat Lissabon-traktaten - yule indebre overla delse afnye beføjelser til EU. Urn sagsøgernes opfordring (9), jf. Stavningen, s. 6, 3. afsnit, bemerkes, at denne ikke hen gere er relevant, idet Danmark pA nuvrende tidspunkt deponeret sit ratifikationsin strument, jf. ogsA de sagsøgtes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hø jesteret (fremlagt med svarskriftet som bilag AFI, omlitreret tul bilag AG,jf. nedenfor pkt. 6) s. 6, 4. afsnit, og idet Lissabon-traktaten er trAdt I kraft den 1. december 2009. For sA vidt angAr opfordringerne (3), (4), (6), (7) og (8), jf. stvningen, s. 4, 3. og 4. afsnit, og s. 5, 3. og 5. afsnit, bemrkes, at disse alle vedrører fremheggelse af regeringsinterne dokumenter og oplysninger med forbindelse til forhandlingerne forud for undertegnelsen af Li ssabon-traktaten. SI[)E 2/12
fra 1999, i om i i af, til fl-a I til H. at § til § 169, stk. 2. 3. til at Jig i § og i § at de H til i at te at i sorn 3. vii Dc is. i til i 1 29. jf. en 1-lojesteret orn A E, 1 -i SI[)F 3/12 6). 3. til B, The vii - Kammeradvokaten gIdende. ndringer, gldende. OMSTDIGHEDER tiltrde stvningen, fremlgges biIa rets den ad ret afet stot henvi Folke ne I)et gores. for det forste. eftcrspurgte dokumenter og oplysninger er irrele vante for afgorelsen af denne retssag, hvortbr de bor undtages edition medfor af plejelovens 341. Landsrettens afgorelse af sagen beror pa en juridisk vurdering af Lissabon-traktaten ncs ratificerede form.
L)roitelserne mellem medlemsstaterne (de kontraherende parter) forud for opnâelsen af enighed traktatens endelige udformning. herunder udviklingen parternes individuelle IorhandIingspositioner -ambitioner, er derimod uden betydning for vurderingen om Lissabon-traktaten indeholder hvis gennemforelse nodvendiggor overladelse af nyc befojelser EU. For det andet gores det de efterspurgte dokumenter og oplysninger er undtaget fremmede magter. herunder navn de ovrige pkt. edition af hensyn Danmarks forhold medlernsstater.jf. retspiejelovens 298,jf. fâ udleveret dokumenter eller oplysninger rnedfor af retsplejelovens 298 som altovervejende udgangspunkt ikke er videre end gangen til aktindsigt efter offentlighedsiovens regler, jf. UfR 724 og samme ning UfR 2011.431
Endelig bemerkes med hensvn sagsogernes henstilling replikkens pkt. 21, de sagsog er indstillet pa supplere og ovrigt opdatere stottebilaget (fremlagt med svarskriftet bilag AP). Dette gores imidlertid mest hensigtsmssigt ved udarbejdeise nyt tehilag. som blive fremsendt sarntidig med pâstandsdokumentet og materialesamlingen.
SAGENS FAKTISKE sagsogte kan jjjçe sagsogernes sagsfremstiliing 3-7. men ser det hele sagsfremstillingen pkt. 3.3.2 de sagsøgtes sammenfattende processkrift af november 2010 for (tidligere fremlagt som bilag AH, omlitreret til bilag AG, nedenfor, pkt. 6), samt Udenrigsministeriets redegorelse af december 2007 tinget Lissabon-traktaten (tidligere frernlagt som bilag omlitreret til bilag jf. denfor pkt. Endvidere som AD kapitel af bogen Jean-Claude Pins. Lisbon Treaty: Legal and Political Analysis, Cambridge University Press, 2010, der indeholder udførlig gennemgang af forhandlingsprocessen forud for vedtagelsen af Lissabon traktaten, herunder omtale af Danmarks forhold. Bogens ovrige kapitler iigesom under Hojesterets behandling af formalitetssporgsmâlet indgâ de sagsogtes materialesamling. forkengelse heraf bemerkes, at adgangen Kammeradvokaten
Endelig skal sarligt fremhaves fremkeggelsen som bila E af Justitsministeriets notat af 1 9. april 1974, sendt til Folketingets Markedsudvaig den 23. april 1974, om de statsretlige konsekvenser af en eventuel britisk udtrden af De europiske F1lesskaber, hvor det pa s. 5 anfores:
“Bestemmelsen i grundlovens 20finder efier sin ordlyd anvendelse pa “overladelse afbefo jeLcer, der efier denne grundlov tilkommer rigets myndigheder”. Bortset fra kravet oin, at overladelsen skal ske iii “mel/emfolkelige myndigheder, der er oprettet ved gensidig overens koinstiiifremmeafmellemfolkeligretsordenogsamarbejde“, stillerbestemmelseningen krav med hensyn til arten og sammenstetningen qfde organer, hvortil bejajelser kan overla des. Efier en ordlydsfortolkning afgrundlovens § 20 synes del pa den baggrund mest nwrliggende at anlage, at del i almindelighed kun er cendringer i omfanget afde overladte bejajelser, der kan vare afgorende for, hvorvidt besteminelsen skal iagttages iforbindelse med cendringer af en traktat, der tidligere er indgiel i overensstemmelse med den scerlige procedureforskrifi I besteinnielsens stk. 2.
Processkrift fra Krarup og Dyekjær, juni 2011
Processkrift i pdf
Nedenstående er delvis en maskinaflæsning til brug i søgning - benyt venligst originaldokumentet
I sag 8-222-11 ved Østre Landsret
Niels Hausgaard m.fl. (Advokaterne Ole Krarup og Karen Dyekjær (beskikket))
Statsministeriet og Udenrigsministeriet (Begge Kammeradvokaten v/advokat Peter Biering)
Med henvisning til sagsøgtes svarskrift af 27.maj 2011 bekræfter sagsøgeren at den foreliggende sag alene drejer sig om den i stævning af 2. juni 2008 anførte subsidiære:
Sagsøgte skal anerkende, at lov nr. 32 L af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af de Europæiske Fællesskaber og den Europæiske Union, hvorved Danmark tiltræder Lissabon traktaten af L 3.december 2007, er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelse er sket uden at følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure med følgende uddybende tilføjelse: og at den skete tiltrædelse af traktaten som følge heraf ikke er gyldig.
1. Sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt Lissabon traktaten er til blevet i overensstemmelse med grundloven. Sagsøgerne gør gældende, at tiltrædelse ikke retmæssigt kan ske uden at følge den i grundloven § 20 bestemte procedure. Denne vurdering er en retlig vurdering. Det er ikke afgørende, at regeringen med tilslutning til folketinget og dets udvalg, som anført i svarskriftets indledende afsnit, har "besluttet" ikke at følge den i henhold til § 20 foreskrevne procedure,
2. Sagsøgerne er enige i, at en central del af sagens faktum er Lissabontraktaten, jf. svarskriftet punkt 2. Om sagens øvrige faktiske grundlag bemærkes, at sagsøgte ikke har imødegået stævningens sagsfremstilling side 3-7, herunder fremstillingen i stævningen side 4-5 aftraktatens forhistorie. På baggrund heraf finder sagsøgeren det unødvendigt at dokumentere de citerede udtalelser i stævningen side 5 f.o. Desuden konstateres, at sagsøgte ignorerer de i stævningen side 4-5 fremsatte opfordringer.
3. Sagsøgerne forstår sagsøgtes retlige anbringender til støtte for frifindelse derhen, at det principalt gøres gældende, at beslutningen om ikke at følge § 20 proceduren er i overensstemmelse med grundloven, fordi der ikke i kraft af Lissabontraktaten overlades nye beføjelser, jf. svarskiftet punkt 4.1, subsi- diæii at Lissabontraktaten kun er gyldig her i landet, i det omfang den ville kunne vedtages uden at følge proceduren, jf. svarskiftet punkt 4.2.
4. I relation til sagsøgtes nye subsidiære anbringende bemærkes, at ændringsloven til tiltrædelsesloven ikke giver plads for en delvis vedtagelse, og at anbringendet i øvrigt ikke kan føre til frifindelse. Herved bemærkes tillige med særlig henvisning til svarskriftet side 16, 1. afsnit, at Lissabontraktaten indebærer kompetenceoverladeise på omfattende punkter. HertiI hører de i bilag D afsnit 4.4. (side 95) omtalte "tværgående bestemmelser", der også omfatter de i stævningen påberåbte punkter: forrang, tiltrædelse af Charteret, art. 352, overgang til flertalsafgørelser. Hertil hører også beføjelsen i grundlovens § 19, som angår alle traktatens politikområder, jf. TEUF artikel 216, jf. regeringens påpegning heraf i bilag E afsnit 7.2, særligt side 98, 3. afsnit.
5. i relation til sagsøgers primære anbringende, om at der ikke skul le være sket nogen kompetenceoverladeise ved Lissabontraktaten, har sagsøgerne noteret sig, at de sagsøgte udskiller en analyse om tiltrædelseslovens forudsætninger til særskilt handling, jf. svarskriftet punkt 4.3. Efter sagsøgernes opfattelse er de forudsætninger, der ligger til grund for den oprindelige tiltrædelseslov, en integreret del af spørgsmålet om overladeIse af beføjelser, hvorved påpeges, at overladeise af beføjelser i henhold til grundloven kun kan ske i nærmere bestemt omfang, dvs. i det omfang og på den måde det fremgår af den tiltrådte traktat.
6. Svarskriftet indeholder ingen selvstændig analyse af Lissabontraktaten, idet der alene henvises til udenrigsministeriets redegørelse, bilag E, og sagsøgers processkrift for Højesteret. Sagsøger påpeger derfor, som også anføii til brug for formalitetsproceduren for Højesteret, at sagsøgtes egne præsentationer ikke giver et fuldt dækkende billede af Lissabontraktatens indhold. Sagsøger lægger vægt på, at traktaten som sin forgænger Forfatningstraktaten har til formål at etablere en blivende forfatningsmæssig ramme for Unionens virke.
Om kompetence overladelse
7. Sagsøgerne tiltræder den forståelse afkompetenceoverladelse, som er udtrykt i Højesteretsdom, UfR 1998.800 (Maastricht dommen), ligesom det i overensstemmelse med dommens præmisser påberåbes, at proceduren efter grundlovens § 20 frembyder en vigtig garanti, som igen begrunder en skærpet bedømmelse. Som det fremgår af sagsøgernes sammenfattende processkrift for Højesteret, gør sagsøgerne gældende, at ændringer i afstemningsregler og ændringer i institutionernes respektive kompetencer er at sidestille med nye kompetenceoverladelser, med mindre der er tale om klart forudsete og/eller mindre ændringer uden konsekvens. Sagsøgerne finder, at såvel forarbejder til grundloven som forarbejder til den første tiltrædelsestraktat samt samtidigjuridisk litteratur støtter dette naturlige synspunkt.
8. Sagsøgerne bemærker, at sagsøgte i svarskriftet påberåber sig regeringens/ embedsværkets mangeårige vurdering af grundlovens § 20 og vurdering af Lissabon traktatens forhold hertil som gældende forfatningsret, jf. en række henvisninger i svarskriftet side 8- L 4. Sagsøgerne har endvidere noteret sig, at de sagsøgte i svarskiftet lægger vægt på at sammenstille citater således, at det ser ud som om ændring i institutioners indbyrdes kompetence såvel som ændring i afstemningsregler altid, dvs. helt tilbage fra grundlovens vedtagelse, og af alle, dvs. af såvel lovgiver som den forfatningsretlige litteratur, har væ- ret anset som et spørgsmål, der ikke er berørt af grundlovens § 20, ligesom de gøres gældende, at en sådan bred ubestemt overladeIse er indeholdt i selve tiltrædelsesloven, jf. svarskriftet punkt 3.2.2. Sagsøgerne er uenige i begge disse præmisser. De henvisninger, der gives i svarskriftet, er taget ud af kontekst, bl.a. derved at der anvendes citater fra afsnit, der handler om førstegangsoverladeise, i stedet for citater specifik vedrørende ændringer. En nærmere analyse af de af sagsøgte påberåbte dokumenter såvel som andre kilder viser, at det reelt først er med tiltrædelsen af "den Europæiske Fællesakt" i 1986, at der sker en ændring i opfattelsen. Essensen i den nye opfattelse fremgår - som korrekt anført af sagsøgte - af udenrigsministerens svar på folketingets spørgsmål 1 og 8. Det her givne svar er efterfølgende gentaget flere gange jf. citater og henvisninger indeholdt i svarskriftet side i 2-14 under punkt 3.2.3. Disse gentagelser ændrer ikke på det forhold, at der ikke i tiltrædelsesloven eller dennes forarbejder kan udledes en doktrin om "det evigt tabte", der bl.a. er bærer af synspunktet om, at der ikke er behov for en § 20 procedure ved overgang fra enstemmighed til flerstemmighed om de områder hvor kompetencen tidligere er overladt.
Om Lissabon traktatens nydannelser
9. Sagsøgerne påpeger, at selvom man analytisk kan skelne mellem grupper af ændringer i forhold til tidligere traktater således, at gruppe 1 angår institutionelle ændringer og gruppe 2 materielle politik områder Uf. svarskriftet side 14 under punkt 4.1.), er de to elementer indbyrdes forbundne, for så vidt som de materielle ændringer forstærkes af den nye generelle metodik for lovgivning og omvendt, ligesom de ændrede kompetencefordelingsregler har en betydning for forståelsen og fortolkningen af de eksisterende bestemmelser.
10. Det kan uden videre konstateres, at de med Lissabontrakataten foretagne ændringer langt fra er bagatelagtige, og sagsøgerne har noteret sig, at indstævnte ikke bestrider, at Lissabontraktaten er en væsentlig, en vigtig og en betydningsfuld traktat. Overordnet må noteres, at TEU art 14 og 16, der fastslår parlamentets og rådets opgaver, er nye, og den konstitutionalisering, som disse almene bestemmelser er udtryk for, understøttes af de generelle bestemmelser i sjette del kapitel 2, især art. 294, samt artikel 4.3. Dertil kommer, at Lissabontraktaten også for Kommissionen får en ny funktion, idet den bliver udstyret med kompetencen til at udøve delegeret lovgivning, jf. TEUF art 290. Dette er ny overladeIse af såvel lovgivende som udøvende be- føjelser. Domstolen får tillagt nye beføjelser i og med, at søjlestrukturen ophæves, jf domstolens udtalelse, jf. bilag 8, tillægsekstrakten side 5; samt andre analyser.
11. For så vidt angår de områder, der henhører under Unionens kompetence, indeliolder traktatgrundlaget en række ændringer både i struktur, formulering og indhold. Sagsøgeren finder ikke, at der alene skal lægges vægt på en punkt for punkt gennemgang af hvert af disse områder. Tværtimod bør der lægges vægt på den samvirkende betydning, herunder med bestemmelserne om unionsborgerskabet, der er selvstændigt hjemmelsskabende. Man bør også lægge til grund, at der sker udvidelser, hvis traktaten fører til beføjelser, som man ikke antog overladt ved den tidligere traktat, enten ved konkrete hjemmelsbestemmelse eller ved brug af fleksibilitetsbestemmelsen (art 352) jf. stævningens bemærkninger herom smhl. med det ratihaberingssynspunkt, som er angivet i sagsøgers sammenfattende processkrift for Højesteret, og de her nævnte domme i sagerne C-341/05 Lavalog C438/05 Viking, ligesom fleksibilitetsbestemmelsens udvidede område i sig selv er en nydannelse.
12. Sagsøgerne fastholder således sine anbringender vedrørende inkorporering af chaiieret (Den Europæiske Unions Charter om Grundlæggende Rettigheder) som juridisk bindende, jf. Erklæring i, herunder fordi Domstolen får en hidtil ikke eksisterende kompetence til at fortolke disse bestemmelser som juridisk bindende, og i øvrigt fordi søjlestrukturen er ophævet, ligesom kompetencen til at tiltræde EMK, jf. TEU art 6, stk. 2, er ny.
13. Sagsøgerne påberåber sig fortsat traktatfæsteIsen af EU rettens forrang som en ændring, der betyder andet og mere end blot kodifikation af det folkeretlige princip om "pacta sunt servanda".
14. Sagsøgerne gør specifikt gældende, at den adgang for EU til at indgå traktater med andre lande og internationale organisationer, der støttes på TEUF, forudsætter anvendelse af grundlovens § 20. jf. stævningens punkt 5. Dette erkendes særskilt af udenrigsministeriet i bilag E side 98, hvortil føjes, at den overladte traktat-kompetence i medfør af artikel 218, stk. 8, udøves på grundlag af flertalsafgørelser.
15. Det er klart forudsat i forbindelse med tiltrædelsen i L 972, at der ikke kan ske overgivelse af beføjelser på det udenrigspolitiske område uden klar hjemmeL. Dette gælder såvel udenrigs- og sikkerhedspolitikken (herunder restriktive foranstaltninger) som handelspolitiske foranstaltninger. De væsentligste nydannelser findes i TEU, afsnit V, og TEUF femte del med artikel 216, og art 207, shml med art. 3, men udnævnelse af en "højtstående repræsentant "er ikke i sig selv afgørende.
Om retssagens rammer, svarskriftet side 2-4
16. Idet svarskriftets eneste bestridelse af sagsøgernes anbringender er knyttet til henvisningen i Højesterets dom af 11. januar 2011 til, at sagen angår "EU's institutionernes kompetence og afstemningsregler, der følger af Lissabon- traktaten", omtaler svarskriftet ikke stævningens øvrige anbringeder.
17. Sagsøgerne kan derfor blot henholde sig til de anbringender som anført i stævningen med de modifikationer, der følger af tidligere fremsat eksplicit frafald (særlig anbringende 4, stævning side 10). Sagsøgerne forbeholder sig at inddrage senere tilkommende fakta, særlig den faktiske anvendelse af traktaten.
18. Uden at der heri ligger nogen tilslutning til, at de punkter, sagen omhandler, kan eller bør nummereres og opdeles i 14 punkter på den i svarskriftet under punkt i angivne måde, kan sagsøgerne tiltræde, at listen for så vidt angår områder, der ikke direkte fremgår af dette processkrift, er udtømmende.
19. Til brug for sagen kan sagsøgerne også udtale, at man ikke ser nogen signifikans i erklæring 2 og 24, ligesom sagsøgerne ikke påberåber sig art 48 om traktatændringer, for så vidt som ændringen skal foretages i overensstemmelse med medlemsstaternes forfatninger, dvs. for Danmarks vedkommende med respekt af grundlovens § 20. For så vidt angår sagsøgtes henvisninger i svarskriftet under punkt 14) side 3, til bilag D, kan eksplicit nævnes, at sagsøgerne ikke agter at tillægge spørgsmålet om intellektuelle rettigheder (punkt 4.3.7.), sport (bilag D punkt 4.3.8.), sundhedsbeskyttelse (bilag D punkt 4.3.9.), rumpolitik (4.3.10), turisme (bilag D punkt 4.3.12, civilbeskyttelse (4.3.13), administrativt samarbejde (bilag D punkt 4.3.14) betydning.
20. Sagsøgtes bemærkninger om de demokratiske vilkår i EU side 15 samt det af sagsøgte under punkt 4.3.2 og 3. afsnit anførte, der ikke modsvarer anbringender, der er gjort gældende i stævningen eller på anden måde, er heller ikke relevante for sagen.
21. Sagsøgerne tager forbehold overfor oversigtsbilag AP som en gengivelse, der kan tillægges betydning, men henstiller, at sagsøgte supplerer oversigtsbilaget med henvisninger til analysen i justitsministeriets redegørelse vedrørende forfatningstraktaten (bilag C) og den svenske statstådsberedning Uf. herom sagsøgerens processkrift for Højesteret med noter). Sagsøgerens udkast til henvisninger fremgår af vedhæftede støttebilag.
22. Som anført ovenfor er de i stævningen indeholdte provokationer 3-8 ikke besvaret. Ej heller er opfordring 9 besvaret, hvorved bemærkes, at sagsøgerne finder, at sagsøgte burde have suspenderet ratiofikationproceduren afventende denne sag.
23. Overfor svarskriftets afsnit 4.5, hvori det gøres gældende, at Domstolene bør udvise tilbageholdenhed med hensyn til grundlovsprøvelse, bemærker sagsøgerne, (i ) at der efter sagsøgerens opfattelse tværtimod er behov for en skærpet bedømmelse, idet proceduren efter § 20 tilsigter at yde en væsentlig garanti,.if. punkt 7 ovenfor, (2) at den refererede beslutning om ikke at anvende § 20 proceduren i det væsentlige støttes på Justitsministeriets redegørelse, bilag D, der er ensidig, og hvis troværdighed i øvrigt må ses i lys af, at bilag C på centrale punkter i relation til næsten identiske traktatbestemmelser (for eksempel side 93-94) konkluderer, at § 20 proceduren skulle finde anvendelse, og (3) at det vigtige spørgmål om § 20's nedre grænse aldrig før har været genstand for judiciel efterprøveIse. Hertil føjes (4) det i stævningen side 7 f.n. anførte, hvor det påpeges, at regeringen i sine drøftelser om traktatens endelige udformning har forfulgt hensyn, som ikke er båret af de interesser, regeringen skal varetage, men er motiveret om et ønske om at undgå folkeafstemning.
København, den 24. juni 2011 Krarup og Dyekjær
Svarskrift fra Kammeradvokaten, maj 2011
Svarskrift i pdf
Nedenstående er en maskinaflæsning til brug i søgning - benyt venligst originaldokumentet
27. NW 2011 Jnr.: 801066 BIE/RHO/SAN
Svarskrift (realiteten)
EMRK (TEU artikel stk. 2, og Erk1aring nr. 2), Charterets retligt bindende karakter (TEU artikel 6, stk. og nr. nagtende(bi1ade
(Advokat Karen Dyekjær)
og 2) Udenrigsrninisteren
I) Statsministeren
møder jeg for de sagsøgte og nedlægger følgende
Påstand Frifindelse.
Denne sag vedrører den nedre for grundlovens 20. herunder navnlig om ren bestemmelsens stk. skulle have fulgt forbindelse med Danmarks af Lissabon-traktaten,j1 ogsà Højesterets dom af 1.januar 2011 formalitetssagen,
stotte for frifindelsespàstanden gores det for det forste at der ikke er grundlag fhr tilsidesatte Folketingets og regeringens beslutning orn, at Danmarks ratifikation af Lissabon-traktaten ikke nodvendiggjorde overladelse af nye befojelser EU, som efter grund loven Ikommer rigets myndigheder.
For det anclet gores det at der ikke er grundlag for at tilsidesette Folketingets og regeringens beslutning om, at det helter ikke af andre grunde var nødvendigt at anvende proceduren grundlovens 20 forbindelse med Danmarks af Lissabon traktaten, den forbindelse gøres det navnlig geldende, at selv hvis landsretten mod ventning mitte finde, at ti1tredelsesloven indeholder retlige forudsetninger, der
af hestemmelsen lovens om overladelse af beføjelser, er de af traktaten Iblgende herunder relation EUs interne organisation og institutionemes afstemnings- og kompetenceregler ikke af en sádan karakter, at eventuelle retlige satninger er bristet.
Der er derfor ikke grundlag for at tilsidesette Folketingets og regeringens beslutning om, at proceduren grundlovens 20 ikke skulle anvendes forbindelse med vedtagelsen af nr.
af 30. april 2008.
Dc sagsogte har noteret sig, at sagsøgerne har frafaldet den tidligere fremsatte principale om tilsidesatteIse af grundlovens 88, den mest pâstand om
drejning, og anbringenderne relation det retlige forbehold, jf. sagsøgernes e-mail af 23. marts 2011 østre Landsret, og afsnit.
Sagsøgerne har endvidere tilkendegivet, at sagen ikke vedrører andre politikomrâder end de. der er behandlet Justitsrninisteriets forfatningsretlige redegørelse om Lissabon-traktaten (bilag D).jf. førnavnte e-mail fra sagsøgerne, afsnit.
Pa den baggrund forstir de sagsøgte, at realitetsprøvelsen for Ostre Landsret er afgrenset til at omfatte folgende problemstillinger:
omdannelse af EU og EF til en union med status som juridisk person (TEU artikel 47 og Erklaring nr. 24),
2) kompetencekategorierne (TEUF artikel 2-6 og nr. 18
anvendelsen denalmindeligebeslutningsprocedure(tidligereflles tagen) pa en ornràder (TEUF artikel 294).
anvendelsen kvalificeret flertal Râdet pa en nyc omrAder (TEU artikel stk. 3) samt definitionen flertal (TEU artikel 16. stk. 4. og TEUF
artikel 238. stk. og 3), Europa-parlamentets og Rádets funktioner (TEU artikel og delegation befojelser til Kommissionen (TEUF’ artikel 290),
passerelle-bestemmelserne (TEU artikel 48. stk. (generel hjemmel). og artikel 31. stk. (FUSP). samt TEUF artikel 81, stk. (civilretten), artikel 153. stk. cial- og arbejdsmarkedspolitik), artikel stk. (miljo), artikel 312, stk. (den flerârige finansiefle ramme). og artikel 333 samarbejde)).
indførelse en permanent formand for Det Europaiske Râd (TEU artikel stk. og 6) og en højtstâende reprasentant for udenrigsanliggender og
tik (TEU artikel ErkIaring nr. om forrangsprincippet, fleksibilitetsbestemrnelsen (TEUF artikel 352),
den forenklede rev isionsprocedure for traktaterne (TEU artikel 48), og
de konkrete politikomrâder, der er opregnet Justitsministeriets forfatningsretlige redegorelse (bilag D). pkt. 4.3., bortset pkt. 4.3.19 (om retlige og indre gender og det danske retsforbehold).
Dc sagsogte forstár endvidere. at spnrgsmálet retssagen alene er. om de liver for sig eller samlet er en sãdan karakter. at proceduren grundlovens 20 burde
have iagttaget forbindelse med Folketingets vedtagelse nr. 321 2008 om (Danmarks ratifikation afLissabontraktaten).
opfordres hekrafte af af
FAKTISKE OMST!ENDIGHEDER
af by af af
af grundlovens
ajbov/orslag thdantflertal
navnte
RETLIGE Grundlovens
Afgrundlovens
prciserede
Hoesteret
staler qf pa
flertal, fremhvninger)
forstas at fremhvninger)
ellerforkastelse for
jbretages sagsomráder
Om 1-14.
2, s. 6-7.
omfring
“S 20.
Stk. 2. Til med/ernrner.
krceves ikke,
1998, 800 H,
ncerrnere
Sagsogerne (1) sagsogtes forstâelse, jf. ovenfor, fald at oplyse, hvilke de mevnte andringer, der iiJcc er omfattet retssagen,
henholdsvis hvilke amdringer udover mevnte, denne retssag omfatter.
Om Folketingets vedtagelse april 2008 om Danmarks ratifikation Lissabon-traktaten. Danmarks deponering ratifikationsinstrument. og Lissabon-traktatens
ikrafttneden m.v. henvises sagsøgtes sammenfattende processkrift 2010 for Højesteret afsnit
Lissabon-traktatens mermere indhold. herunder relation ovenfor afsnit pkt. problernstillinger. henvises Udenrigsministeriets redegørelse
ber 2007 til Folketinget Lissabon-traktaten (bilag sammenfattende processkrift november 2010 for
og til afsnit 3.3.2. de sagsøgtes (bilag AH).
DET GRUNDLAG 20
Overladelsesbegrebet fremgár:
Befojelser, som ejier denne grundlov tilkomnier rigets myndigheder, kan ved ncerniere bestemt overlades til mellemfolke/ige myndigheder, er
rettet ved gensidig overenskomst med andre orden og sarnarbejde.
til fremme mellemfolkelig
et flertal sjettedele men dog dci til vedtagelse
vedtagelse angels Opnas et
delige iov/orslag nodvendige fo/ketingsvceigerne til godkendelse efier de folkeafsternninger
fastsatte reg/er. “(mine
og opretholder regeringen forsiaget, forelcegges
Højesteret folgende Maastricht-dommen (lJfR afsnit 9.2):
“Udtrvkket hesterni omfang” ma sâledes, der skal en positiv afgrcensning overladte bejajelser dels med hensyn iii dc/s
med iii befojelsernes karakter.” (mine
affolke afalmin
Der stilles sáiedes ikke herudover krav om, at beføjelsernes omfang fasthegges mermere I andre relationer.
Om den hefojelse. der overlades, buyer en enekompetence eller en deli kompetence for den meilemfolkelige organisation, er sIedes uden betydning, jE Justitsministeriets forfatnings retlige redegoreise om Lissabon-traktaten (bilag D), afsnit 2.3.2.1., s. 16, hvor det anføres:
“I)el er I almindelighed ikke relevant for porgsm/ilet oni anvendelse afproceduren / grundlovens 20. om den me//emJölkelige mvndigheds kompetence lii at udove befo— jelser. som c/tcr grundioven tilkommer rigels mvndigheder, er en enekonipetence, /er oni medlem.sslaterne he/i’ el/er deivist bevarer deres kompetence (...).
Befojeisesfastheggelsen omfatter belier ikke de karakteristika ved de institutioner, der kan udove beføjeiserne, herunder deres sammensatning og vedtagelsesprocedurer. Det er sàledes ikke efter grundlovens § 20 nodvendigt, at en beføjelsesoveriadelseslov fastheg ger narmere om samniensatning og procedureregler for de institutioner, der skal udøve beføjelserne.
Hojesteret bar i Maastricht-dommen (UfR 1998. 800 H. afsnit 9.2) udtalt folgende om ladelsesbegrebet:
Anvendelse den kvaliflcerede procedure cf/er grundlovens § 20 er nodvendig i c/el omfring, del overlades til en international organisation at udove lovgivende, admini strativ el/er dommende myndighed med direkte virkning her i /andei el/er at udave andre befjelser. som cf/er grand/oven tilkommer rigels mvndigheder, herunder be,th jelse 11/ at indga traktaier med andre staler. “(mm fremhvning)
Heraf kan udledes. at befojelsesoverladelsen efter grundiovens § 20 sker til den internatio naie organisation sorn og ikke tii de enkeite institutioner, der matte vere oprettet in- den for rammerne af den internationale organisation.
I J ustitsm inisteriets forfatningsretl ige redegorelse om Lissabon-traktaten (bi lag D), afsn it 2.3.2.1.. s. 16, anføres endvidere:
“Del antages heller ikke at vcere afgorende for, om 20 skal anvendes. oin der bindeise med oi’eriadelse af h/.a. lovgivningsbefoje/ser kr’ves enstemmigheci el/er aleneflertal e’simpelt el/er kvali/lcerei) / den mel/emfolkelige mvndighed
Nâr befojelser sàledes er overladt tii EF/EU efter proceduren i grundlovens § 20 pa der, hvor vedtagelse af EU-lovgivning krawer enstemmighed i Râdet, rejser en endring af afstemningsreglerne i Ridet belier ikke i denne sammenheng sporgsmál om ny beføjelses
SIDE 5/18
nrmere
omrâ
27. NIAJ 2011
overladelse, fordi befojelsen - som fastlagt i relation til sagsomráde og arten af myndig hedsudøvelsen - allerede tidligere er overladt. Anderledes yule det selvfølgelig have varet, sâfremt lovgivende befojelser, der kun kunne vedtages med enstemmighed i Rádet, ikke var blevet anset for at kreve anvendelse af proceduren i grundlovens § 20. 1 sâ fald yule det have varet nodvendigt at anvende proceduren I grundlovens § 20 ved andringen fra en stemmighed til flertalsafgørelse, fordi den pâgeldende befojelse ikke tidligere yule have varet overladt efter proceduren I grundlovens § 20.
Sáfremt en overladt beføjelse ved en andringstraktat beskrives pa en ny made og eventuelt i forbindelse med institutionelle eller proceduremasssige endringer, uden at det saglige om râde for befojelsen eller arten af myndighedsudovelsen herved reelt ndres, opstâr der ej heller behov for overladelse afnye befojelser efter grundlovens § 20.
Eksempelvis anføres folgende om fleksibilitetsbestemmelsen i TEF artikel 235 (nu TEUF artikel 352) 1 Udenrigsministeriet og Justitsministeriets svar af 14. november 1985 til Folke tingets Markedsudvalg om brug afgrundlovens § 20 i relation til traktatfstelse afomráder fra artikel 235 (almindelig del, 1985-86, bilag 80) (bi1a AJ):
“Omfangel afde beføjeiser, sorn ved tiltrcedelsen er overladt Fallesskabets institutio ner, er sâledes Jzst1agt ved en henvisning til de foreliggende trakiater, herunder hiemmeisbestenmielsen I EOF-traktatens art. 235.
Dc befbjelser, som 1 dag kan udoves af Ràdet p grundlag af art. 235, er sàledes al/c rede overladt.” (min fremhavning)
Overladelsesbegrebet i grundlovens § 20 indebarer sâledes, at befojelser - defineret ved sagsomráde og myndighedsart - overlades fuldt ud til den internationale organisation, nâr proceduren i denne bestemmelse folges. En befojelse, der er omfattet af grundlovens § 20, overlades derfor ikke gradvis eller i fiere omgange, f.eks. fordi betingelserne for dens ud ovelse endres.
Som nrmere angivet nedenfor under 3.2 kan det dog ikke antages, at ordlyden afgrundlo vens § 20 direkte skulle udelukke, at den by, hvormed befojelser overlades, skulle kunne knytte konkrete forudsatninger til befojelsesoverladelsen, sáfremt en sádan forudsatning fremgar med den hertil fornodne kiarhed.
3.1.2 Sa?rligt am traktatwndringer - sondringen mel/em kodfikation og institutionel omfordeling pa den ene side og overladelse af nye befojelser pa den anden side
I relation til traktatndringer, eksempelvis Lissabon-traktatens bestemmelser om andring af det EU-retlige traktatgrundlag, skal den forfatningsretlige vurdering foretages pa grundlag af en sammenligning med det pa ndringstidspunktet gldende traktatgrundlag.
Her er det efter grundlovens § 20 afgørende, om traktatndringen I forhold til det hidtil ga1dende traktatgrundlag indebarer overladelse af yç myndighedsbeføjelser til den met lemfolkelige myndighed, jf. Justitsministeriets Lissabon-redegørelse (bilag D), afsnit 2.3.2.2.
I den forbindelse henvises ogsá til Max Sorensens responsum fra 1971 til Folketingets Mar kedsudvaig I forbindelse med behandlingen aftiltrdelsen, optrykt i Juristen 1971, s. 434, hvor følgende anføres (s. 437):
“Onskes del at foretage en udvidelse qf Fwllesskabernes virksornhedsomràde el/er at oprette nyc organer el/er lillwgge de beslàende organer vtesentligt nyc opgaver, m en anden fremgangsmâde frlges, nemlig en cendring af traktaten ifolge art. 236. En sdan cendring bliver first bindende, nâr den er ratifIceret af al/c medlemsstater i overensstemme/se med deres statsretlige regler, jf art. 236, sidste stk. Indebcerer ten dringen en overdragelse afnye beftujelser i 20forstand, màfrerngangsmâden ef ter denne paragraffolges for Danmarks vedkomniende. “(mm fremhavning)
Indsattelse af udtrykkelige hjemmelsbestemmelser for at pracisere en kompetence og/eller andre i den mellemfolkelige myndigheds sammensetning, procedurer eller arbejdsgange m.v. indebrer ikke overladelse af nye beføjelser til den internationale organisation, men alene en andring i udøvelsen af beføjelser, der allerede er overladt, jf. Justitsministeriets Lissabon-redegørelse (bilag D), s. 17-18.
3.2 TiItradeIsesIovens § 2 og eventuelle forudsatninger knyttet hertil
3.2.1 Tlltrcedelseslovens betydning for pligten til at anvende proceduren I grundlovens 20 -forudstetningssynspunkter
Af Justitsministeriets Lissabon-redegørelse (bilag D, s. 1 8) fremgár en mulig modifikation til det ovennvnte udgangspunkt om, at institutionelle omorganiseringer ikke krever an vendelse afproceduren I grundlovens § 20:
“Et scer/igt sporgsmOl er, om cendringer i den meilemfolkelige myndigheds interne organisation my. kan indebtere, at de forudscetninger, som en tidligere §‘ 20-by er gennernfort under, brister - med den virkning, at § 20-/ovens overiadeise afbefoje/ser jOrfatningsrel/igt mO anses for borifaidet.
Belydningen heraf vil i givet [aid were, at der ma gennemfores en ny § 20- procedure, selv om der ikke er tale om overladelse afyderligere befo/elser til den me/iemjOikeiige myndighed. Der vii a/tsO were tale om en 20-procedure, der ikke
umiddelbari foiger grundloven der overlades en Jorto!kning den tidligere 20-by, herunder dens Jirudscetninger.
havninger.)
bilag Justitsrninisteriets redegarelse anforer
“Jusiiisrninisieriei er enig at ikkejör
at orgunisalion mv.
Nice-traktaten (bilag AK). principle! belragtning
forto/kes mere vurdering
at Ibiger of/oven,
er betinget tiltrtedelseslov
sam anfart dissefortuiratninger.
pagceldende Zahie bero
Den den hidtidige traktal
Nice-redegorelsen
“For/atningsrellig praksis med procedure og
anfører Justitsministeriet endvidere:
op/lue/se, al der denne karakier, at del forudccet
ges meget va!senthge tendringer an/one er pâkra’vet at anvende grund/ovens
fremhevning)
henvises endvidere Justitsministeriets redegørelse Amsterdam-traktaten (bilag AL).
3.2.2 Ncermere am tiltrcedelsesloven hertil knyttedeforudsietninger
af oktober Danmarks af (herefter tiItrdeIses1oven) indeholder Folketingets samtykke ratifikation af Dan-
marks af institutioner efter grundlovens traktaterne af retsakter EU-traktater
fbng er fastsat skahers institutioner”.
regulerer institutioner.
grundloven traktater
overladelsen af beføjelser Danmark
opregning af
del Fcelles
fra 200! orn
nye be!ii/e1ser,). men
udelukkes, rnvndighed.
herorn:
del en ma den
en beslemi
(bi!ag
(rn/n fremhcevning)
hensvn iii cent/ringer EU—instituiionernes organ/so—
sammensceining
1972 om
EF (nu EU). Lovens 2 20.
den uden
fra 1997 orn
kan et
Lov nr. 447
til EU’s de
fra Eli’s m.v.. som !ovens
Iyder som følger:
2. Be/b/cfser, som c/len clet tie
4 ncevnte frern ing)
nigets nivndigheder, kan Dc europceiske
herafmd
a/he!
a/den ufHenrik
bgger pa
tiItrde1se
europiske F1Iesskaber ikrafttrdeIsen af EU
ti1trdelse
“ om of
Justitsrnin isteriet folgende sa/edes. over/tide/se
ningcsvnspunkt sam
mens vedrører.
udoves
20—fm’
in. cxl
c/el
27. iU 2011
je/set
foreta “ (mm
Af bemarkningerne til bestemmelsen fremgár følgende. jf, Folketingstidende 1971 -72, 1ag A, sp. 4540:
Denne hestemmeise indehwrer, at befo/elser, der tilkommer rigets rnvndigheder I henhold til grundlovens 20, overiades iii Dc Europwiske FceI!esskabers institutlo ncr i del om/ang, dci /iilger afde enkelte artikier I de traktater m. v., der er gengivet i
og 2 ill lovforslugei, Fceiiesskabernes instilutioner har kun de beføjeiser, som bestemme/serne i trakiaterne tilicegger dem.
Tildeling yderligere befojelserförudswtter en traktatcendring, der skal ratiflceres I overensstemmeise med mediemsstaiernes förfatningsma?ssige bestenimeiser, Daninarks vedkornmende under iagttageise reglerne 1 grundiovens § 19 og § 20.” (mm fremhvning)
Der henvises endvidere til bemrkningerne til tiltrdelsestraktaten af 22. januar 1972, der er optrykt i ti1trde1ses1ovfors1agets tilkeg 1, s. 6, hvor det hedder, jf. Folketingstidende
197 1-72, Tilheg A, sp. 4576:
“Tiltra?delsestraktaten trceder i kra/1 1. januar 1973, sqfremt de seks oprindelige iemsstater og ci el/er flere ansogerlandene har rat’fIceret den. Hvis ikke a/ic fire
ansoger/ande ratjticerer, irceder traktaten aitsa I krafi ficerer. Art. 2 giver Ministerràdet bemyndigeise iii I hed at jöreiage de tilpasninger I ti/trcedelsesbestemmelserne, som er en nodvendig
folge denne situation. Det drejer sig Iforste rcekke om de vigtigste institutionelle bestemmelser, hvor en ojeblikkeiig cendring er en betingelse for, at de pàgceidende organer kan flingere. Disse cendringer vii ikke berore omfanget befojeiser, sam Danmark overiader EF’s instilutioner, grundlovens § 20.” (niinefremhcevninger)
Af tiltrede1sesIovens ordlyd og forarbejder fremgâr sâledes, at befojelserne omfattet af grundlovens § 20 er overladt til EU’s tidIigere EF’s) institutioner generelt - og ikke speci fiki til de konkrete institutioner, som i medfor af EU’s traktatgnindlag er tillagt de enkelte befojelser, og at tildeling af yderligere befojelser, men altsá ikke andring af institutionelle forhold, skal behandles efter reglerne i grundlovens § 20.
Dette afspej Icr for det første, at Folketinget og regeringen allerede i 1972 lagde til grund. at grundlovens § 20 ikke stiller krav om, at institutionelle som ikke i sig selv berer overladelse af nyc beføjelser, skal behandles efter grundlovens § 20, som ovenfor under punkt 3.1.1.
de ansogeriande, der straks og ved enstemmig
SIDE 9/IS
“Tii2
med rail
mdc nvnt
bilag]
for safaid
ndringer,
Formuleringen afti1trdelsesIovens § 2 er, for det andet. udtryk for et bevidst vaig fra givers side om at undlade at gore befojelsesoverladelsen betinget at alle eller visse afde institutionel be forhold forbi iver intakte.
Det har sáledes I forbindelse med vedtagelsen af ti1trdeIsesboven weret Iagt til grund. at proceduren I grundlovens § 20 fremover kun skulle anvendes pa fremtidige traktatandrin ger. nàr disse traktatndringer overladelse afnye befojelser i § 20’s forstand.
I udenrigsøkonomirninisterens fremstte1sestaIe til den oprindelige tiltrade1ses1ov fra 1972 anfortes I overensstemmelse hermed, Folketingstidende 1971-72, Forhandlingerne, sp. 3631:
“En endring aftraktaten kan ifoige 236 kun ske. hvis landene beslutter cendringer ne pa grand/ag a! ,forhandlinger pci en konf’rence mellem medlemslandene og tatet er godkendt ejier hvert lands slatsretlige regler. For Danmarks vedkommende indeba?rer dette, atfolkelingets godkendeise skalfrreligge. Er der yderligere tale am, at cendringerne tilkegger Fcellesskabets organer nyc overnationale befojelser, kra? yes grundlovens 20 iag!taget, dvs. vedtagelse vedfem sjeitedelesflertal ifolketinget el/er, hvis der kun opnás simpeitfiereal, godkendelse ved en folkea/stemning som nu, hvor vi skal tiltrcede Rointrakiaten. “ (mm fremhevning)
Af Folketingets Markedsudvaigs af 25. august 1972 frerngâr blandt andet, jf. Folketingstidende 1971-72. B, sp. 2801 og 2810-11:
“Udvalget har droflet de sporgsmál, som anvendelsen afgrundlovens § 20 giver ledning ill, og stillet en rwkke sporgsmàl til udenrigsokonomiministeren heroin. svarelserne er optaget i bilag 2. Det erfiertallets opfattelse, at disseforfatningsretll
ge sporgsmá! er blevet grundigt og klan og at iuerva?rende lovforslags enelighed med grundloven er hcevel over enhver tvivh
Dc institutionelle förhold inc/en for EF er fit en vis grad i stoheskeen. Som Jhlge cif mediemskredsens udvidelse sker der en forage/se afmedlemsaniallet i de nuvcerende institutioner. Endvidere er sporgsmálet am en styrkelse afinstitutionerne denenför det plan/agte europceiske topmode i oktober 1972. Endelig er der nylig fremkommet en betcenkning (Vedel-rupporten,) vedrorende de i i EF diskutere c/c pro blemer omkring en udvidelse Del europteiske Parlaments befojelser.
Pa Icengere sigt ma det/örudses. at c/er efler EFs udvidelse vii b/lye trui%’t beslutnin ger. sorn kan begrunde droftelse ii:stilutionelle sporgsmál. Dette kan jSeks. blive aktuelt / firhindelse med en europceisk valutaJönd el/er en regionafond. Men behovet her/or cf/er ,flertallets mening netop basere sig nyc samarbejds
indebrer jf
betnkning Tillg
dagsor for
enfrnvet
st’rkeIse iiistilutwner eventuelt
saminenIueng med er der grund
bejajelser for I
Itegger/lertallet
parlamentariske at
holdregler at iraktaier/örudseie arhe/domrader
fremhavninger)
Afdet aftiltradeIses1ovens afgrundlovens
insttutioner sammenhang af Efleifolgende pruksis
institu af
befrjelser.”
andringer tiltradeIsesloven afde
afproceduren
bernrkningerne af af i
c/icr ger mere
fremhvning)
detfremgâr enslenimighed
/‘l1es overdrages Der derimod
for institutionernes
er lraklatens/brskellige a/itemmngsregier orn (endring afttemningsreglerne pa omrdder
at kvaIficeretflertuI) finde
omrader, en EEc i ogede disse. den /örhindelse desmedenudvik/ing, matte ensti’rke/sea!EFsinsUtutioner,trw//es
iii en styrkelse fremhwve den kendsgerning,
sainilige medlemsiande (mine
kra?fter. Endvidere iii en inddragelse af og de eksisterende
ci kommende EF-samurbe/de skal godkendes med disses for/ainingsincessige regler.
citerede uddrag irerngar, Foiketingets tlertai har tilsiuttet sig regeringens forstâelse og dermed 20 ligesorn flertallet udtrykker
ventning om. at EF-sarnarbejdet efterfolgende blive udbygget form styrkeise
med afgivelse
enkeite regeringen,
yderiigere beføjeiser pa nyc
fremgár tilsvarende, at hele vejen igennem har
det eksisterende 20. hvis der overlades nye
omráder. 3.2.3
Af forarbejderne cfterfoigende det forbindelse med behandlingen
sàvel Foiketinget anvendelse
forstand, og beslutningsprocedurer sâiedes kan gennemføres uden anvendelse
fast antaget grundiag alene hefojeiser tioner elier
Eksempelvis anfores det kation Den
Folketingstidende 1985-86.
grundlovens intern omfordeling befojelser meHem
200 marts Akt. der er vedtaget efter proceduren
5047:
om Danmark grundlovens
befo/elser, som deres
tiltrwdelsen Den europceiske grundloven tilkommer myndigheder.
de specifikke vllkár Tiisvarende anfores det tiltnedeiseslovens udenrigsministerens svar maj
sker udovelse
Folketingets Markedsudvaig om grundlovens 20
ordIi’d tall. Delte muliggor, en
lii kan
200 bilag 4) AM): visse
soni iilsigc’
overensstL’mmelse
vwgt a!
live ikke
sorn at Eeks.
vii i EF’s til EF
i 20’s
“Ved
Lendringsiove at
ikke nyc
rcekke
§- §-
kr€ei’er
derjwvnsi
Europiske FIies TiiIg
27. ‘I.I 2011
Ved iiltrwde/sen af Den europwiske fa?lies Akt gives institutionerne ikke befijelser til pa nyc omrader at udsieder regler. sorn jörpligter borgerne.
Del er pa denne haggrund, at del i berncerkningerne til jörsiag til by om wndring qf by orn Daninarks tiltreedelse af Dc europteiske Fcellcsskaber anfares. at der ved iii irct’delsen af Den eziropeiske frelles Ak! ikke overdrages iive befo/elser, dcr nodven diggor en vendelse at grundbovens ‘ 20.” (mm fremhvning)
I trad hermed hedder det i udenrigsrninisterens svar af 14. november 1985 til Folketingets Markedsudvaig om brug af grundlovens § 20 i relation til traktatfstelse af omrâder fra artikel 235 (almindelig del, 1985-86. bilag 80) (bilag AJ):
“Medens § 2 / iiliredelsesboven sorn krwvet af Gri. f 20 fristicegger orn/inget afbefo jelser, sorn overlades, er det karakieristisk, at de organer, som kan udove befojelser ne, ikke er speclceret. Hen bigger, at institulionerne kan tendres. Endvidere kan del udledes afformuleringen 2, at dci ikke erfastlagi, hvilke befojelser de enkelte in stilulioner skal udove. En vis omfordeling af befojelser mel/em institutioner kan sá ledes ske. Endelig ses dci, a! trakiaternes ,förske/lige afstemningsregler ikke er om tult el/er pa anden made fastlást for fremtiden. Det erfeks. ikke besteint, at overlad Ic hefö/elser kun kan udoves pO de hei’ingelser. soni var fastlagt I traktaterne pa tids—
punklel for Danmarks iiitrcedelse. “(mine fremhvninger)
Yderligere kan henvises til udenrigsministerens besvarelse af 17. december 1997 af spørgsmâl nr. 10 1 forbindelse med Folketingets behandling af Amsterdam-traktaten, jf. Folketingstidende 1997-1998, Ti1lg B, s. 1036, 1 .-2. spalte, hvor det hedder:
“Dci bemcerkes I den jörbindelse, at den omsicendighed, at en hjemmelsbestemrnelse udvides, ikke indeba’rer en ydenligere ovenbadelse af hefa/elser, sâfremt den tilsva rende hjennnel allerede gyldigt kan stotles pa andre besteminelser / den gceldende trakiat, herun(/er EF-Trakiatens artikeb 235. I so laid er der alene tale om en omfor deling inden for trakiaten og ikke oin over/adelse af nyc befojebser. Der henvises nceninere tib .Ju.siitsniinistcniets redegorcise pkt. 2.3.2. b. “(mine fremhvn inger)
En tilsvarende forstâelse afgrundlovens § 20 er lagt til grund i samtlige Justitsministeriets § 20-redegørelser udarbejdet i forbindelse med tiItrdelsen og andringerne af EU’s traktat grundlag fra og med Danmarks tiltniedelse afEF 11973, herunder i
- Justitsministeriets redegørelse fra 1972 om Danmarks tiltrdelse af de europiske fl1esskaber (biIa2 AN), afsnit IV, pkt. 2, litra c), s. 24, 4. afsnit,
- Justitsministeriets redegorelse fra 1992 om Maastricht-traktaten (biIa AO), afsnit 1.3.2.1.2.. s. 16-18,
SIDE 12/18
SIDE 13/IS
Justitsministeriets redegorelse fra om Amsterdam-traktaten (bilag AL), afsnit 2.3.2, litra 9-10, Justitsrninisteriets redegorelse om Nice-traktaten (bilag AK). afsnit 2.3.2.. litra l23-I24. og
Justitsministeriets redegørelse om Lissabon-traktaten (bilag D). afsnit 2.3.2.2.,
den forbindelse bemarkes, at de nedennawnte andringstraktater og akter, der alle er trádt af Danmark uden anvendelse af proceduren grundlovens 20, indebar ganske v sentlige andringer af EUs institutionelle ramme. herunder blandt andet omfordeling af føjelser mellem institutioner og/eller andringer beslutningsprocedurer:
budgetndringstraktat fra (budgettraktat (EF-Tidende 1977 359. hvorrned Europa-Parlarnentet fik tildelt befojelser vedrørende budget,
Akten om indforelse af direkte vaig Europa-Parlamentet fra 1976 (EF-Tidende 1976 278.
Den Akt 1986 (EF-Tidende hvormed Parlamentet fik storre indflydelse pa Iovgivningsprocessen kraft af indforelsen en ny samarbejdsprocedure, ligesom Râdet mulighed for at vedtage lovgivning med kvalificeret Ilertal stedet for enstemmighed pa rádet for det indre marked.
rakke omráder. herunder
Nice-traktaten fra (EF-Tidende tutionel reform med henblik tilpasning af eiide udvidelse af unionen med nyc medlemsstater, herunder
der indebar en omfattende institutionelle ramme den
overgang fra enstemmighed til kvalificeret flertal pa en omráder, undring afdefinitionen kvalificeret flertal. andring enkelte medlernsstaters stemrnevagt andring af Kommissionens sammenstning, sâledes at antallet afkommisserer pa sigt buyer lavere end antallet afmedlemsstater, herom serligt Justitsmini steriets notat forholdet rnellem grundlovens 20 og en mulig
reglerne om Europa-Kommissionens sammensetning steriets redegorelse om Nice-traktaten (bilag AK), andring af Kommissionens formands befojelser. samt endring af reglerne om domstolssystemets struktur fremtidig reform afdornstolssystemet uden
bilag Justitsmini
EU med henblik pa en og
291, 9), 1986 (Portugal og Spanien) (EF-Tidende 302, (Finland, Sverige og
Udvidelsestraktaterne fra ((irakenIand) (EF-Tidende
Europske F1Ies
rkke Rdet.
traktatndring,
Europa af
iser om
insti forestá
ndring af
b), s.
1997 fra 2001
s. 16-
L s. 1),
1987 L 169, s. 1),
2001 C 80, s. 1), p EU’s
s. 9), 1995
1985 L
SIDE 14/18
rig) (EF-Tidende 1994 241. 9). 2004 (Cypern, Estland. Letland, Litauen. Malta, Polen, Slovakiet. Slovenien, Tlekkict og Ungarn) (EF-Tidende 2003 236, 17) og 2007 (Bulgarien og Rumamien) (EU-Tidende 2005 157, 11), hvorrned Danmarks indtlydelse EU’s besluttende organer løbende er blevet vasent1igt reduceret.
Herti! kommer, at Europa-Parlamentets indtlydelse pa lovgivningsprocessen blev vasent1igt styrket ved Maastrieht-traktaten kraft indforelsen den fa1les beslutningstagen (nu alrnindehg beslutningsprocedure), uden at dette sig selv fandtes at yderligere suveranitetsafgive1se grundlovens 20’s forstand.
4. 4.1 ikke nyc
Til støtte for den nedlagte friflndelsespástand gores dci Lissabon-traktaten ikke nødvendiggør overladelse
Iovligt er gennemfort uden anvendelse der giver anledning til overvejelser
tre hovedkategorier, henholdsvis
at Danmarks ratifikation nyc beføjelser til EU, hvorfor
grundlovens 20. til grundlovens 20, kan
Dc dele retligt set inddeles
institutionelle beføjelser og strømlining beslutningsprocedurer (jE ovenfor afsnit pkt. 3, 5, 6, 7, 9, 13),
kodifikation ge for afsnit
ret, tydeliggorelse kompetencer og der efter deres karakter ikke omfattes 20 (jf. oven-
pkt. 14), og
der er omfattet danske forbehold (protokol nr. 22 om Danmarks stilling). og sorn ikke del
Ti! belysning traktatbesternmelsernes fordeling pa de tre kategorier endvidere som bilag AP de sagsogtes stottebilag A for Højesteret, der tillige indeholder en oversigt over de sagsogerne paberabte eksempler under formalitetssagen.
Dc omtvistede hverken hver for sig eller samlet overladelse nyc beføjelser til EU, hvorfor ratifikationen hverken kunne eller skulle fores efter proceduren grundlovens 20. jE ovenfor afsnit orn anvendelsesomrâdet for 20.
gldende, af
afproceduren iforhold
indebere
ANBRINGENDER Lissahon-traktaten overlader
af tradelsen
aftraktaten, omlgninger af
afgaIdende andringer.
afeksisterende øvri afgrundlovens
ndringer, af
afde aidenne retssag,jf. ovenforafsnit
af andringer indebarer
nvnte fremlgges
af gennem
aftraktaten
27. iAJ 2011
I den sammenharng henvises I det hele til Justitsministeriets og Udenrigsministeriets rede gørelser om Lissabon-traktaten (bilag D og E) og til de sagsøgtes sammenfattende proces skrift af 29. november 2010 for Højesteret (bilag AH), afsnit 3.3.2, s. 11-37.
Om det af sagsogerne bernevnte “ratihaberingsproblem”, jf. sagsøgernes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret, pkt. 60-72, s. 16-19, bemarkes srIigt, at Hojesteret i sin dom I Maastricht-sagen, UfR 1998, 800 H, udtrykkeligt fastslog, at EU Domstolens retsskabende virksomhed inden for EU-traktaternes rammer er fuldt forenelig med sàvel grundloven som med de forudsetninger, som er Iagt til grund ved tiltrde1ses1o- vens vedtagelse.
I den forbindelse henvises ogsá til Justitsministeriets redegorelse af 11. maj 2009 for for holdet mellem EF-Domstolens kompetence og grundloven (biIa Ag), pkt. 4.2.2., s. 29-31.
For sá vidt angâr den af sagsogerne pástáede forringelse af de demokratiske vilkâr I EU, herunder udvanding af Danmarks indflydelse, henvises først og fremmest til de sagsogtes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret (bilag AR), afsnit 3.3.2.1,1., s. 13-14.
Endvidere henvises til Hojesterets bemarkninger i Maastricht-dommen, UfR 1998, 800 H, hvorefIer
“Del m anses for overladt lii Folketinget at tage stilling lii, om regeringens deltagel se / EF-samarbejdel bar were betinget afyderligere demokratisk kontrol. Højesteret finder heller ikAe / denne henseende noget grundlagfi)r at anse tiltreedelsesloven for
grundlovsstridig.”
Hojesteret har sáledes fundet, at vurderingen af de demokratiske vilkâr i EU bor overlades til lovgiver som folge af sporgsmâlets altovervejende politiske karakter.
4.2 Danmark har under alle omstarndigheder ikke overladt nyc beføjelser
Subsidiart gores det geIdende, at selv hvis Iandsretten mod forventning matte finde, at en fu1dstendig opfyldelse af Lissabon-traktaten nodvendiggor, at proceduren i grundlovens § 20 anvendes, indebarer dette ikke, at Danmark har overladt nye befojelser til Unionen I kraft af tiItradelsen.
Af by rir. 321 af 30. april 2008, vedtagelsesproceduren og forarbejderne til ndringen af ti1trdelsesboven I forbindelse med ratifikationen af Lissabon-traktaten fremgâr det, at der ikke med loven er overladt nye befojelser til EU, jf. bl.a. de almindelige bemarkninger til L 53, afsnit 1. Det folger heraf. at Danmarks ratifikation af Lissabon-traktaten - uanset trakta
SIDE 15118
fThde. at EU’s
1993 EU’s
nr. 6. uni
ndres,
befojel pâgldende vare
págldende
Sarligt
by pâkrvet.
Subsidirt
forudsatningerne gldende,
sr1igt fremhves,
tiItreden ndringer
ikrafttrden
forudstninger
gbdende,
forudstningssvigt forudstninger.
konkrete “rundloven
traktatens endringer af derfor nodvendiggor
heraf gennemfort overensstemmelse
Danmark af eller af Lissabon indebarer overladelse af
geme derfor stemmelser gennemfort
konkrete uanvendelige efter
grundlovens yule retsvirknin traktatbe
traktatendringer
rekke afandre
Lissabon-traktatens af traktatgrund)ag nodvendiggor afgrundlovens
traktatgrundlaget Lissabon-traktatens herunder navnlig
tiltradelsesakten
endvidere af
Maastricht-traktaten Amsterdam-traktaten Lissabon-traktaten.
tiltrdelsesIoven af oktober andret af ti1trdeIsesbovens
forudsatter,
forarbejder, forudsatter, traktatgrundlag efterfolgende Lissabon-traktaten, af proceduren i
af retlige forudsatninger overladelsen af befojelser tiltrdeIsesloven,
Betydningen afeventuelle
tradeIsesIoven bon-traktatens andringer af forudsatningcr indeberer
uanvendelig i forudsatning.
efter grundlovens
forventning matte gennemforelse Danmark af
traktatgrundlag konsekvenser
eventuelle Lissabon-traktaten
athenge af konkrete
tens indhold og den retlige vurdering med
flere 20,
landsretten matte ser og
gennemforelse hidtidige traktatgrundlag anvendelse proceduren i
der 972 sorn
sâledes grundbovens
vre. at er
Danmark om
gores det grunde
EU-retsakter udstedt i henhold Danmark, indtil de
proceduren i grundlovens Dan
forud for ta-aktatgrundlag ikke kan arndres sàledes. som det er sket med
anden heller ikke
Der er intet i at
fra 1972,
[)er er ved
intet i 28. april
(dvs. og 322
1998) eller
der som det er sket med
den skal til det politiske grund
ikke uden at anvendelse
at der ma sondres mellem for beslutningen om det danske rnedlemskab
knyttet idet alene
finde, at
for rnevnte er rebevante i relation
til EU efter vurderingen 20.
at hvis landsretten mod
heihed er bristede
gores det indeholder retlige
hidtidige er bristet. dette
Danmark. retlige
i medfører, at
nodvendigvis. at vii
retlige sin
4.5 Provelsesintensiteten
Det gores endvidere gIdende, at domstolene bor udvise tilbageholdenhed med hensyn til grundlovsprovelsen af de nedre grnser for grundlovens § 20, og at der derfor bor vre Ct kiart grundlag for at tiIsidestte Folketingets og regeringens beslutning, hvorefter anvendel se afproceduren i grundlovens § 20 ikke var pâkrvet i lorhindelse med vedtagelsen aflov nr. 321 af 30. april 2008.
til de sagsogte kan stiles til Kammeraclvokaten v/advokat Peter Biering. Vester Farimagsga de 23. 1606 Kobenhavn V (j.nr. 80-1066 BIE/RHO/SAN).
Momsregistrering Dc sagsogte er ikke mornsregistrerede.
Dokumenter, som páberâbes: Bilag All: Dc sagsogtes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret.
Bilag AJ: Udenrigsminisleriets svar af 14. november 1985 til Folketingets Markedsud vaigs om brug afgrundlovens § 20 i relation til traktatfiestelse afomrâder fra ar tikel 235 (almindelig del, 1985-86, bilag 80)
Bilag AK: Justitsministeriets redegorelse fra 2001 om visse forfatningsretlige spørgsmál i forbindel se med Danmarks ratifikation af N ice-traktaten.
Bilag AL: iustitsministeriets redegorelse fra 1997 for visse forfatningsretlige sporgsmàl i forbindelse med Danmarks ratitikation af Amsterdam-traktaten.
Bilag AM: Udenrigsministeriets svar af 7. maj 1986 af Folketingets Markedsudvaigs spørgsmâl om grundlovens § 20 (L 200 - bilag 4).
Bilag AN: Justitsministeriets redegorelse afjuli 1972 for visse statsretlige sporgsmál i for bindelse med en dansk tiltradelse afde europiske fllesskaber
SIDE 17/18
11. rnaj
Danmarks sagsogtes
statsretlige spørgsmâl
oversigt over sagsøgernes
redegøreise Domstolens kompetence grundloven.
Bilag AO:
Bilag AP:
Bilag AQ:
1992 om visse Den Union.
Dc pier.
Bieriig
2009 for
vPeter *
Justitsministeriets af ti1tradeise afTraktaten
stottebilag
Justitsministeriets af
meradvokaten
Svar på Politikens forsideleder 19. januar 2011
Højesterets dom af 11. januar 2011
Sammenfattende processkrift til Højesteret 29. november 2010
Klage til Procesbevillingsnævnet 19. august 2010 og afslag 12. oktober 2010
Lissabon-sagen artikler
Højesterets dom feb 2013
Landsretten om dom juni 2012
Fra første dag i Højesteret
Video om Lissabon-sagen og folkeafstemningskomiteen
Appelanternes påstandsdokument dec. 2012
Brev til Civilstyrelsen 6. maj 2010 som svar på afslag

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Kriminelle i lejeboliger - Er det blevet nemmere at smide dem ud?
1. maj 2018 afsagde Højesteret en dom omkring ophævelse af et lejemål på grund af kriminalitet. Det er en skelsættende dom, og vi i DIGURA har nedenfor analyseret lidt på situationen.
Dom med kriminel lejer
Det har tidligere været sådan i retspraksis, at hvis en ophævelse af et lejemål skal begrundes i kriminalitet, så skal kriminaliteten være foregået i eller ved ejendommen, hvor den pågældende lejer selv bor. Den geografiske afgrænsning er derfor defineret ved, at kriminaliteten skulle være begået i boligforeningens område eller området nær ejendommen. I højesteretsdommen fra d. 1. maj 2018 var der blevet foregået en voldshandling på et samlingssted i Vollsmose, Odense. Samlingsstedet lå 500 meter fra den boligforening, hvor den voldshandlende lejer boede. Hermed ændrer Højesteret nu retspraksis til, at lejere som begår kriminalitet i nærliggende områder til boligforeningen eller ejendommen, nu kan få ophævet sit lejemål. Konkret lyder det fra Højesteret, at på grund af den geografiske placering af ejendommen og det pågældende sted, at der var sammenhæng. Højesteret mener altså, at den geografiske placering må anses som ét boligområde. Det er ligegyldigt om der lå flere forskellige boligforeninger i det geografiske område. Med denne begrundelse kunne der altså godt ske ophævelse.
Ophævelse af kriminel lejer
Boligret: D. 30. september 2016 blev sagsøgte frifundet i retten i Odense. Boligrettens begrundelse lød på, den kriminalitet som sagsøgte havde deltaget i – rettet imod polititjenestemænd – var sagsøgtes søns første dom. Sagsøgtes søn havde ikke tidligere været dømt. Derudover blev der også vurderet ud fra, at sagsøgte havde en hjemmeboende datter under 18 år. Herfor finder boligretten det ikke retfærdigt overfor sagsøgte at miste sit lejemål, grundet søns grove forstyrrelse af den offentlige orden.
Landsret: Idet udlejer valgte at anke dommen fra Byretten i Odense, skulle de atter møde op et år efter i Østre Landsret. Østre Landsret finder heller ingen sammenhæng mellem kriminaliteten begået af sagsøgtes søn og lejemålet. Herfor afsiger Landsretten samme dom som i Byretten, da der ikke er grundlag for opsigelse.
Højesteret: Sagen blev igen anket af udlejer til Højesteretten. I Højesteretten bliver der givet medhold til udlejer med det grundlag, at lejemålet må ophæves efter omstændighederne (sagsøgtes søn har haft tilgang til boligen). Så selvom adfærden ikke var udvist af lejeren selv – kan lejemålet ophæves. Sagsøgte taber altså sagen og er tvunget at fraflytte sin bolig – på bekostning af sin søns adfærd.
Den nye Højesteret
Det er vigtigt at bemærke den dom som Højesteret afsagde d. 13. november 2018, hvor Højesteret kom frem til et resultat som er en anelse modsigende (i hvert fald som udgangspunkt). Her kom Højesteret frem til at udlejer ikke kunne ophæve, selvom lejer havde begået kriminalitet i boligforening. Begrundelsen her lød således:
” Højesteret tiltræder, at den grove vold udøvet mod en anden beboer i boligområdet er egnet til at skabe utryghed blandt beboerne i området og indebærer en misligholdelse af en sådan grovhed, at Boligforeningen 3B som udgangspunkt har ret til at ophæve lejemålet i medfør af § 90, stk. 1, nr. 12. Ved afvejningen af misligholdelsens karakter over for As forhold må det imidlertid tillægges betydning, at det foreliggende voldsforhold efter det oplyste må anses for at være en enkeltstående, spontant opstået episode af kortere varighed, og at Bs medvirken blev bedømt som mere begrænset i forhold til de to andre gernings- mænd.”
Det vil sige, at Højesteret egentlig accepterer boligselskabet opsigelsen, men tillægger det større værdi, at det anses som en handling af spontanitet og enkelstående karakter.
Politisk tiltag overhalet
Regeringen kom også med en løsning på det problem fra politisk side i maj, hvor regeringen, Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti og SF indgik en bred aftale på området. Det politiske tiltag kaldes ”bred aftale om opgør med parallelsamfund”. En af forslagene heri, kan sammenlignes med overstående retspraksis.
Tiltaget går ud på, at både kriminelle og dennes familie kan smides ud, hvis den pågældende lejer begår kriminalitet af utryghedsskabende karakter inden for en kilometer fra dennes bopæl.
Følgende defineres som utryghedsskabende kriminalitet:
Hindring af myndighedernes arbejde
Drab, voldtægt med videre
Dog med det i mente, at det kun gælder, når forbrydelsen har udløst ubetinget frihedsstraf.
Mange lejere og udlejere undervurdere hvor meget der skal til for at ophæve en lejekontrakt. I det her tilfælde er der tale om farlig kriminalitet, hvilket viser nogenlunde hvor meget der faktisk skal til.
Det vil generelt sige, at udlejere nu kan ophæve deres lejekontrakt med lejere, hvis de idømmes noget af overstående og det er inden for en kilometer af deres bopæl. Tiltaget gælder både almene boligforeninger og private udlejere.
Partierne anser det som en styrkelse af retssikkerheden og til dels en ”udvidelse” til nogle af de nuværende bestemmelser. Efter Almen lejeloven § 90, stk. 1, nr. 12, kan udlejeren ophæve lejeaftalen, når ”lejeren i øvrigt misligholder sine forpligtelser på en sådan måde, at lejerens fjernelse er påkrævet”.
Men overstående tiltag er jo allerede blevet overhalet indenom af overstående dom fra Højesteret. Det bør hertil bemærkes, at forliget mellem partierne højest sandsynlig har været længere tid undervejs (og derfor kunne nå at blive ”overhalet” af Højesteret) og at forliget er et resultat af at både byret og landsret ikke anerkendte ophævelsen. Der har derfor været politisk velvilje til at ændre disse afgørelser i fremtiden, men i mellemtiden nåede Højesteret at afsige deres dom og overtrumfe afgørelserne fra både by- og landsret.
Læs også: Fraflytningsopgørelse; Hvad er reglerne egentlig?
I længere tid har retspraksis ikke været klar på området. Eller det har i hvert fald ikke tidligere haft lejeretlige konsekvenser for kriminelle lejere at begå kriminalitet i nærheden af bopælen. Med højesteretsdommen har dette ændret sig. Men det gør dog ikke det politiske forlig decideret overflødigt (dog tæt på, da man med forliget blot understøtter den retning, som Højesteret har fastsat og ikke ”lukker af” for den nye linje). I Højesteret lægges det til grund for afgørelsen, at området er sammenhængende mellem bopæl og fællesområdet, hvor kriminaliteten er sket. Det vil sige, at der stadig har været en vis sammenhæng mellem bopæl og området. Det har ikke været afskilt og det er i et boligområde, hvor der har været flere almene boligforeninger.
“Rød zone”
I forliget vedtages der en ”rød zone” på 1 kilometer, som ikke tillægger det en værdi, om der er sammenhæng mellem bopæl og kriminalitetsområdet. Hvis det er inden for 1 kilometer, hvor det er på et helt andet boligområde (eksempelvis offentligt sted eller privat byggeri), så vil det stadig kunne komme lejere til ulempe og en ophævelse af lejemålet kan nu begrundes i kriminalitet. Tiltaget vil derfor kunne gavne hele området, hvor det vil være tryghedsskabende for beboere i området. Underordnet om det er i et decideret boligområde med sammenhæng til lejeres bopæl eller ej. Det kan give en synergieffekt, hvor man ikke ønsker at ens kriminalitet skal begås i nærheden af ens bopæl. Det skyldes, at det kan medføre ophævelse af lejemålet til lejer og dennes familie.
Man risikere dog, at det medfører næste problem, at man ”blot” risikerer, at de kriminelle lejere flytter deres kriminalitet ud af ”den røde zone” og 1 kilometers linje. Det kan medføre kriminalitetsproblemer andre steder, specielt når det defineres med så klar en områdeafgrænsning på 1 kilometer. Ligeledes kan det også give udtryk for, at man tillægger voldshandlinger en større værdi ét sted end andre steder (dog må det noteres, at forliget hænger sammen med ghettoudspillet og det derfor kan være med til at nedsætte kriminaliteten i nær-ghettoen).

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skøde baseret på muslimsk finansiering kunne ikke tinglyses
Kendelse afsagt den 26. januar 2010.
Amanah Kredit A/S
Højesteret udtalte, at et betinget skøde baseret på muslimsk finansiering ikke kunne tinglyses, da skødets betingelser ikke var endelig fastsat.
Amanah Kredit A/S havde anmeldt et skøde til tinglysning, som var betinget af købesummens endelige indfrielse. I et underliggende tillæg, der angav at supplere, men samtidig at gå forud for det betingede skøde, var handlen betegnet: ”Formindskende Musharaka med Ijara med henblik på endeligt skøde”. Formindskende Musharaka med Ijara er en islamisk låneform typisk anvendt ved huskøb. Idéen er, at banken/finansieringsselskabet køber det hus, kunden er interesseret i. Banken videresælger herefter huset til slutkunden, som hver måned betaler banken et beløb, hvoraf en del udgør betaling for ”en bid af huset”.
Handelsvilkårene i det konkrete hussalg baserede sig på samme principper. Af det anmeldte skøde fremgik bl.a. kontantværdien af købesummen, og at beløbet forventedes endeligt indfriet efter 30½ år. Af det underliggende aftalegrundlag, hvortil der var henvist i skødet, fremgik, at den løbende ydelse i låneperioden bestod af en indfrielsessum og en ”aftalebetaling”. Aftalebetalingen var fastsat efter et matematisk kursreguleringsprincip og udgjorde en faldende procentdel af den samlede ydelse. Den samlede årlige ydelse på boliglånet var fast, og betalingsprofilen mindede om et almindeligt annuitetslån.
Tinglysningsdommeren afviste skødet fra tinglysning, hvilket landsretten stadfæstede, men med en anden begrundelse. Højesteret tiltrådte også, at skødet ikke kunne tinglyses.
Amanah Kredit, som er Skandinaviens første finansieringsinstitut, der i overensstemmelse med de muslimske forskrifter tilbyder boliglån uden renter, ønskede med kæremålet at få afgjort, om den islamiske finansieringsmodel også kan anvendes i Danmark, som det er tilfældet i bl.a. England og USA. Amanah Kredit anførte navnlig, at der var indgået en bindende aftale om endelig overdragelse af ejendomsretten til ejendommen, at den endelige betingelse for ejendommens overdragelse (købesummens berigtigelse) fremgik af skødet, og at skødet alene skal angive de vigtigste dele af aftalen.
Højesteret pegede på, at skødet ikke angav købesummens nominelle værdi, eller hvornår betaling kunne eller skulle ske, og at tillægget til skødet efter sit indhold angav at gå forud herfor. Højesteret pegede endvidere på, at det af tillæggets betingelse om forsikringsdækning fremgik, at der var aftalt en successiv overgang af ejendomsretten, idet Amanah Kredit efter totalskade uden genopførelse af ejendommen skulle udbetale en del af forsikringssummen til kunden ”svarende til Kundens andel af ejendommen”, hvilket ikke stemte overens med skødets betingelse om, at ejendommen blev solgt og skødet til kunden betinget af købesummens betaling. Skødet rummede derfor sådanne uklarheder, at dets indhold ikke kunne anses for endelig fastsat, og Højesteret tiltrådte, at skødet var afvist fra tinglysning. Højesteret bemærkede, at der ikke ved afgørelsen var taget stilling til, om ufravigelige regler i tinglysningslovens kapitel om pant ville være til hinder for tinglysning af skødet.
Med disse grunde stadfæstede Højesteret herefter landsrettens afgørelse.
Sidst opdateret: 08-12-2011


text:
Modregning i løn ved arbejdsgivers tab af sygedagpengerefusion – kan være tilladt | Lund Elmer Sandager
Højesteret har i dom af 22. oktober 2019 fastslået, at en medarbejder ikke skulle erstatte arbejdsgiverens tab af refusion af sygedagpenge. Højesteret statuerer samtidig, at der kan være tilfælde, hvor modregning i løn er lovlig.
En sygemeldt medarbejder havde som led i bopælskommunens opfølgning i forbindelse med sygefravær forsømt at udfylde et oplysningsskema rettidigt, hvorfor arbejdsgiveren fik afslag på refusion af sygedagpenge. Arbejdsgiveren modregnede et beløb svarende til de tabte sygedagpenge i medarbejderens løn, selvom medarbejderen efter funktionærlovens § 5 var berettiget til fuld løn under sygdom.
Ifølge arbejdsgiveren var det berettiget at foretage modregning i medarbejderens løn ud fra almindelige obligationsretlige principper. Arbejdsgiveren anførte, at medarbejderen ved ikke at udfylde oplysningsskemaet rettidigt havde handlet i strid med den almindelige loyalitetspligt i ansættelsesforhold.
Medarbejderen bestred, at der var grundlag for modregning i løn under sygdom.
Højesteret konstaterede indledningsvist, at det, hverken i funktionærloven eller sygedagpengeloven, er reguleret, hvorvidt en arbejdsgiver kan modregne et erstatningskrav i medarbejderens løn. Dernæst bemærkede Højesteret, at en medarbejders manglende iagttagelse af loyalitetspligten kan medføre et erstatningsansvar over for arbejdsgiveren, hvis der efter erstatningsansvarslovens § 23 er grundlag for, at arbejdstageren skal bære det endelige ansvar for det økonomiske tab.
Højesteret fandt efter en konkret vurdering, bl.a. fordi arbejdsgiveren ikke havde tilbudt vejledning om udfyldelse af henvendelsen fra kommunen, at medarbejderen hverken havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, og at der ikke i øvrigt var grundlag for at pålægge medarbejderen et erstatningsansvar efter erstatningsansvarslovens § 23.
Højesteret konkluderede herefter, at betingelserne for modregning ikke var opfyldt, hvormed arbejdsgiveren ikke havde været berettiget til at modregne de mistede sygedagpenge i medarbejderens løn.
Højesteret bekræfter med dommen, at:
En arbejdsgiver har som udgangspunkt adgang til at foretage modregning i medarbejderens løn, hvis arbejdsgiverens tab af sygedagpengerefusion er forårsaget af medarbejderens ansvarspådragende adfærd, også selv om medarbejderen efter funktionærlovens bestemmelser har krav på fuld løn under sygdom.
Der i hvert enkelt tilfælde skal foretages en konkret vurdering af, hvorvidt der foreligger et ansvarsgrundlag for medarbejderen efter erstatningsansvarslovens § 23 – og at dette som altovervejende hovedregel kræver, at medarbejderen har handlet forsætligt eller groft uagtsomt.
En arbejdsgiver i tilfælde, hvor betingelserne for modregning er opfyldt, skal sikre, at medarbejderen trods modregningen har tilstrækkelige midler til at forsørge sig selv og sin familie, jf. princippet i retsplejelovens § 509 (det såkaldte trangsbeneficium).
Hvis du har behov for rådgivning om ansættelsesretlige forhold, så henvend dig til en af vores eksperter på området partner, advokat Michael Møller Nielsen, advokat Julie Flindt Rasmussen eller advokatfuldmægtig Nikolaj Sommers Gjettermann

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Selskabstømning - fradrag for tab - regreskrav
08 Feb 2008 15:59
18 Dec 2007 14:35
07-190488
Erstatning, selskabstømning, regreskrav, fordring, fradrag, driftstab
A A/S var som købende selskab i forbindelse med selskabstømning blevet dømt til solidarisk med selskabets tidligere direktør at friholde nogle af sagens øvrige parter for de beløb, disse var blevet dømt til at betale til det tømte selskabs konkursbo.
Baggrunden var, at Højesteret anså selskabet for at have handlet forsætligt og i forhold til de andre erstatningsansvarlige at hæfte for direktørens ulovlige dispositioner.
Direktøren blev dømt til i det indbyrdes forhold at friholde selskabet.
Direktøren var imidlertid ikke i stand til at indfri A A/S' krav fuldt ud, hvorfor selskabet ønskede bindende svar om, hvorvidt selskabets tab herved kunne fradrages som tab på en fordring, jf. kursgevinstlovens § 3.
Skatterådet fandt, at selskabets regreskrav - som følge af omstændighederne ved regreskravets opståen - ikke ville kunne danne grundlag for et fradragsberettiget tab.
Ligningsvejledningen 2008-1 A.D.2.1
Kan Skatterådet bekræfte, at A A/S skattemæssigt har fradragsret efter reglerne i kursgevinstlovens § 3 på tab på fordring på selskabets tidligere direktør, D?
Kan Skatterådet bekræfte, at A A/S kan fratrække tabet på fordringen på D, jf. spørgsmål 1, ved indgåelse af endelig aftale om delvis betaling og saldokvittering med D?
Nej, se Skatterådets indstilling og begrundelse.
Den 19. december 1990 erhvervede A ApS (det senere A A/S) anparterne i selskabet S ApS. A ApS indgik på dette tidspunkt i en koncern, hvor M A/S var moderselskab. M A/S var ejet af MM ApS med 80 pct., D med 15 pct., samt D's sekretær med 5 pct. D var direktør i M A/S.
Ved aftale underskrevet den 30. december 1990 af D på vegne af A ApS blev anparterne i S ApS pr. 28. december 1990 videreoverdraget til et uafhængigt selskab, P ApS.
Den 15. marts 1991 erhvervede C via selskabet C Holding A/S aktierne i A ApS (det senere A A/S). Ved en vedtægtsændring den 5. april 1991 ændrede A ApS herefter navn til C Leasing ApS. Den 21. juni 1993 blev selskabet omdannet til et aktieselskab, og den 20. juni 1994 ændrede selskabet navn til det nuværende A A/S.
Baggrunden for C Holding A/S's køb af A ApS (senere A A/S) var, at C efter at have talt med sin advokat og revisor var blevet anbefalet at købe et underskudsselskab og omdanne dette. Virksomheden i A ApS (senere A A/S) blev således i 1991 overført til det nuværende selskab fra et da likvideret selskab.
Den 19. februar 1992 indgav Erhvervs- og Selskabsstyrelsen i medfør af bestemmelsen i den dagældende anpartsselskabslovs § 86 anmodning til Sø- og Handelsretten om opløsning af selskabet S ApS. Selskabet var efter at være blevet videreoverdraget fra A ApS (senere A A/S) til P ApS blevet overdraget flere gange. Likvidator indgav den 19. juli 1994 konkursbegæring mod selskabet, da der ikke var aktiver tilbage i selskabet.
C Holding A/S m.fl. solgte den 12. oktober 1998 og den 30. juni 1999 aktierne i A A/S til K A/S og indgik i den forbindelse sædvanlig aftale om, at sælgerne skulle friholde køberne (K A/S) for eventuel efterfølgende værdiforringelse af aktierne som følge af erstatninger, reguleringer af selskabsskatter mv., der vedrørte perioden før salget af aktierne til K A/S.
På disse tidspunkter var A A/S af kurator i det tømte selskabs konkursbo blevet orienteret om, at der ville blive rejst krav mod selskabet, ligesom K A/S ved overtagelsen af aktierne var gjort bekendt med dette.
Baggrunden for K A/S's erhvervelse af aktierne i A A/S var, at selskabet producerer ..., og denne produktion udgjorde et naturligt supplement for K A/S' øvrige produktion i divisionen KD. Virksomheden i selskabet er således fortsat, også efter salget af selskabet til K A/S.
Kurator konstaterede i forbindelse med behandlingen af konkursboet efter S ApS, at selskabet havde været involveret i selskabstømning.
Spørgers repræsentant har forklaret selskabstømningen som følger:
"Det såkaldte overskudsselskab S ApS blev af dette selskabs aktionær X den 19.12.1990 solgt til det senere A A/S, der på det tidspunkt blev ejet af M A/S ved D.
Efter overdragelsen blev overskudsselskabet, der skiftede navn, tømt. Dette skete konkret ved, at M A/S overdrog selskabets aktiver (bankindestående) til M A/S's bankkonto og erlagde købesummen for anparterne med betaling fra samme konto.
Der forelå herefter - således som det er bedømt af landsretten og højesteret - den situation, at købesummen blev finansieret med anpartsselskabets egne midler, og dette var i strid med den dagældende anpartsselskabslovs § 84, stk. 2. De ulovlige dispositioner blev truffet af D i dennes egenskab af tegningsberettiget direktør for det købende selskab, det senere A A/S.
Da staten på grund af tømningen ikke fik sit skattetilsvar fra overskudsselskabet, blev der indledt sædvanlige erstatningssager mod X (sælgeren af overskudsselskabet), og købers bank.
Der blev under erstatningssagen anlagt en række adcitationssager, der inddrog rådgivere, det købende selskab A A/S, D m.fl. ..."
Vestre Landsret afsagde dom i sagen den ... 2001.
Udfaldet af hovedsagen var, at X og købers bank skulle betale erstatning til konkursboet efter det tømte selskab S A/S.
A A/S, D samt 2 efterfølgende købere af selskabet blev dømt til solidarisk at friholde køberen A A/S's bank for, hvad banken var dømt til at betale til konkursboet. I det indbyrdes forhold skulle D og de to øvrige købere solidarisk friholde A A/S.
A A/S og D blev ligeledes dømt til solidarisk at friholde X for, hvad denne var dømt til at betale til konkursboet indtil et beløb med 1.426.900 kr. med procesrente som anført. I det indbyrdes forhold skulle D friholde A A/S.
Endelig blev A A/S, D samt de 2 efterfølgende købere af selskabet dømt til solidarisk at friholde advokatfirmaet Y1 og Revisionsfirmaet Y2 for det beløb på 713.450 kr. med procesrente, hvormed advokatfirmaet og revisionsfirmaet skulle friholde sælgeren X. I det indbyrdes forhold skulle D og de to øvrige personer solidarisk friholde A A/S.
Af Vestre Landsrets dom fremgår blandt andet følgende:
"Forholdet mellem A A/S og D samt forholdet til de to efterfølgende købere:
Aftalerne vedrørende køb og videresalg af overskudsselskabet er underskrevet af D. D var samtidigt den person, som gennem selskabet M A/S tilrettelagde handlerne, og som i øvrigt disponerede over overskudsselskabets midler. Der er ikke holdepunkter for at antage, at D i forbindelse med videresalg af køberselskabet A A/S ... gav oplysninger om, at der var sket selskabstømning. D skal derfor friholde A A/S under sagen."
Dommen blev af såvel sælgeren X som A A/S indbragt for Højesteret. X indstævnede S ApS og A A/S, mens A A/S indstævnede banken og X. D blev imidlertid ikke inddraget i sagen for Højesteret.
Højesterets dom af ... 2004 ændrede på visse punkter Vestre Landsrets dom. Ved Højesterets dom blev X på ny dømt til at skulle betale erstatning til konkursboet efter det tømte selskab S ApS, hvorfor Vestre Landsrets dom blev stadfæstet på dette punkt, men selve beløbet blev nedsat. A A/S blev dømt til i det hele at friholde X for det erstatningsbeløb, X var dømt til at betale.
Om baggrunden for, at D ikke var inddraget i sagen for Højesteret, har repræsentanten oplyst følgende:
"D var ikke direkte part i højesteretssagen, idet X naturligvis koncentrerede sig om kravet mod A A/S, idet X var klar over, at dette selskab var i stand til at betale, og der derfor ikke var behov for at inddrage D i appelsagen, da denne måtte anses for at have begrænsede midler. D havde ikke appelleret dommen fra Vestre Landsret, herunder ikke afgørelsen vedrørende, at D skal friholde A A/S for selskabets tab.
Da D ved landsrettens dom var blevet idømt at skulle inddække selskabet ethvert tab i sagen, inddrog A A/S selvsagt ikke selv D i højesteretssagen."
Repræsentanten har endelig oplyst følgende:
"A A/S har under sagens forløb løbende betalt de idømte beløb, idet størrelsen af rentetilskrivningen tilsagde, at der ikke blev afventet endelig afgørelse.
Der er således ultimo 2004 betalt kr. 6.380.478,16 inkl. procesrenter m.v., hvortil kommer beregnede renter med kr. 660.558,26 og yderligere omkostninger med kr. 188.649,03 (oprindeligt anslået til kr. 400.000) i alt kr. 7.229.685,45. Alle disse beløb er gjort gældende over for D ..."
Det er efterfølgende oplyst, at den formelle afvikling af D's skyld har fundet sted i februar 2006, hvor D indbetalte et beløb på 781.722,02 kr. med tillæg af renter, ... og modtog saldokvittering.
Spørgeren repræsentant har ifølge anmodningen følgende opfattelse:
Fordringens opståen
Umiddelbart efter Vestre Landsrets dom af ... 2001 anmodede A A/S D's advokat om at oplyse, hvordan D ville opfylde landsrettens dom, og selskabets advokat tog herefter den på grundlag af Vestre Landsrets afsagte dom opgjorte fordring til inkasso. Dette blev meddelt D den 3. januar 2002 med anmodning om betaling af det da opgjorte beløb: 2.252.052 kr.
D erkender i skrivelse af 9. januar 2002 sin skyld, men oplyser at han på grund af andre erstatningssager samt bødestraffen fra straffesagen omkring selskabstømning ikke er i stand til at betale ...
Der er en omfattende korrespondance vedrørende betalingen af skylden.
D har under forhandlingerne om afvikling af skylden henvendt sig til Skatteforvaltningen i ... om de skattemæssige konsekvenser af en akkordering med kreditorerne af de skyldige beløb, herunder det til A A/S skyldige beløb.
Det fremgår bl.a. af en skrivelse fra skatteforvaltningen i ..., at skatteforvaltningen anser D's gæld til A A/S for endeligt fastslået den ... 2004 (datoen for Højesterets dom), og D herefter har fradragsret for de renter, der påløber gælden fra denne dato.
Konstateringen af tabet på fordringen
Det stod allerede ved Højesterets afgørelse klart, at D ikke kunne betale sin skyld, som opgjort af Vestre Landsret med efterfølgende renter og omkostninger.
Den formelle afvikling af skylden har som nævnt fundet sted i februar 2006, hvor D indbetalte et beløb på 781.722,02 kr. med tillæg af renter ... og modtog saldokvittering.
Forespørgerens forslag til besvarelse af anmodningen
Det er forespørgers opfattelse, at der foreligger tab på en fordring, og tabet er omfattet af reglerne i kursgevinstlovens § 3.
Der foreligger uden tvivl en fordring, og ikke blot et regreskrav. Dette er fastslået ved Vestre Landsrets dom af ... 2001, der fastslår, at D skal friholde selskabet for de beløb, som selskabet i kraft af den foreliggende sag skal betale i erstatning. Størrelsen af fordringen er fastslået ved Højesterets dom af ... 2004.
Hertil kommer, at D ikke på noget tidspunkt har bestridt, at han skyldte selskabet de pågældende beløb, men blot ikke har været i stand til at betale, og derfor selvsagt har forsøgt at trække afviklingen mest muligt.
I skrivelsen af ... fra skatteforvaltningen ... til D fremgår det da også, at D fra tidspunktet for Højesterets dom har påtaget sig en gæld til selskabet, og at renter, der påløber denne gæld, herefter er fradragsberettiget efter reglerne i ligningslovens § 5. Som følge heraf må der hos ... kreditor, dvs. A A/S foreligge en fordring.
Forespørger er opmærksom på Vestre Landsrets dom af 27. februar 2004, offentliggjort som SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258 V), hvor der blev nægtet fradragsret for et selskab på en regresfordring mod køberen af et overskudsselskab.
Imidlertid var der i denne sag tale om et regreskrav, som selskabet mente at have mod køberselskabet, der var under konkurs, og hvor kravet aldrig var blevet anerkendt af konkursboet, og hvor der ikke gennem retssystemet er konstateret, at der foreligger en retsgyldig fordring på køberselskabet, idet selskabet ikke havde forsøgt at få fastslået kravet.
Hertil kommer, at erstatningen, der eventuelt skulle kunne udløse et regreskrav mod køberselskabet, byggede på at selskabet havde gjort sig skyldig i ansvarspådragende forhold.
I nærværende sag er det ubestridt, at det er D, der har gjort sig skyldig i de ansvarspådragende forhold, at selskabet udelukkende er blevet tilpligtet at betale erstatning på grundlag af de objektive regler i anpartsselskabslovens § 84, stk. 4, om tilbagebetaling af beløb, der er anset for omfattet af reglerne i § 84, stk. 2, om selvfinansiering, og det er i Vestre Landsrets dom slået fast, at de aktionærer, der erhvervede selskabet fra D og M A/S ikke var gjort bekendt med, at selskabet før aktieoverdragelsen havde medvirket til selskabstømning, samt at D's ligningsmyndighed har anerkendt, at D har en gæld til A A/S fra det tidspunkt, hvor Højesterets dom foreligger.
Forespørger er opmærksom på, at der først vil foreligge fradrag på fordringer omfattet af kursgevinstlovens regler, når tabet er realiseret, jf. § 25, stk. 1.
Det er forespørgers opfattelse, at der vil være fradrag for tabet i det øjeblik, D betaler de beløb, som han er i stand til mod saldokvittering for det resterende beløb, idet bemærkes, at modtagelsen af en del af beløbet mod saldokvittering er en forretningsmæssigt begrundet handling for at sikre et så stort provenu på fordringen som muligt.
På dette tidspunkt, hvor der er afgivet saldokvittering, er der endeligt gjort op med fordringen, jf. endelig dom fra Højesteret, og tabet er herefter endeligt realiseret jf. reglerne i kursgevinstlovens § 25, stk. 1.
Repræsentanten har ikke haft bemærkninger til sagsfremstillingen, men hans bemærkninger til SKATs indstilling gengives nedenfor i forbindelse med SKATs indstilling og begrundelse.
I Højesterets dom af ... er der om A A/S's (køberselskabets) tilbagebetalingspligt bl.a. anført følgende:
Der påhviler derfor køberselskabet - nu A A/S - tilbagebetalingspligt i medfør af § 84, stk. 4, i den dagældende anpartsselskabslov, idet det ikke kan føre til et andet resultat, at de senere erhververe af selskabet var uden kendskab til de omtalte forhold.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at det culpaansvar, som påhviler X over for overskudsselskabets konkursbo, ikke kan anses for subsidiært i forhold til A A/S' tilbagebetalingspligt efter den tidligere anpartsselskabslovs § 84, stk. 4, og at den sidstnævnte forpligtelse derfor ikke er til hinder for, at boet kan gøre sit erstatningskrav gældende mod X.
Højesteret tiltræder endvidere, at A A/S bør friholde banken for det, banken er dømt til at betale til konkursboet, idet der herved er lagt vægt på, at A A/S hæfter for de ulovlige dispositioner, som blev foretaget af D.
Af de samme grunde finder Højesteret, at A A/S også i det hele bør friholde X for det, denne er dømt til at betale til konkursboet. Det forhold, at X har handlet uagtsomt i forbindelse med salget af overskudsselskabet, kan efter Højesterets opfattelse ikke begrunde, at X i forhold til køberselskabet, som må anses for at have handlet forsætligt, skal fralægge sig den berigelse, X opnåede i kraft af den aftalte overkurs. X's påstand over for A A/S tages herefter til følge."
Højesteret anser således A A/S for at have handlet forsætligt og i forhold til de andre erstatningsansvarlige at hæfte for D's ulovlige dispositioner.
Det er SKATs opfattelse, at højesteretsdommen må forstås på den måde, at A A/S har udvist en adfærd, der er fuldt ud lige så dadelværdig som den af D udviste adfærd. Når D ifølge landsrettens dom skulle friholde A A/S, må dette anses for en konsekvens af, at det er D, der har oppebåret hele udbyttet af selskabstømningen, selvom begge parter har et fælles ansvar.
Det krav, A A/S har mod D, er således snævert forbundet med den erstatningsbetaling, som begge parter har et ligeligt ansvar for. A A/S's regreskrav må derfor anses for at være opstået som følge af dispositioner, som ligger uden for en normal varetagelse af selskabets egne økonomiske interesser.
Spørgsmålet om fradragsret efter kursgevinstlovens regler for tab lidt på en regresfordring opstået i forbindelse med erstatningsbetaling i en selskabstømmersag har allerede foreligget til afgørelse ved domstolene, jf. SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258 V). Sagen vedrørte det tab, som sælger havde lidt på en regresfordring mod køberen opstået ved, at sælgeren havde betalt erstatning til det tømte selskabs konkursbo.
I dommen (SKM2004.139.VLR) udtaler landsretten bl.a. følgende:
"Sagsøgte [Skatteministeriet] har videre gjort gældende, at det sagsøgende selskab ikke kan fradrage et tab i medfør af kursgevinstlovens § 2, jf. § 1. Der er med Told- og Skattestyrelsens ordning i forbindelse med sælgers erstatningsbetaling efter cirkulære nr. 19 af 25. juni 1997 gjort op med spørgsmålet om fradragsret for tab i forbindelse med selskabstømning, idet der ikke foreligger nogen fordring for selskabet i skattemæssig henseende, og således ikke er lidt noget tab, der kan fradrages.
Sagsøgeren har som ejer af H2 ApS medvirket ved salget af de tømte overskudsselskaber under omstændigheder, der ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Ved salget var der i selskabet likvide midler til dækning af passiverne, som udelukkende bestod af selskabsskatter for 10.189.852 kr. Den aftalte købesum svarede til selskabernes egenkapital med et tillæg på 76 % af skattetilsvaret. Sagsøgeren har ved sin medvirken til overdragelsen pådraget sig et erstatningsansvar svarende til det ikke-indbetalte skattebeløb.
Under de anførte omstændigheder, herunder sagsøgerens medvirken ved handlen, den berigelse, som datterselskabet H2 ApS har været forpligtet til at fralægge sig, og den erstatning, der i øvrigt er udredt af sagsøgeren til dækning af skattetilsvaret, er der efter almindelige skatteretlige grundsætninger ikke grundlag for at anerkende et regreskrav, der bygger herpå, i skattemæssige henseende.
Skattemyndighederne skal i det hele stilles således, at de med hensyn til betalingen af skatterne holdes skadesløse. Regreskravet kan derfor ikke danne grundlag for beregninger af et tab, der er omfattet af kursgevinstlovens § 2, jf. § 1, og som udløser fradragsret.
Landsretten tager allerede som følge heraf Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge."
Landsretten gav efter SKATs opfattelse Skatteministeriet medhold i, at "almindelige skatteretlige grundsætninger" afskærer kurstabsfradrag på et afledet regreskrav, når det tab, regreskravet bygger på, er opstået ved betaling af erstatning for medvirken til salg af et overskudsselskab under omstændigheder, der ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition, i hvert fald når dette foreligger i kombination med den foreliggende situation, hvor et tabsfradrag vil medføre, at skattevæsenet ikke holdes skadesløs med hensyn til betaling af skatterne.
Den omstændighed, at selskabet senere er blevet solgt til en køber, der ikke har været involveret i selskabstømningen, har efter SKATs opfattelse ikke betydning for bedømmelsen af fradragsretten efter kursgevinstloven, da selskabets fradragsret ikke kan være påvirket af, at den nuværende ejer ikke selv er anset for erstatningspligtig for deltagelse i selskabstømningen. Såfremt en ny ejer lider et tab, skyldes dette udelukkende de vilkår, som overdragelsen er gennemført under, hvorved bemærkes, at det i den konkrete sag netop er oplyst, at den ultimative ejer, K A/S, har sikret sig mod tab forbundet med, at det overtagne selskab måtte blive anset for erstatningsansvarlig for dispositioner hidrørende fra før overtagelsen.
Spørgers repræsentant har haft følgende bemærkninger til SKATs indstilling
Repræsentanten finder ikke, at det er en korrekt, når SKAT fortolker højesteretsdommen således, at A A/S har udvist en adfærd, der er fuldt ud lige så dadelværdig som den af D udviste adfærd.
Repræsentanten anfører således hertil, at det er D, der disponerede på selskabets vegne og modtog fordelen deraf, og D er da også blevet dømt til fuldt ud at skulle friholde A A/S for den idømte erstatning.
Når A A/S pålægges erstatningen i første række, skyldes det udelukkende det objektive ansvar, der er anset at foreligge i anpartsselskabslovens § 84, stk. 4.
Når erstatningssagen først og fremmest har været rettet mod A A/S, skyldes det de processuelle forhold, hvor sagsøgerne og de i sagen inddragne parter har været klar over, at A A/S - i modsætning til D - kunne honorere erstatningskravene.
Repræsentanten henviser til sin gennemgang af, hvorledes SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258 V) efter hans opfattelse adskiller sig fra den forelagte sag, og fremhæver under henvisning til det ovenstående citat fra dommen, at det afgørende efter hans opfattelse er, at Vestre Landsret er enig i Skatteministeriets påstand om, at der ikke foreligger en fordring i skattemæssig henseende.
Efter repræsentantens opfattelse er der imidlertid i den forelagte sag på grundlag af de faldne domme klart opstået en fordring med A A/S som kreditor og D som debitor, og denne fordring er omfattet af reglerne i kursgevinstlovens §§ 1 og 2.
Selskabet påstår ikke, at der er skattemæssigt fradrag for den erstatning, der er ydet.
Selskabet påstår, at der i kraft af, at D er dømt til at erstatte selskabet de udlæg, som selskabet har haft som følge af erstatningskravene, er opstået en fordring på D. Tabet på denne fordring er skattemæssigt fradragsberettiget efter de almindelige regler i kursgevinstloven.
SKATs bemærkninger til høringssvaret.
Det anføres i høringssvaret, at A A/S af Højesteret udelukkende er dømt erstatningsansvarlig som følge af det objektive ansvar hjemlet i anpartsselskabslovens § 84, stk. 4.
SKAT bemærker i den forbindelse på ny, at Højesteret i dommen helt udtrykkeligt har fastslået, at A A/S i forbindelse med selskabstømningen har handlet forsætligt.
Det var for Højesteret nødvendigt at tage stilling til, om A A/S hæftede efter den objektive regel i anpartsselskabslovens § 84, stk. 4, fordi selskabet da også hæftede for selskabsskattelovsrenter samt konkursomkostninger, hvilket ikke var tilfældet, hvis der alene påhvilede selskabet et culpaansvar.
I relation til spørgsmålet om den indbyrdes fordeling af ansvar mellem de forskellige erstatningsansvarlige parter havde Højesteret imidlertid anledning til at foretage en vurdering af selskabets subjektive handlemåde. Højesteret slog i den forbindelse fast, at A A/S hæfter for de ulovlige dispositioner, som blev foretaget af D, samt at selskabet må anses for at have handlet forsætligt. Det er således selskabet som selvstændig juridisk person, der har handlet forsætligt, fordi D handlede på selskabets vegne. At A A/S har et regreskrav over for D, som oppebar det tømte selskabs penge på bekostning af skattemyndighederne, ændrer ikke ved, at A A/S - som selvstændig juridisk person - har handlet så ansvarspådragende, at Højesteret karakteriserer handlemåden som forsætlig.
For så vidt angår dommen i SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258 V), er det ikke korrekt, at Vestre Landsret i denne sag fandt, at der ikke forelå en fordring i skattemæssig henseende. Vestre Landsret fandt derimod, at fordringen - regreskravet - ikke kunne danne grundlag for beregning af tab, der er omfattet af kursgevinstlovens § 8, jf. § 1, og som udløser fradragsret. På grund af de af Vestre Landsret opregnede omstændigheder ved fordringens opståen kunne manglende betaling af fordringen således ikke kvalificeres som et fradragsberettiget tab.
Efter SKATs opfattelse foreligger der i nærværende sag ganske tilsvarende omstændigheder. A A/S' regreskrav mod D kan således - som følge af omstændighederne ved regreskravets opståen - ikke danne grundlag for beregningen af et fradragsberettiget tab.
Vestre Landsrets afgørelse er efter SKATs opfattelse udtryk for, at kurstabsfradrag kan være afskåret som følge af overordnede retlige principper, som ikke (specifikt) vedrører beskatningen af kursgevinster og - tab.
Den i retspraksis udviklede driftstabslære bygger på det princip, at et tab opstået som følge af egne dispositioner, der ligger uden for rammerne af en sædvanlig varetagelse af den pågældende virksomhed, ikke kan påvirke indkomstopgørelsen til gunst for den skattepligtige. Efter SKATs opfattelse er dette udtryk for et grundlæggende skatteretligt princip, der tilsvarende er en overordnet forudsætning bag kursgevinstlovens regler.
Denne forudsætning er udtryk for, at kun tab, der har erhvervsmæssig karakter, kan påvirke en erhvervsmæssig virksomheds indkomstopgørelse. Det er SKATs opfattelse, at kursgevinstlovens regler om generel beskatning for selskaber på samme måde hviler på en forudsætning om, at selskabets fordringer og gæld er "erhvervsmæssige" forstået på den måde, at de er erhvervet som led i en sædvanlig varetagelse af selskabets virksomhed. Svigter denne forudsætning svigter også baggrunden for den generelle skattepligt for selskaber.
I denne sag er der enighed om, at A A/S ikke med hjemmel i driftstabslæren (statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a) kan fratrække de idømte erstatningsbetalinger. Et sådant fradrag er udelukket, fordi A A/S' erstatningspådragende handlinger ligger uden for rammerne af den sædvanlige varetagelse af selskabets virksomhed. Efter SKATs opfattelse kan en adfærd, der har påført skattemyndighederne et ganske betydeligt tab, og som af Højesteret karakteriseres som forsætlig, ikke være foretaget som led i en sædvanlig varetagelse af selskabets interesser.
Fradragsret i den foreliggende situation vil derfor stride mod et grundlæggende skatteretligt princip, som også kursgevinstloven bygger på.
SKAT indstiller på den baggrund, at spørgsmål 1 besvares med Nej. Spørgsmål 2 bortfalder herefter som følge af besvarelsen af spørgsmål 1.
Skatterådet tiltræder SKATs indstilling, hvorefter der ikke er fradragsret for det omhandlede beløb, idet der henvises til Vestre Landsrets dom SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258 V).

matches: Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret