text:
Skat.dk: A.A.8.2.2.1.4 Reaktionsfristen
Dette afsnit handler om, at en ekstraordinær ansættelsesændring er betinget af, at varsling (forslag) sker senest seks måneder efter, at Skatteforvaltningen har fået tilstrækkeligt kundskab om det forhold, der giver grundlag for en ekstraordinær ansættelsesændring.
Forhøjelser på Skatteforvaltningens initiativ
Skatteforvaltningen varsler gentagne gange
Fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. punktum, går ud på, at når en af betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 1-8, er opfyldt, er det en yderligere betingelse for ekstraordinær ansættelse, at reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, er overholdt. Denne 6-måneders frist regnes fra det tidspunkt, hvor Skatteforvaltningen, har fået kendskab til det forhold, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse. Dette tidspunkt kaldes kundskabstidspunktet.
Afbrydelse af reaktionsfristen sker for Skatteforvaltningens vedkommende ved fremsendelse af forslag om ændring af ansættelsen efter proceduren i SFL § 20.
Reaktionsfristen begynder at løbe fra det tidspunkt (kundskabstidspunktet), hvor Skatteforvaltningen er kommet i besiddelse af relevante og tilstrækkelige oplysninger til at kunne udarbejde forslag til ansættelsesændring, jf. officialprincippet se A.A.7.4.3.
Kundskab ved oplysninger:
xLandsretten fandt, at det først var efter ransagningen den 25. oktober 2011 og afhøringen samme dag af anpartshaveren samt den efterfølgende modtagelse af billeder fra politiet, der bl.a. viste brugen af flere af de omhandlede aktiver, at der for SKAT forelå tilstrækkelige oplysninger til, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. De foreliggende oplysninger om SKATs viden og ageren forud for ransagningstidspunktet gav ikke grundlag for at fastslå, at der på noget tidligere tidspunkt forelå tilstrækkelige oplysninger hertil. Varslingsfristen på 6 måneder i SFL § 27, stk. 2, var derfor overholdt i relation til den varsling om ændret skatteansættelse for indkomstårene 2003 til 2007, som blev sendt til anpartshaveren ved brev af 3. april 2012. Se SKM2019.159.ØLR.x
xRetten lagde til grund, at modtagelsen af oplysninger fra Projekt Money Transfer ikke gav SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Dette grundlag forelå først efter sagsøgerens besvarelse af de spørgsmål, som oplysningerne fra Projekt Money Transfer gav SKAT anledning til at stille. Varslingsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse. Se SKM2019.61.BR (anket).x
xI forbindelse med indsendelse af en åbningsstatus i et dødsbo kunne SKAT konstatere, at en række aktietab var selvangivet med urette af afdøde, og at der forelå grundlag for fristgennembrud efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. To af Landsskatterettens medlemmer, herunder retsformanden, fandt ikke, at SKAT havde overholdt den lille fristregel i SFL § 27, stk. 2, idet SKAT siden modtagelsen af åbningsstatus havde været i besiddelse af alle tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for fristgennembrud jf. SKM2018.481.HR og SKM2018.520.HR. De korrekte oplysninger om værdipapirbeholdningerne var årligt indberettet af banken. Der fremkom ikke efter indsendelsen af åbningsstatus nye oplysninger. Retsmedlemmerne fandt ikke, at det forhold, at SKAT først på et senere tidspunkt valgte at beskæftige sig med sagen og påbegynde sagsbehandling, udskyder fristen efter stk. 2. To retsmedlemmer fandt, at den lille fristregel var iagttaget. Da retsformandens stemme ved stemmelighed er afgørende, ansås fristen i stk. 2 ikke for iagttaget. Se SKM2019.69.LSR.x
Idet klageren har handlet groft uagtsomt, har der været grundlag for at foretage en ekstraordinær ansættelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2013 og 2014. SKAT anmodede om yderligere oplysninger om aktiernes anskaffelsessummer den 23. juni 2015, hvilke blev modtaget frem til den 7. september 2015. Den 8. juli 2015 fremsendte SKAT det første forslag til ændring af skatteansættelserne. Forslag til ændring af skatteansættelserne af 7. december 2015 er således foretaget inden for reaktionsfristen på 6 måneder. Se SKM2018.448.LSR.
Højesteret udtalte, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen løber altså først fra det tidspunkt, hvor SKAT kan sende en agterskrivelse, dvs. det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at skatteansættelsen er urigtig, og at dette skyldes mindst grov uagtsomhed fra skatteyderens side. Se SKM2018.481.HR.
SKAT foretog den 16. december 2014 opslag på internetsider og nyhedsmedier m.v. og sammenholdt dette med klagerens R 75 og årsopgørelse m.v. Det konstateredes herved, at klageren ikke havde medregnet præmien fra tv-konkurrencen til sin skattepligtige indkomst. Landsskatteretten mente, at SKAT på dette tidspunkt havde det fornødne grundlag for vurderingen af, om klager skulle beskattes af præmien. Derfor regnes 6 måneders fristen i SFL § 27, stk. 2, fra den 16. december 2014. SKAT sendte forslag til afgørelse den 8. maj 2015, hvorfor 6 måneders fristen var overholdt af SKAT.
En ansættelse, der er varslet af SKAT, skal foretages senest tre måneder efter den dag, hvor varsling er afsendt, jf. SFL § 27, stk. 2. Ansættelsen er foretaget den 5. august 2015, hvorfor også tre måneders fristen er overholdt af SKAT. Landsskatteretten stadfæstede derfor SKATs afgørelse. Se SKM2018.105.LSR.
Sagen drejede sig om fordeling af rentefradrag mellem tidligere ægtefæller. Landsretten lægger til grund, at SKAT først ved den tidligere ægtefælles klage af 21. oktober 2011 blev bekendt med bodelingsoverenskomsten af 11. juli 2008. Se SKM2017.467.ØLR
Retten fandt, at SKAT tidligst ultimo juni 2012 modtog kontoopgørelser fra udlandet og gældsbrevet og den 21. november 2012 modtog kontoudskrifter fra bank, hvorfor SKAT først på dette tidspunkt havde det fornødne grundlag for at fremkomme med et forslag til afgørelse. Borgeren har ikke selv på et tidligere tidspunkt oplyst om sine udenlandske konti. Se SKM2017.405.BR. (anket).
Money Transfer sag. Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudskrifter fra banken, da SKAT først på dette tidspunkt kunne foretage en korrekt ansættelse. Se SKM2017.344.ØLR. Se også SKM2017.623.ØLR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af de korrekte oplysninger til beregning af skatten, hvilket i dette tilfælde var oplysning om lejens størrelse og fradragsberettigede udgifter. SKAT havde forsøgt at indhente oplysninger om fradragsberettigede udgifter fra borgeren, men modtog ingen oplysninger, hvorefter forslaget blev sendt, hvilket var inden for fristen i SFL § 27, stk. 2. Se SKM2017.174.BR (anket).
Retten fandt, at SKAT først ved selskabets fremsendelse af supplerende materiale havde det fornødne grundlag for bedømmelsen af størrelsen af momstilsvaret for perioden, hvorfor fristen i SFL § 32, stk. 2 var overholdt. Se SKM2017.125.BR.
Forhøjelse vedrørende yderligere løn. Kundskabstidspunktet var tidligst tidspunktet hvor kurator udleverede lønregnskabet til SKAT. Se SKM2016.444.ØLR.
Reaktionsfristen løb først fra afslutningen af politiets efterforskning, herunder afhøringer af borgeren og ægtefællen. Se SKM2015.744.BR. Se også SKM2017.721.BR (Anket).
SKAT fik oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt fik de faktuelle oplysninger i sagen. Se SKM2015.646.ØLR.
Retten lagde til grund, at SKAT ikke oprindeligt fik oplyst de korrekte omstændigheder vedrørende en overdragelse. I slutningen af februar fik SKAT oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt fik de faktuelle oplysninger i sagen. Se SKM2015.646.ØLR.
SKAT havde først havde tilstrækkelige oplysninger til at kunne lave en ansættelse på et korrekt grundlag på det tidspunkt, hvor SKAT modtog rapporten fra politiet vedrørende en ransagning. Se SKM2012.651.LSR
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor selskabet anmeldte økonomidirektørs momsunddragelse til SKAT. Se SKM2015.462.LSR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor virksomheden gav SKAT oplysninger om, at indbetalinger på konti vedrørte momspligtig virksomhed. SKAT havde flere gange bedt om oplysninger. Se SKM2015.62.BR.
SKAT bad om redegørelse om hævninger på udenlandsk kreditkort. Herefter modtog SKAT en redegørelse, der gav SKAT anledning til at bede om yderligere dokumentation for, at der som påstået var tale om lån. Reaktionsfristen skulle regnes fra udløbet af den frist SKAT havde givet til fremlæggelse af dokumentation. Se SKM2012.168.ØLR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor politiet foretog afhøring på grundlag af materiale beslaglagt ved ransagning. Se SKM2012.713.BR.
SKAT anmeldte forholdet til politiet, der foretog ransagning og sendte det beslaglagte materiale til SKAT. Reaktionsfristen blev først regnet fra det efterfølgende tidspunkt, hvor borgeren blev afhørt af politiet, idet Landsskatteretten lagde vægt på, at SKAT først på det tidspunkt fik tilstrækkeligt kundskab om borgerens relation til involverede udenlandske selskaber. Se SKM2014.683.VLR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor borgeren under et møde hos SKAT meddelte, at han ikke kunne få fat i de oplysninger, som SKAT havde bedt om. Se SKM2014.634.BR
En person havde udeholdt en del af omsætningen i selvangivelsen. Det blev lagt til grund, at kundskabstidspunktet først indtrådte efter at SKAT havde modtaget oplysninger om priser mv., der var nødvendige for at kunne vurdere skatteansættelsen. Se SKM2011.459.ØLR.
Kundskabstidspunktet var udgangen af den frist, der var fastsat med henblik på indsendelse af de manglende oplysninger. Se SKM2014.464.BR.
Der var længere pauser i SKATs sagsbehandling, hvilket dog ikke bevirkede, at reaktionsfristen begyndte at løbe, før SKAT havde modtaget de sidste tilstrækkelige oplysninger til at kunne varsle ansættelsesændring. Se SKM2014.335.VLR.
Reaktionsfristen var overholdt. Retten fandt, at SKAT først efter 1. august 2009 fik kendskab til oplysninger, så det kunne konstateres, at ansættelserne var ufuldstændige. Det første møde mellem skatteyder og SKAT fandt sted 4. december 2009, og SKAT i perioden 4. - 9. december 2009 fandt ud af borgerens rolle i selskabet. Ved mødet 4. december 2009 fik SKAT kendskab til en del kontoudskrifter vedrørende selskabet. Se SKM2014.260.ØLR.
Retten fandt, at SKAT tidligst ved virksomhedens udeblivelse fra det aftalte kontrolbesøg fik tilstrækkelig grund til at betvivle rigtigheden af virksomhedes momsregistreringer og dermed tilstrækkeligt grundlag for at varsle en ændring af afgiftsansættelsen. Se SKM2014.214.ØLR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT havde indhentet yderligere kontoudtog og afholdt møde med borgeren og fået bekræftet at visse poster på kontoudtogene på borgerens mors konti vedrørte borgeren. Se SKM2013.259.BR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT fra en kommune fik oplysning om, at selskabet drev uregistreret virksomhed, da SKAT på dette tidspunkt havde de fornødne oplysninger for at kunne fastslå, at selskabet var afgiftspligtigt. Da SKAT først havde sendt forslag mere end 6 måneder efter dette tidspunkt, var fristen i SFL § 32, stk. 2 ikke overholdt. Se SKM2013.180.LSR.
Kundskabstidspunktet var først på det tidspunkt, hvor direktøren besvarede SKATs henvendelse. Se SKM2013.54.BR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog borgerens svar på SKATs henvendelse, hvor SKAT fik kundskab om, at borgeren havde benyttet kreditkortet. Se SKM2012.224.LSR. Se også SKM2017.530.BR.
Det blev lagt til grund, at kundskabstidspunktet først indtrådte ca. to måneder efter, at SKAT havde modtaget ufuldstændige oplysninger. Begrundelsen herfor var, at SKAT måtte indrømmes en vis rimelig tid til at bearbejde de ufuldstændige og til dels misvisende oplysninger. Se SKM2006.153.HR.
Retten udtaler, at der må indrømmes SKAT en vis, rimelig frist til at undersøge oplysninger og dokumenter, der fremkom ved en ransagning. Reaktionsfristen løb derfor først fra det efterfølgende tidspunkt, hvor SKAT modtog bankudtog, der viste, at betalingen var skattepligtigt udbytte. Se SKM2012.459.VLR.
Ved ransagning blev der gennemført en spejling af selskabets computer. SKAT modtog efter ransagningen materialet fra spejlingen, og reaktionsfristen skulle regnes fra sidstnævnte tidspunkt. Se SKM2012.651.LSR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor borgeren oplyste SKAT om, at han havde modtaget gaver. Se SKM2012.325.BR.
SKAT havde modtaget kontroloplysninger fra udlandet om afkast af olie- og gasrettigheder for 2003, hvorimod disse oplysninger ikke omfattede de forudgående indkomstår. For så vidt angår forhøjelser for årene inden 2003 løb reaktionsfristen ikke fra modtagelsen af kontroloplysninger fra udlandet, men derimod fra det tidspunkt, hvor borgeren selv oplyste, at han også havde haft rettigheder og afkast i de forudgående år. Se SKM2012.183.BR.
Reaktionsfristen skulle regnes fra udløbet af den frist SKAT havde fastsat for fremlæggelse af yderligere dokumentation, hvilken frist var fastsat efter at SKAT havde modtaget af en udbedt redegørelse om hævningerne, hvor hævningerne blev forklaret som midler fra et privat lån. Se SKM2012.168.ØLR.
Borgeren havde i flere omgange undladt at oplyse om en trust, hvis midler ikke var udskilt fra hans formue. Reaktionsfristen skulle derfor først regnes fra modtagelsen af oplysninger, der til en vis grad belyste trustens forhold og borgerens tilknytning til og rolle i forhold til trusten. Se SKM2012.138.ØLR.
Det blev lagt til grund, at SKATs kundskab til de relevante oplysninger tidligst indtraf på ransagningstidspunktet. Se SKM2011.209.HR.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor politiet foretog afhøring på grundlag af materiale beslaglagt ved ransagning. Se SKM2010.813.LSR.
Selv om SKAT allerede var i besiddelse af relevante oplysninger inden ransagning, fremkom der ved ransagningen sådanne supplerende oplysninger, at reaktionsfristen tidligst skulle regnes fra ransagningstidspunktet. Se SKM2010.552.BR og SKM2009.164.ØLR.
Kundskabstidspunktet indtrådte ca. to måneder efter, at SKAT havde modtaget ufuldstændige oplysninger. Begrundelsen herfor var, at SKAT måtte indrømmes en vis rimelig tid til at bearbejde de ufuldstændige og til dels misvisende oplysninger. Se SKM2006.153.HR.
Store mængder ubearbejdede data
Reaktionsfristen løb ikke fra det tidspunkt, hvor SKAT som led i projektet modtog en stor mængde ubearbejdede data, ligesom fristen heller ikke løb fra tidspunktet for den første udsøgning på overførslen til borgeren. Derimod blev reaktionsfristen først anset for at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT havde fået tilstrækkelige oplysninger til at varsle en korrekt opgørelse. Se SKM2013.910.BR.
Se også SKM2014.120.BR og SKM2014.464.BR
Kundskab ved afgørelse/dom:
For Højesteret drejede sagen sig alene om, hvorvidt betingelserne for at gennemføre den ændrede ansættelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2 og stk. 2, var opfyldt.
Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet. Se SKM2018.203.HR
Retten fandt bl.a. navnlig henset til, at spørgsmålet om periodiseringen af 2004-hævningerne i realiteten var afgjort allerede ved Landsskatterettens 17. november 2009 (vedrørende hævninger foretaget i 2005), og da skatteankenævnets henlæggelse i 2007/2008 af klagesagen vedrørende indkomståret 2004 var baseret på fejlagtige oplysninger fra SKAT, at SKAT ikke kunne anses for at have iagttaget reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt. Se SKM2017.365.BR.
Retten fandt, at reaktionsfristen på 6 måneder først begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor retten træffer afgørelse om periodisering af forhøjelsen. Se SKM2017.230.ØLR.
Borgeren fik medhold i en klagesag over, at en gældseftergivelse var beskattet i 2002. Som en direkte følgevirkning blev gældseftergivelsen i stedet for beskattet i 2003 i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Reaktionsfristen begyndte først at løbe fra det tidspunkt, hvor borgeren fik medhold i, at beskatningen ikke skulle ske i 2002. Se SKM2012.389.BR.
Et skattearrangement var blevet tilsidesat for 2002 og 2003, men vedrørende 2004 var reaktionsfristen overskredet, fordi SKAT i regnskabet havde haft tilstrækkelige oplysninger til at foretage ansættelse for 2004. Se SKM2012.390.BR.
Under en retssag om beskatning af en indtægt i 2003 fremkom oplysninger, der viste, at periodisering skulle ændres fra 2003 til 2002. Borgeren var tidligere blevet frifundet i en straffesag om beskatning i 2003, men uanset dette skulle reaktionsfristen først regnes fra et senere tidspunkt, fordi der i straffedommen var udtrykt usikkerhed om det korrekte beskatningstidspunkt. Se SKM2010.400.BR.
Reaktionsfristen begyndte ikke at løbe før en klagebehandling i Skatteankenævnet om det samme spørgsmål var afsluttet. Se SKM2008.702.HR.
Korrektion af årsopgørelse som følge af dom
Retten bemærkede, at årsopgørelsen alene indeholdt en korrektion som følge af, at Højesteret havde givet afslag på omgørelsen, og at der ikke forelå noget nyt i forhold til ansættelsen, der kunne give anledning til høring på ny. Retten fandt derfor ikke, at der var en ændring, der krævede overholdelse af SFL § 27, stk. 2. Se SKM2016.611.ØLR.
Reaktionsfrist ved fristforlængelse
Byretten udtalte bl.a.: Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra As advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2. Se SKM2017.505.VLR.
Fristen overskredet vedrørende hovedaktionær uanset selskabet havde haft mulighed for at udtale sig
Reaktionsfristen var ikke overholdt. Sagen drejede sig om en forhøjelse af selskab og hovedaktionær. Retten fandt, at reaktionsfristen for hovedaktionærens ansættelse tidligst løb fra 15. marts 2012, hvor SKAT modtog en redegørelse. Forslag blev sendt 22. februar 2013, hvor fristen var udløbet. Retten mente, at det var uden betydning, at selskabet havde haft mulighed for at komme med indsigelser vedrørende selskabets forslag (grundlaget for ansættelserne var det samme). Se SKM2016.425.ØLR.
Reaktionsfrist - afkast ejendomsprojekt
Retten udtalte, at da de sagsøgende selskaber ved at undlade at selvangive de omhandlede afkast har udvist mindst grov uagtsomhed jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, har SKAT været berettiget til i medfør af SFL § 27, stk. 2, at afsende forslag til afgørelser den 5. februar 2013 og endelige afgørelser den 15. marts 2013, hvorved de sagsøgende selskabers indkomst for 2008 er ændret. Reaktionsfristen var overholdt. Se SKM2016.402.BR.
xKonsekvensændringer
SKAT havde i første omgang henført forhøjelsen af sagsøgerens indkomst til indkomståret 2008, selvom det rigtige indkomstår var 2007. Forhøjelsen for 2008 var varslet den 1. marts 2010.
6 måneder-fristen i SFL § 27, stk. 2, for forhøjelsen af 2007 skulle regnes fra SKATs afgørelse af 15. november 2011, hvori SKAT flyttede forhøjelsen fra 2008 til 2007. Fristen var derfor overholdt. Se SKM2019.195.BR.x
Konsekvensændringer ægtefæller
En hustru fik ved Landsskatteretten medhold i, at kun ½ af indeståendet på en bankkonto var ejet af hende. Manden skulle derfor ekstraordinært forhøjes med ½ af renteindtægterne. Da forhøjelsen blev varslet inden udløbet af 6 måneder regnet fra Landsskatterettens afgørelse vedrørende hustruen, var varslingen sket rettidigt efter bestemmelsen i SFL § 27, stk. 2. Det havde ikke betydning for SKATs kundskabstidspunkt, at Skatteankenævnet tidligere havde modtaget oplysninger om ejerforholdet til bankkontoen, idet der ikke var identitet mellem SKAT og Skatteankenævnet. Se SKM2011.735.BR.
Er der tale om en ægtefællekonsekvensændring, fremgår det af SKM2011.675.ØLR, at reaktionsfristen i relation til konsekvensændringen hos ægtefælle 2, tidligst regnes fra det tidspunkt, hvor den forudgående ændring hos ægtefælle blev varslet. Efter SKATs opfattelse må dommen forstås således, at en konkret vurdering er afgørende for, hvornår reaktionsfrisen begynder at løbe vedrørende konsekvensændringen for ægtefælle 2. Fristen vil dog senest begynde at løbe på det tidspunkt, hvor ansættelsesændringen for ægtefælle 1 er gennemført.
Hvis Skatteforvaltningen har varslet rettidigt inden udløbet af reaktionsfristen og stadig inden udløbet af reaktionsfristen finder anledning til at korrigere det først udsendte forslag, skal der gøres opmærksom på følgende:
Hvis forslag nr. 2 i sin helhed skal erstatte og dermed annullere forslag nr. 1, skal dette udtrykkeligt formuleres i forslag nr. 2 med henblik på at sikre, at ansættelsesfristen, først løber fra tidspunktet for forslag nr. 2. Hvis derimod forslag nr. 2 er udtryk for en fortsættelse/korrektion af forslag nr. 1, som således ikke annulleres, vil ansættelsesfristen løbe fra tidspunktet for forslag nr. 1.
Eksempel: (1. forslag ikke erstattet af 2. forslag)
Efter udsendelse af forslag inden reaktionsfristen om ændring af ansættelsen blev der efterfølgende udsendt et forslag nr. 2 med henblik på en beløbsmæssig korrektion inden for rammerne af forslag nr. 1. Da det ikke i forslag nr. 2 udtrykkeligt var fastsat, at det samtidig annullerede forslag nr. 1, blev forslag nr. 2 anset for en sådan følge af forslag nr. 1, at ansættelsesfristen skulle regnes fra forslag nr. 1. Forhøjelsen var derfor forældet. Se SKM2013.675.LSR.
A.A.8.2.2.1.5. - ansættelsesfristen
Højesteret udtalte, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen løber altså først fra det tidspunkt, hvor SKAT kan sende en agterskrivelse, dvs. det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at skatteansættelsen er urigtig, og at dette skyldes mindst grov uagtsomhed fra skatteyderens side.
Money Transfer-projekt. Tidligere instans 2017.478.VLR.
Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet.
Tidligere SKM2017.230.ØLR
Reaktionsfrist skulle tidligst regnes fra ransagningstidspunktet. Reaktionsfristen var overholdt.
Begrundelsen fremgår af SKM2008.627.ØLR.
Højesteret tog ikke stilling til reaktionsfristen.
Kundskabstidspunkt først indtrådt efter ca. 2 måneders bearbejdelse af modtaget materiale.
xLandsretten fandt, at det først var efter ransagningen den 25. oktober 2011 og afhøringen samme dag af anpartshaveren samt den efterfølgende modtagelse af billeder fra politiet, der bl.a. viste brugen af flere af de omhandlede aktiver, at der for SKAT forelå tilstrækkelige oplysninger til, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. De foreliggende oplysninger om SKATs viden og ageren forud for ransagningstidspunktet gav ikke grundlag for at fastslå, at der på noget tidligere tidspunkt forelå tilstrækkelige oplysninger hertil. Varslingsfristen på 6 måneder i SFL § 27, stk. 2, var derfor overholdt i relation til den varsling om ændret skatteansættelse for indkomstårene 2003 til 2007, som blev sendt til anpartshaveren ved brev af 3. april 2012.x
xTidligere instans SKM2018.187.BR.x
Af bevisførelsen fremgår, at SKAT rettede henvendelse til borgeren og anmodede om materiale i februar 2011. Henvendelsen blev ikke besvaret. SKAT indhentede herefter hos borgerens bank hans kontoudtog, som man modtog den 19. august 2011. Af kontoudtogene fremgik, at provenuet fra salg af lejligheden blev anvendt dels til indfrielse af realkreditlånene, dels til overførsel 2 måneder senere af overskuddet i handelen til en konto tilhørende IJ. På grundlag heraf udsendte SKAT forslag af 12. september 2011. Først ved et møde den 30. november 2011, som IJ deltog i på borgerens vegne, kom SKAT i besiddelse af formidlingsaftalen. Derefter udsendte SKAT den 26. januar 2012 et forslag med korrigeret beregning. Den 23. marts 2012 udsendte SKAT afgørelse med skatteansættelse på grundlag af dels den korrigerede beregning i det seneste forslag, dels yderligere information, der førte til yderligere nedslag i beregningen af den skattefrie fortjeneste.
Under disse omstændigheder kan fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., ikke skulle regnes fra et tidspunkt før den 19. august 2011. SKATs forslag af 12. september 2011 og af 26. januar 2012 er således begge sendt inden udløbet af fristen i denne bestemmelse. Landsretten finder i den forbindelse, at SKAT med de nye oplysninger, der fremkom den 30. november 2011, havde fornødent grundlag for at udsende et nyt forslag. Dermed var 3 måneders-fristen fra varslingen af 26. januar 2012 i SFL § 27, stk. 2, 2. pkt., ikke udløbet ved afsendelsen af afgørelsen den 23. marts 2012.
Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra As advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2.
Før SKM2016.570.BR
Sagen drejede sig om fordeling af rentefradrag mellem tidligere ægtefæller.
Landsretten lægger til grund, at SKAT først ved den tidligere ægtefælles klage af 21. oktober 2011 blev bekendt med bodelingsoverenskomsten af 11. juli 2008. Endvidere finder landsretten, at bodelingsoverenskomsten indebærer en ændring af det privatretlige grundlag for skatteansættelserne, som giver skattemyndighederne adgang til ekstraordinærgenoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Genoptagelsen blev varslet ved SKATs brev af 9. januar 2012 og dermed inden for fristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt. SKAT traf herefter afgørelse inden for fristen i SFL § 27, stk. 2, 2. pkt. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27 var dermed opfyldt.
Money Transfer sag. Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudskrifter fra banken, da SKAT først på dette tidspunkt kunne foretage en korrekt ansættelse.
Før SKM2016.252.BR og SKM2016.266.BR
Før SKM2015.802.BR
Den 10. februar 2003 forhøjede SKAT en skatteansættelse for indkomståret 2000 med en aktieavance på ca. 2,5 mio. kr. I den forbindelse udsendte SKAT en ny årsopgørelse af samme dato. Borgeren klagede herefter den materielle forhøjelse til Skatteankenævnet. Inden klagen havde borgeren søgt om omgørelse. SKAT afslog anmodningen om omgørelse, dette afslag indbragte borgeren for Landsskatteretten.
Ved afgørelse af 9. februar 2007 gav Landsskatteretten tilladelse til omgørelse, og borgeren bad om at få foretaget en ændret skatteansættelse, dette skete ved udsendelse af en ny årsopgørelse. Borgeren tilbagekaldte sin klage til Skatteankenævnet vedrørende den materielle forhøjelse.
Landsskatterettens afgørelse i omgørelsessagen blev indbragt for domstolene af Skatteministeriet, og Højesteret gav ved dom af 9. november 2011 afslag på omgørelse.
SKAT sendte herefter den 13. januar 2012 (endnu) en ny årsopgørelse til borgeren, denne årsopgørelse var i overensstemmelse med den årsopgørelse, som SKAT havde foretaget den 10. februar 2003. Retssagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt SKAT ved udsendelse af årsopgørelsen af 13. januar 2012 havde overholdt fristreglerne i SFL § 27, herunder om SKAT var forpligtet til at sende et forslag før udsendelsen af årsopgørelsen af 13. januar 2012.
Retten bemærkede, at årsopgørelsen af 13. januar 2012 alene indeholdt en korrektion som følge af, at Højesteret havde givet afslag på omgørelsen, og at der ikke forelå noget nyt i forhold til ansættelsen fra 2003, der kunne give anledning til høring på ny. Retten fandt derfor ikke, at der forelå en ændring, der krævede overholdelse af SFL § 27, stk. 2.
Før SKM2016.360.BR
Forhøjelse vedrørende yderligere løn. Kundskabstidspunktet var tidligst tidspunktet hvor kurator udleverede lønregnskabet til SKAT.
Sagen drejede sig om en forhøjelse af selskab og hovedaktionær. Retten fandt, at reaktionsfristen for hovedaktionærens ansættelse tidligst løb fra 15. marts 2012, hvor SKAT modtog en redegørelse. Forslag blev sendt 22. februar 2013, hvor fristen var udløbet. Retten mente, at det var uden betydning, at selskabet havde haft mulighed for at komme med indsigelser vedrørende selskabets forslag (grundlaget for ansættelserne var det samme).
Retten lagde til grund, at SKAT ikke oprindeligt fik oplyst de korrekte omstændigheder vedrørende en overdragelse. I slutningen af februar fik SKAT oplysning om, at en undersøgelse foretaget af SØK ville resultere i et skattekrav, men at man afventede en ransagning. Retten fandt, at reaktionsfristen løb fra 2. juli, hvor man fra SØK modtog udkast til rapport, da SKAT først på dette tidspunkt til de faktuelle oplysninger i sagen.
Reaktionsfristen begyndt ved politiafhøring, hvor borgeren redegjorde for sine bemærkninger til bevismaterialet.
Uanset pauser i SKATs sagsbehandling begyndte reaktionsfristen først at løbe fra modtagelsen af de sidste tilstrækkelige oplysninger.
Reaktionsfristen var overholdt. SKAT sendte forslag vedrørende skat og moms 1. februar 2010 for 2005 og 2006. Retten fandt, at SKAT først efter 1. august 2009 fik kendskab til oplysninger, så det kunne konstateres, at ansættelserne var ufuldstændige. Det første møde mellem borgeren og SKAT fandt sted 4. december 2009, og i perioden 4. - 9. december 2009 fandt SKAT ud af borgeren rolle i selskabet. Ved mødet 4. december 2009 fik SKAT kendskab til en del kontoudskrifter vedrørende selskabet
Retten fandt, at reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT var kommet i besiddelse af det fornødne grundlag for at varsle en korrekt afgiftsansættelse. Retten fandt, at SKAT tidligst ved virksomhedens udeblivelse fra det aftalte kontrolbesøg fik tilstrækkelig grund til at betvivle rigtigheden af virksomhedes momsregistreringer og dermed tilstrækkeligt grundlag for at varsle en ændring af afgiftsansættelsen. Varslingen var derfor rettidig, jf. SFL § 32, stk. 2 .
Reaktionsfristen i SFL § 32, stk. 2 skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT havde indhentet yderligere kontoudtog og afholdt møde med borgeren og fået bekræftet at visse poster på kontoudtogene på borgeren mors konti vedrørte borgeren.
I forbindelse med forkert periodisering af beskatning af gældseftergivelse løb reaktionsfristen for konsekvensforhøjelsen først fra det tidspunkt, hvor borgeren havde fået medhold i forkert periodisering
Reaktionsfristen i relation til materiale erhvervet ved ransagning.
Kundskab fra udløbet af fastsat frist for fremlæggelse af yderligere dokumentation
Reaktionsfristen frist løb først fra det tidspunkt, hvor der efter gentagne opfordringer blev fremsendt relevante oplysninger om midler i trust
I relation til konsekvensændring hos ægtefælle 2 skulle reaktionsfristen regnes fra det tidspunkt, hvor ændringen hos ægtefælle 1 var varslet.
Relevante oplysninger modtaget løbende hos SKAT, således at reaktionsfristen ikke var overskredet
xSKM2019.195.BRx
xSKAT havde i første omgang henført forhøjelsen af sagsøgerens indkomst til indkomståret 2008, selvom det rigtige indkomstår var 2007. Forhøjelsen for 2008 var varslet den 1. marts 2010.
6 måneder-fristen i SFL § 27, stk. 2, for forhøjelsen af 2007 skulle regnes fra SKATs afgørelse af 15. november 2011, hvori SKAT flyttede forhøjelsen fra 2008 til 2007. Fristen var derfor overholdt.x
xSKM2019.61.BRx
xRetten lagde til grund, at modtagelsen af oplysninger fra Projekt Money Transfer ikke gav SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. Dette grundlag forelå først efter sagsøgerens besvarelse af de spørgsmål, som oplysningerne fra Projekt Money Transfer gav SKAT anledning til at stille. Varslingsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt., var derfor ikke overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse.x
xProjekt Money Transfer.
Anket.x
Anpartshaveren gjorde gældende, at SKATs afgørelser ikke var i overensstemmelse med fristreglerne. Retten fandt, ansættelserne var varslet rettidigt, idet der dels var tale om kontrollerede transaktioner, dels forelå grov uagtsomhed fra anpartshaverens side. Retten henviste i den forbindelse til, at aktiverne alle var af større værdi og ikke sås at have en egentlig erhvervsmæssig sammenhæng med driften i selskabet, men snarere var erhvervet med henblik på privat anvendelse. Retten henviste videre til, at det var ved en ransagning, skattemyndighederne kom i besiddelse af fotografier, der viste, at aktiverne var blevet benyttet privat, og at det først var fra dette tidspunkt, at skattemyndighederne var kommet til kundskab med materiale, der viste, at de aktiver, der var registreret i selskabet, blev anvendt privat.
Manglende selvangivelse af fri bolig.
Retten finder, at SKATs 6 måneders frist for ekstraordinær skatteansættelse i medfør af SSL § 35, stk. 2, tidligst kunne begynde at løbe, da politirapporten af 19. november 2003 om at WM ikke ønskede at lade sig afhøre af australsk politi til brug for de danske myndigheders sagsbehandling forelå. Efter SKATs udarbejdelse af revisionsrapport i sagen, blev forslag til borgeren sendt den 13. maj 2004. Da ændret skatteansættelse for indkomstårene 1998, 1999 og 2000 således blev varslet over for borgeren inden for 6 måneders fristen, er SKATs afgørelse ikke ugyldig.
En 6-månedersfrist efter rettens opfattelse ikke ville kunne regnes fra noget tidligere tidspunkt end den 6. februar 2012, hvor SKAT modtog en nærmere redegørelse med tilhørende bilag fra borgeren, således at fristen i givet fald må anses overholdt.
Se også SKM2017.623.ØLR
Reaktionsfristen løb fra det tidspunkt, hvor SKAT efter udløbet af fristen for sin sidste materialeindkaldelse og efter telefonmøde med G6 i marts 2012 havde de fornødne oplysninger til at varsle en efter de da foreliggende oplysninger korrekt skatteansættelse af borgren i de indkomstår, som SKAT undersøgte. Varslingen blev foretaget i juni 2012, og reaktionsfristen blev således overholdt.
Sagsøger har ikke selv på et tidligere tidspunkt oplyst om sine udenlandske konti. Betingelserne for en ekstraordinær skatteansættelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5 har herefter været opfyldt.
Fristen i SFL § 26 har på denne baggrund været overholdt, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5.
SKM2017.365.BR
Sagen angik, om SKATs forhøjelse af indkomsten for 2006 var foretaget rettidigt.
SKAT havde ved afgørelse af 28. marts 2007 forhøjet indkomsten for 2004. SKAT havde derudover 28. marts 2007 forhøjet indkomsten for 2005.
Borgeren klagede SKATs afgørelse vedrørende 2004 til Skatteankenævnet og SKATs afgørelse vedrørende 2005 til Landsskatteretten.
Landsskatteretten gav 17. november 2009 borgeren medhold i, at han først i indkomståret 2006 havde erhvervet ret til de beløb, der blev hævet i 2005.
Skatteankenævnet fandt 20. december 2012 at de hævede beløb i 2004 skulle beskattes i indkomståret 2006, og at forhøjelsen for indkomståret 2004 som konsekvens heraf skulle ændres til 0 kr.
28. februar 2013 forhøjede SKAT indkomsten for 2006 som følge af Skatteankenævnets afgørelse af 20. december 2012 vedrørende hævningerne i 2004 og Landsskatterettens afgørelse af 17. november 2009 vedrørende hævningerne i 2005.
Borgeren klagede SKATs afgørelse af 28. februar 2013 til Landsskatteretten, der 15. januar 2016 stadfæstede forhøjelsen af indkomsten for 2006 som følge af hævningerne i 2004, men nedsatte indkomsten i 2006 som følge af hævningerne i 2005, idet denne ansættelse var forældet, da der var forløbet mere end 6 måneder, jf. SFL § 27, stk. 2, fra Landsskatterettens kendelse af 17. november 2009 til forslaget 22. januar 2013.
Borgeren indbragte Landsskatterettens afgørelse af 15. januar 2016 (vedrørende hævningerne i 2004) for domstolene.
Retten fandt bl.a. navnlig henset til, at spørgsmålet om periodiseringen af 2004-hævningerne i realiteten var afgjort allerede ved Landsskatterettens 17. november 2009 (vedrørende hævninger foretaget i 2005), og da skatteankenævnets henlæggelse i 2007/2008 af klagesagen vedrørende indkomståret 2004 var baseret på fejlagtige oplysninger fra SKAT at SKAT ikke kunne anses for at have iagttaget reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, 1. pkt.
Kundskabstidspunktet var det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af de korrekte oplysninger til beregning af skatten, hvilket i dette tilfælde var oplysning om lejens størrelse og fradragsberettigede udgifter. SKAT havde forsøgt at indhente oplysninger om fradragsberettigede udgifter fra borgeren, men modtog ingen oplysninger, hvorefter forslaget blev sendt, hvilket var inden for fristen i SFL § 27, stk. 2.
Retten fandt, at SKAT først ved selskabets fremsendelse af supplerende materiale den 11. juli 2011 havde det fornødne grundlag for bedømmelsen af størrelsen af momstilsvaret for perioden, hvorfor fristen i SFL § 32, stk. 2 var overholdt.
Sagen drejede sig om beskatning af indsættelser på bankkonti vedrørende en hovedaktionær og direktør.
Byretten udtalte bl.a.: Der er ikke grundlag for at anse reaktionsfristerne i SFL § 27, stk. 2, for overskredet. Det bemærkes hertil, at skatteansættelsen, der fremgår af SKATs afgørelse af 28. oktober 2011, blev udsat efter anmodning fra borgerens advokat den 21. september 2011, hvilket også fremgår af SKATs svar af samme dag, hvor der udtrykkeligt henvises til SFL § 27, stk. 2.
Forhøjelse vedrørende afkast af ejendomsprojekt.
Retten udtalte, at da de sagsøgende selskaber ved at undlade at selvangive de omhandlede afkast har udvist mindst grov uagtsomhed jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 5, har SKAT været berettiget til i medfør af SFL § 27, stk. 2, at afsende forslag til afgørelser den 5. februar 2013 og endelige afgørelser den 15. marts 2013, hvorved de sagsøgende selskabers indkomst for 2008 er ændret.
Reaktionsfristen var overholdt.
Reaktionsfristen løb først fra afslutningen af politiets efterforskning, herunder afhøringer af borger og ægtefælle.
Reaktionsfristen først fra det tidspunkt, hvor virksomheden gav SKAT oplysninger om, at indbetalinger på konti vedrørte momspligtig virksomhed. SKAT havde flere gange bedt om oplysninger.
Byretten fandt, at reaktionsfristen løb fra det tidspunkt, hvor borgeren, under et møde hos SKAT, oplyste, at han ikke kunne fremskaffe de oplysninger SKAT havde bedt om.
Reaktionsfristen skulle regnes fra udgangen af den frist, der blev fastsat for indsendelse af manglende nødvendigt faktum.
SKM2014.120.BR
Reaktionsfristen løb tidligst fra tidspunktet, hvor den borgeren havde frist til at fremsende relevant dokumentation, uanset at SKAT tidligere som led i Moneytransfer projektet havde modtaget rådata.
Reaktionsfristen løb først fra det tidspunkt, hvor SKAT vedrørende ikke selvangivet bonus havde tilstrækkelige oplysninger til at varsle korrekt ansættelse, uanset at oplysningen om bonus indgik i SKATs tidligere modtagne ubearbejdede data.
SKAT henvendte sig til borgeren om sagen 31. januar 2009, afholdt møde 18. februar 2009, sendte forslag 25. maj 2009 og traf afgørelse 4. august 2009. Reaktionsfristen og ansættelsesfristen var dermed overholdt.
Byretten fandt, at kundskabstidspunktet først var på det tidspunkt, hvor direktøren besvarede SKATs henvendelse.
Reaktionsfristen overskredet ved tilsidesættelse af skattearrangement
Byretten fandt, at reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor borgeren oplyste SKAT om, at han havde modtaget gaver.
Reaktionsfristen løb først fra den borgeren egen fremlæggelse af oplysninger, da kontroloplysninger fra udlandet alene vedrørte efterfølgende indkomstår
Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor Landsskatteretten havde truffet afgørelse om ejerskabet til ægtefællernes bankkonto. I relation til kundskab ej identitet mellem SKAT og Skatteankenævn.
Reaktionsfristen skulle først regnes fra ransagning, hvor der fremkom supplerende oplysninger.
Reaktionsfristen skulle ikke regnes fra straffedom om forkert periodisering, men først fra et efterfølgende tidspunkt, hvor der forelå tilstrækkelige oplysninger om korrekt beskatningstidspunkt.
xSKM2019.69.LSRx
xI forbindelse med indsendelse af en åbningsstatus i et dødsbo kunne SKAT konstatere, at en række aktietab var selvangivet med urette af afdøde, og at der forelå grundlag for fristgennembrud efter SFL § 27, stk. 1, nr. 5. To af Landsskatterettens medlemmer, herunder retsformanden, fandt ikke, at SKAT havde overholdt den lille fristregel i SFL § 27, stk. 2, idet SKAT siden modtagelsen af åbningsstatus havde været i besiddelse af alle tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for fristgennembrud jf. SKM2018.481.HR og SKM2018.520.HR. De korrekte oplysninger om værdipapirbeholdningerne var årligt indberettet af banken. Der fremkom ikke efter indsendelsen af åbningsstatus nye oplysninger. Retsmedlemmerne fandt ikke, at det forhold, at SKAT først på et senere tidspunkt valgte at beskæftige sig med sagen og påbegynde sagsbehandling, udskyder fristen efter stk. 2. To retsmedlemmer fandt, at den lille fristregel var iagttaget. Da retsformandens stemme ved stemmelighed er afgørende, ansås fristen i stk. 2 ikke for iagttaget.x
SKAT ansås berettiget til at genoptage en sag om beskatning af aktiegevinster og -tab for årene 2011-2014, idet skatteyder ikke havde selvangivet gevinst og tab på værdipapirer de pågældende år, og idet klagerens skatteforhold ikke kunne anses omfattet af den korte ligningsfrist, og da klageren måtte anses at have handlet groft uagtsomt. Gevinster og tab blev opgjort på grundlag af SKATs værdipapirsystem.
Fristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor selskabet anmeldte økonomidirektørs momsunddragelse til SKAT
1. forslag inden for reaktionsfristen var afgørende for ansættelsesfristen, der dermed ikke var overholdt, uanset at der var udsendt forslag nr. 2
Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT modtog kontoudtog fra banken.
SKAT bad 14. juli 2011 borgeren om at komme med en redegørelse vedrørende beløbet på, der var blevet indsat på borgerens konto. Borgeren reagerede ikke på henvendelsen, hvorfor der blev sendt en rykker til 9. september 2011. Da SKAT ikke fik det ønskede materiale sendte SKAT forslag 4. oktober 2011.
Det var Landsskatterettens opfattelse, at fristen efter SFL § 27, stk. 2, skal regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger om forholdene til at foretage en vurdering af, om der var grundlag for at foretage en ændret skatteansættelse. Der skal henvises til SKM2012.168.ØLR.
Det var herefter Landsskatterettens opfattelse, at det er ved udgangen af den frist, der blev givet ved brev af 9. september 2011, at fristen efter SFL § 27, stk. 2, skal regnes, idet det først var på dette tidspunkt, at SKAT havde grundlag for at udsende et forslag.
Retten anså herefter forslaget af 4. oktober 2011 for at være sket inden for fristen i SFL § 27, stk. 2.
Reaktionsfristen i SFL § 32, stk. 2 skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT fra en kommune fik oplysning om, at selskabet drev uregistreret virksomhed, da SKAT på dette tidspunkt havde de fornødne oplysninger for at kunne fastslå, at selskabet var afgiftspligtigt. Da SKAT først havde sendt forslag mere end 6 måneder efter dette tidspunkt, var fristen i SFL § 32, stk. 2 ikke overholdt.
Landsskatteretten fandt, at SKAT først havde tilstrækkelige oplysninger til at kunne lave en ansættelse på et korrekt grundlag på det tidspunkt, hvor SKAT modtog rapporten fra politiet vedrørende en ransagning.
Reaktionsfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT modtog borgers svar på SKATs henvendelse, hvor SKAT fik kundskab om, at borgeren havde benyttet kreditkortet.
Borgeren havde ikke selvangivet lønindkomst eller lignende fra de i sagen omhandlede udenlandske selskaber, hvor klageren var direktør. SKAT sendte derfor anmeldelse til politiet om skattesvig af særlig grov karakter. Den 6. oktober 2008 fik SKAT adgang til det materiale, som politiet havde beslaglagt ved ransagning hos borgeren den 3. september 2008, og den 16. marts 2009 blev borgeren afhørt af politiet. Retten fandt, at SKAT først efter den 16. marts 2009 var kommet til kundskab om, hvordan borgeren er forbundet med de udenlandske selskaber. Da SKAT har sendt forslag 3. april 2008, ligger forslaget inden for en frist på 6 måneder fra kundskabstidspunktet, og den påklagede afgørelse er derfor ikke ugyldig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 6 - Den ny Sø- og Handelsret
Sø- og Handelsrettens saglige kompetence i civile sager afgrænses af bestemmelserne i retsplejelovens §§ 225 og 227, der begge blev ændret ved den seneste ændring af retsplejeloven, som trådte i kraft 1. februar 2014.
De hidtidige erfaringer tyder på, at der som hovedregel skal afsættes flere dage til den mundtlige forhandling, og det er ikke så sjældent, at der anvendes mange dage. Ressourceforbruget kan forekomme stort, men resulterer forbudssagen i et forlig eller en kendelse, som danner grundlag for et forlig i den underliggende civile sag, er der ikke desto mindre opnået en besparelse i det samlede ressourceforbrug for domstolen og parterne.
Af Henrik Rothe, retspræsident
Ved retskreds- og instansreformen i 2007 blev der vedtaget en række ændringer vedrørende Sø- og Handelsrettens saglige kompetenceområde. Resultatet blev lidt af et kludetæppe, hvor retten fik saglig kompetence på en række områder, hvor der næppe kunne skabes ‘kritisk masse’ i byretterne, og hvor det efter sagens karakter som udgangspunkt kunne anses for rimeligt, at der i alle sager, som behandles i Sø- og Handelsrettens retsafdeling, var direkte ankeadgang til Højesteret.
Samtidig med, at retsafdelingen fik defineret sit fremtidige sagsområde, blev det besluttet at opretholde Sø- og Handelsrettens skifteafdeling, som behandler insolvenssager for Storkøbenhavn.
Pr. 1. juli 2013 fik Sø- og Handelsretten, navnlig efter stærke ønsker fra erhvervslivet, udvidet sin saglige kompetence til også at behandle sager om forbud og påbud på de områder, hvor retten i civile sager i forvejen har kompetence til at afsige dom, jf. retsplejelovens §§ 225 og 227.
Allerede i oktober 2012 rejste Højesteret, på baggrund af erfaringer siden instansreformen, spørgsmål over for Justitsministeriet om, hvorvidt landets øverste domstol fik ‘de rigtige’ sager, eller om en del af de civile sager, som byretterne henviste til landsretterne til behandling i 1. instans, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1, og en del af Sø- og Handelsrettens domme, i virkeligheden for en dels vedkommende ikke rummede spørgsmål af en karakter, som gjorde dem egnede til ankebehandling i Højesteret.
Resultatet af overvejelserne om ankeadgangen til Højesteret blev et lovforslag, som vandt bred tilslutning fra Højesteret, landsretterne, Sø- og Handelsretten, byretterne, Dommerforeningen, advokaterne og erhvervslivets og arbejdsmarkedets organisationer. Lovforslaget blev vedtaget som lov nr. 84 af 28. januar 2014.
Loven har to hovedspor.
Dels reguleres ankeadgangen og dermed sagstilgangen til Højesteret, dels udvides Sø- og Handelsrettens saglige kompetence, så retten nu er blevet en egentlig specialdomstol for internationale erhvervssager, transportret, IP-ret, konkurrence- og markedsføringsret og principielle sager om arbejdsmarkedsforhold. Særkendet ved Sø- og Handelsretten er, at der ved behandling af sagerne altid medvirker meget rutinerede og højt kvalificerede sagkyndige dommere, hvilket naturligvis hænger sammen med, at netop de nævnte sagskategorier er særlig velegnede til at blive behandlet under medvirken af sagkyndige dommere.
Sø- og Handelsrettens fremtidige saglige kompetence
Sager om EF varemærker og EF design
For disse sagers vedkommende kan sagen kun anlægges ved Sø- og Handelsretten, hvilket hænger sammen med, at den endelige afgørelse i disse sager har retskraft i hele EU. Sø- og Handelsretten som 1. instans og Højesteret som 2. instans, er udpeget som de særlige domstole, der her i landet behandler disse sager.
Efter retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 1, har retten som hidtil kompetence til at behandle internationale sager, hvor fagkundskab i internationale erhvervsforhold har væsentlig betydning.
Denne bestemmelses anvendelsesområde er for så vidt uændret i forhold til tidligere, men dog med den modifikation, at internationale transportsager nu er omfattet af stk. 2, nr. 2, som særligt regulerer dette retsområde. Som hidtil er det afgørende, om sagens genstand er international. Eksempler på sager omfattet af bestemmelsen er erhvervsmæssige tvister mellem internationale virksomheder i forskellige lande, sager om internationale standardkontrakter samt sager om EU-konkurrencelovgivningen og sager om EU-udbud, hvis mindst én af de bydende er domicileret i et andet EU land. Men også sager mellem danske parter kan være af international karakter og omfattet af bestemmelsen.
Transportsager
Som noget nyt har retten efter retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 2, fået saglig kompetence i alle sager mellem erhvervsdrivende, hvor fagkundskab til sø-, land-, luft- eller jernbanetransport har væsentlig betydning.
Bestemmelsen omfatter selvfølgelig de internationale transportsager, som hidtil har været henført under § 225, stk. 2, nr. 1, men det væsentligt nye er, at også nationale transportsager nu er omfattet af bestemmelsen. Bestemmelsen favner vidt, og må – i mangel på anvisninger i forarbejderne – formentlig fortolkes således, at den hidtidige praksis for afgrænsning af internationale transportsager i det mindste kan overføres til de nationale transportsager. Sagskategorien omfatter derfor navnlig sager om skade på transporteret gods, herunder forsikringsmæssige problemer i denne sammenhæng, men også skibs- og fly-kollisioner, tvister om mangler ved bunkersolie og andre sager, hvor transportretlig ekspertise i bred forstand og anvendelse af den transportretlige lovgivning er af betydning.
Principielle forbrugersager
Sager, hvor Forbrugerombudsmanden er part, jf. § 225, stk. 2, nr. 3, er omfattet af Sø- og Handelsrettens kompetence, hvis anvendelsen af markedsføringsloven, lov om betalingstjenester og elektroniske penge og som noget nyt også lov om finansiel virksomhed har væsentlig betydning. Tilføjelsen indebærer navnlig, at den finansielle sektor ikke længere indtager en særstilling, når overholdelse af god skik med videre skal bedømmes i sager, hvor Forbrugerombudsmanden er part. Sagerne er ikke talrige, men til gengæld er de fleste af de sager, som Forbrugerombudsmanden indbringer for Sø- og Handelsretten af principiel karakter.
Sager om intellektuelle rettigheder (IP-ret)
Sø- og Handelsretten fik allerede ved 2007-reformen kompetence for så vidt angår sager om en del intellektuelle rettigheder.
Med ændringen af retsplejelovens § 225, stk. 1, nr. 4, er Sø- og Handelsretten blevet en egentlig specialret på hele IP-rettens område, idet retten som noget nyt er tillagt kompetence i sager om plantenyhedsloven og om ophavsretslovens regulering af rettigheder til brugskunst og edb-programmer. Principielle ophavsretlige sager, som ikke angår brugskunst og edb-programmer, kan nu endvidere henvises fra byret til Sø- og Handelsretten, jf. den nye bestemmelse herom i § 227, stk. 2, som særskilt omtales nedenfor.
Resultatet er, at den saglige kompetence i sager om varemærker, designs, patenter, brugsmodeller, halvlederprodukter, fællesmærker, plantenyheder og ophavsrettigheder nu er samlet i Sø- og Handelsretten. Lovgiver har hermed imødekommet et stærkt ønske fra erhvervslivet.
En særlig kategori af IP-sager, som allerede er omtalt ovenfor, udgøres af de sager, hvor Sø- og Handelsretten er udpeget som den ‘nationale’ EU-domstol, og Sø- og Handelsretten har fortsat efter retsplejelovens § 225, stk. 1, kompetence til at behandle sager om EU-varemærker og EU-design.
Konkurrenceretlige sager
Sager, hvor anvendelsen af konkurrenceloven har særlig betydning, behandles som hidtil ved Sø- og Handelsretten, jf. retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 5. Disse sager er indtil videre få i antal, men til gengæld er sagerne meget omfattende og som oftest af stor samfundsmæssig betydning. Det sidste gælder især sager, hvor retten efterprøver afgørelser truffet af Konkurrenceankenævnet. Retten kan imidlertid også behandle sager mellem private parter, som slet ikke har været indbragt for konkurrencemyndighederne, idet såvel EU-retlige regler som den nationale konkurrencelovgivning kan påberåbes direkte af private parter.
I EU arbejdes der på højtryk på et nyt direktiv om erstatning i konkurrencesager, som formentlig vil medføre en stigning i antallet af konkurrencesager ved Sø- og Handelsretten, navnlig fordi det kommende direktiv vil gøre det betydelig lettere, blandt andet gennem gruppesøgsmål, erstatningsretligt at forfølge krænkelser af konkurrencelovgivningen.
Markedsføringssager
Som noget nyt får Sø- og Handelsretten med retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 6, på ny tillagt kompetence til at behandle alle sager mellem erhvervsdrivende, hvor anvendelse af loven om markedsføring har væsentlig betydning. Det var et udtrykkeligt ønske fra erhvervslivet at få disse sager tilbageført til Sø- og Handelsretten, ligesom de havde været frem til 2007, hvor de blev flyttet til byretterne i forbindelse med domstolsreformen. Kompetencen omfatter alle bestemmelser i markedsføringsloven, som af en erhvervsdrivende kan påberåbes over for en anden erhvervsdrivende under en civil sag. Sager om tilsidesættelse af god markedsføringsskik, vildledende og utilbørlig markedsføring, sammenlignende reklame, misbrug af forretningskendetegn og plagiatsager samt sager om misbrug af erhvervshemmeligheder er alle eksempler på sager, som er meget velegnede til medvirken af sagkyndige dommere, og som derfor nu igen behandles i Sø- og Handelsretten.
Henvisning af sager omfattet af § 225, stk. 3
I alle de sager, som kan anlægges ved Sø- og Handelsretten efter § 225, stk. 2 (og i forbudssager), kan sagen alternativt anlægges ved byret.
I disse sager skal byretten henvise sagen til Sø- og Handelsretten, hvis en part anmoder herom.
Begæringen om henvisning vil normalt fremkomme fra sagsøgte i det første forberedende møde, men den kan også fremsættes af sagsøger. Dette sker navnlig, hvis sagsøgtes svarskrift får sagsøger til alligevel at foretrække, at sagen behandles i Sø- og Handelsretten under medvirken af specialiserede dommere og sagkyndige dommere.
Principielle sager om arbejdsmarkedsforhold
Allerede ved 2007-reformen blev det i retsplejelovens § 227 bestemt, at byretten kunne henvise en principiel sag til Sø- og Handelsretten, “hvor fagkundskab til erhvervsforhold er af væsentlig betydning, herunder vedrørende ansættelsesforhold mellem arbejdsgivere og deres ansatte.” Denne formulering har i tidens løb vist sig at give anledning til fortolkningstvivl.
For det første har det i praksis vist sig, at brugen af ordet ‘erhvervsforhold’ har fået nogle til at antage, at det offentlige arbejdsmarked falder uden for bestemmelsen, hvilket klart ikke er tilfældet.
For det andet synes begrebet ‘fagkundskab’ i byretspraksis at have været fortolket for snævert. Det er formentlig baggrunden for, at LO i forbindelse med deres høringssvar om forslaget til den nye affattelse af § 227 tilkendegav et ønske om at få udvidet Sø- og Handelsrettens kompetence og oplyste, at LO's medlemsforbund har oplevet vanskeligheder med at få henvist sager til Sø- og Handelsretten.
Det er for mig oplyst fra en række arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, at disse vanskeligheder – stik imod forarbejderne – synes at være vokset efter vedtagelsen af §§ 226 og 227 i deres nye ordlyd. Det er selvsagt meget uheldigt, ikke mindst fordi arbejdsmarkedets organisationer lægger stor vægt på, at disse sager behandles under medvirken af de sagkyndige dommere, de netop selv har udpeget til behandling af disse sager ved Sø- og Handelsretten.
Misforståelser om bestemmelsens afgrænsningsområde burde nu være afklaret med den nye formulering i § 227, stk. 1, hvorefter det afgørende er om “fagkundskab til arbejdsmarkedsforhold” er af væsentlig betydning. Denne formulering bør gøre det ganske klart, at bestemmelsen omfatter både det private og det offentlige arbejdsmarked og enhver national og EU retlig regulering af disse arbejdsmarkeder. Da fagkundskab til arbejdsmarkedsforhold næsten altid vil være af betydning i disse sager, ligger afgrænsningen af Sø- og Handelsrettens kompetence derfor først og fremmest i vurderingen af, om sagen er principiel.
Hvornår skal en sag om arbejdsmarkedsforhold eller ophavsret henvises fra byret til Sø- og Handelsretten?
Før den seneste ændring af henvisningsbestemmelserne i §§ 226 og 227 var kriterierne for henvisning af sager fra byret til landsretterne og Sø- og Handelsretten de samme.
Efter den seneste ændring er kriterierne vidt forskellige!
Henvisning af en sag fra byret til landsret efter § 226 forudsætter ikke alene, at sagen er principiel, men også at sagen enten har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen, eller at sagen har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde. Det nåleøje, kamelen skal igennem, er altså meget snævert, og skulle byretten skønne forkert, kan landsretten hjemvise sagen til byretten efter § 226,stk. 5. Hermed sikres det, at Højesteret som 2. instans, gennem henvisning fra byret til landsret, alene får de sager, som er egnede hertil.
Principielle sager om arbejdsmarkedsforhold og sager om ophavsret, hvor fagkundskab til erhvervsforhold er af væsentlig betydning, kan henvises til behandling ved Sø- og Handelsretten.
Ved henvisning til Sø- og Handelsretten er det ikke nødvendigt, at sagen har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen, eller at den har væsentlig samfundsmæssig betydning.
Barrieren for henvisning til Sø- og Handelsretten er altså en anden og lavere end den, der gælder for henvisning af sager til landsretterne.
Dette er da også kommet til udtryk i forarbejderne til den nye affattelse af § 227, hvor det blandt andet anføres, at den nye regel i retsplejelovens § 368, stk. 6, hvorefter Højesteret kan afvise en anke af en dom afsagt af Sø- og Handelsretten, som ikke findes egnet til behandling ved Højesteret (se nærmere herom nedenfor) betyder, “at det ikke er nødvendigt at foreslå en ændring af § 227, svarende til den ændring der foreslås af § 226.” Det fremhæves endvidere, at spørgsmålet om ændring af § 227 må ses “i sammenhæng med behovet for, at Sø- og Handelsretten har et vist sagsvolumen.”
Det anføres endvidere i forarbejderne, “at forskellen mellem en henvisning efter § 226 og § 227 er begrundet i et ønske om at gøre henvisningsmuligheden til Sø- og Handelsretten lidt bredere, således at der ikke blot kan ske henvisning af sager, der opfylder de særlige krav til, at en eventuel ankesag kan behandles af Højesteret som ankeinstans.”
Rationalet bag denne lempelse er jo den indlysende omstændighed, at Højesteret, også i sager henvist til Sø- og Handelsretten i medfør af § 227, kan afvise at behandle en ankesag i medfør af bestemmelsen i retsplejelovens § 368, stk. 6. Henvisning af en sag til Sø- og Handelsretten åbner derfor kun mulighed for direkte anke til Højesteret, hvis sagen er egnet hertil, men henvisningen sikrer under alle omstændigheder, at sagen i 1. instans behandles af Sø- og Handelsrettens specialiserede dommere og sagkyndige dommere.
Hensigten med ændringerne har altså klart været, at der skulle ske en lempelse i byretternes praksis vedrørende henvisning af arbejdsretlige sager og – som noget nyt – også være mulighed for at henvise principielle sager om ophavsret. Men antallet af sager henvist fra byretterne til Sø- og Handelsretten, efter at ændringerne af §§ 226 og 227 trådte i kraft 1. februar 2014, er ikke steget som forventet, men synes derimod at være faldet. De faktiske tal, sammenholdt med bekymrede tilbagemeldinger fra arbejdsmarkedets organisationer, kunne tyde på, at der ved behandling af henvisningsanmodninger til Sø- og Handelsretten i byretterne er sket en stramning og ikke den tilsigtede lempelse. På sigt må det dog forventes, at byretterne tilpasser deres praksis de faglige organisationers og ikke mindst lovgivers ønsker og intentioner med de gennemførte ændringer af § 227.
Forbudssager i Sø- og Handelsretten
Med virkning fra 1. juli 2013 fik Sø- og Handelsretten kompetence til at behandle forbudssager på alle de sagsområder, hvor retten har saglig kompetence efter § 225 og § 227.
Forbudssager i Sø- og Handelsretten behandles efter samme retsplejeregler som sager i byretterne, men er karakteristiske ved, at sagerne kalder på en specialviden, som i forvejen er til stede hos Sø- og Handelsrettens dommere og sagkyndige dommere.
Mange forbudssager i Sø- og Handelsretten vil blive behandlet under medvirken af sagkyndige dommere og i en del tilfælde tillige under medvirken af 3 juridiske dommere, men selv hvis sagen behandles af en enkelt dommer, vil denne være i besiddelse af den nødvendige specialviden på det pågældende sagsområde.
Sø- og Handelsretten sættes i hele landet
Sø- og Handelsretten har sit sæde i København. Her behandles de fleste sager, allerede fordi hovedparten af sagerne ville have henhørt under retskredsene i Storkøbenhavn, hvis de var anlagt ved byretten.
Siden reformen i 2007 har Sø- og Handelsretten imidlertid haft landsdækkende domsmyndighed, og som følge heraf er det i retsplejelovens § 17, stk. 5, bestemt, at retten efter høring af parterne kan sættes hvor som helst i landet, hvilket faktisk sker jævnligt – også i forbudssager.
I praksis tages spørgsmålet om afvikling af hovedforhandlingen op under det forberedende retsmøde, jf. retsplejelovens § 353, og rettens praksis er at være meget imødekommende over for parternes ønsker om at sætte retten uden for København. Rettesnoren for vores praksis er, at retten flytter sig, hvis det er mere praktisk, end at parter og vidner flytter sig.
I praksis låner Sø- og Handelsretten lokaler i den lokale byret, og afviklingen af sagerne sker helt uden problemer.
Møderet og prøvesager
Alle advokater kan give møde i sager, der behandles af Sø- og Handelsrettens skifteret. Dette gælder både i egentlige skiftesager, i sager om prøvelse af fordringer og i sager om konkurskarantæne.
I alle sager ved Sø- og Handelsrettens retsafdeling, det vil sige civile sager og forbudssager, kræves derimod, at advokaten har møderet for landsret, jf. retsplejelovens § 133. Disse sager kan så til gengæld bruges som prøvesager til at opnå møderet for landsret efter de samme regler, som gælder for civile sager i landsretterne. Prøven kan derfor i særlige tilfælde bestås på grundlag af en enkelt sag. Kriterierne for en sags egnethed som prøvesag og kravene til prøvekandidaten er de samme i landsretterne og Sø- og Handelsretten.
Anke og kære af Sø- og Handelsrettens afgørelser
Med virkning fra 1. februar 2014 er reglerne om anke og kære af Sø- og Handelsrettens afgørelser ændret. De nye regler er unikke for Sø- og Handelsretten og tager deres udgangspunkt i rettens særlige position og opgaver.
Alle kendelser eller beslutninger truffet af Sø- og Handelsretten, som tillades kæret, skal fremover behandles af den landsret, i hvis kreds sagen skulle have været anlagt, hvis sagen ikke var anlagt ved Sø- og Handelsretten. Ganske som det gælder for civile sager behandlet af en landsret som 1. instans, er kæreadgangen ikke fri, men betinget af en særlig tilladelse. Dette gælder for alle kendelser og beslutninger, herunder afgørelser om sagsomkostninger. Til gengæld er der ikke nogen økonomisk undergrænse for, hvad der kan forsøges kæret.
For så vidt angår kære af Sø- og Handelsrettens kendelser og beslutninger gælder det særlige, at kendelser og beslutninger, der afsiges efter reglerne i retsplejelovens § 253, alene kan kæres, hvis landsretten tillader det. Andre kendelser og beslutninger kan alene indbringes for landsretten, hvis der gives tilladelse hertil af Procesbevillingsnævnet, og en sådan tilladelse gives alene, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter, jf. i det hele retsplejelovens § 392 a.
Ved det nye lovforslag nr. L178 er § 392a endvidere foreslået ændret, så landsretterne alene skal tage stilling til, om kære kan tillades, hvis en afgørelse truffet efter § 253 kan fuldbyrdes, mens alle andre kæremål forudsætter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet. Vedtages lovforslaget træder det i kraft 1. juli 2014.
Allerede i forbindelse med 2007-reformen blev det drøftet, om Sø- og Handelsrettens domme i civile sager skulle kunne ankes direkte til Højesteret. Især erhvervslivets organisationer lagde vægt på, at denne ordning blev opretholdt, ikke mindst af hensyn til Sø- og Handelsrettens internationale status som en overordnet ret med direkte ankeadgang til Højesteret og dermed muligheden for at aftale værneting ved Sø- og Handelsretten i internationale samhandelsforhold.
Disse hensyn er også indgået med stor vægt i overvejelserne og beslutningen om den ankeordning, der nu er vedtaget, og om den rolle, Sø- og Handelsretten blev tildelt ved domstolsreformen.
Ordningen i retsplejelovens § 368, stk. 4, er blevet, at domme afsagt af Sø- og Handelsretten kan ankes enten til Højesteret eller til en landsret. Ankefristen er i begge tilfælde otte uger.
Som udgangspunkt kan en part anke enhver dom til Højesteret, men det forudsættes, at en dom, der ankes til Højesteret, som hovedregel er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. Altså nøjagtig de samme kriterier, der gælder ved henvisning af sager fra byret til landsret i medfør af retsplejelovens § 226.
For anke af domme fra Sø- og Handelsretten er der imidlertid en særlig bestemmelse, som fastslår, at anke til Højesteret også kan ske “hvis andre særlige grunde taler for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans.”
Den praksis Højesteret vil udvikle vedrørende de kriterier, der er fælles med retsplejelovens § 227, vil utvivlsomt også få stor betydning for, i hvilke tilfælde landsretterne vil hjemvise sager henvist fra byretterne og for byretternes henvisningspraksis.
Det er svært at forudsige, hvordan Højesteret vil administrere den ‘kattelem’, der er indbygget i § 368, stk. 4, men i forarbejderne peges der på, at blandt andet sagens internationale karakter kan tale for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans. Hermed tages der i forarbejderne hensyn til Sø- og Handelsrettens internationale status som en overordnet ret med direkte ankeadgang til Højesteret. I øvrigt er det i forarbejderne overladt til Højesteret selv at afgøre, hvornår sådanne særlige grunde kan siges at foreligge. Men bestemmelsen har selvsagt som en indbygget forudsætning, at undtagelsen har reel betydning og vil blive udnyttet.
Hvis Højesteret finder, at en dom, der er anket til Højesteret, ikke opfylder kriterierne i retsplejelovens § 368, afviser Højesteret af egen drift anken ved kendelse, jf. § 368, stk. 6. En part kan herefter vælge at indbringe sagen for vedkommende landsret inden den ordinære ankefrists udløb, eller inden to uger efter, at Højesterets kendelse er afsagt. Sker dette ikke, står Sø-og Handelsrettens dom derimod ved magt.
Parterne kan imidlertid også fra starten vælge i stedet at anke Sø- og Handelsrettens dom direkte til landsretten. Det må forventes, at landsretten i langt de fleste ankesager fra Sø- og Handelsretten vil blive tiltrådt af det samme antal sagkyndige dommere, som har medvirket i Sø- og Handelsretten, jf. retsplejelovens § 20, stk. 2.
Finder en indstævnet part i ankesagen, at sagen i stedet bør behandles ved Højesteret, kan svarskrift indgives til Højesteret, også selvom der påstås stadfæstelse af Sø- og Handelsrettens dom, jf. § 368 stk. 5. Landsretten vil da afvente Højesterets stillingtagen til, om betingelserne for ankebehandling i Højesteret findes opfyldt, jf. § 368, stk. 4.
For Sø- og Handelsrettens brugere synes den nye ankeordning at være helt ideel.
De sager, som er egnede til behandling i Højesteret, kan fortsat indbringes direkte for Højesteret, og som beskrevet ovenfor er der med de nye regler om ankeadgang til Højesteret som noget unikt åbnet mulighed for at tage bredere hensyn til den særlige karakter af Sø- og Handelsrettens sager.
De andre sager, som navnlig vil angå bedømmelse af faktum og beviser og ofte rummer komplicerede bevisspørgsmål og sagkyndige skøn, og som fremover må forventes behandlet ved landsretten som ankeinstans, vil nu også under ankebehandlingen være genstand for umiddelbar bevisførelse og vil kunne behandles under medvirken af sagkyndige dommere. Det vil utvivlsomt styrke erhvervslivets tillid til, at det sagkyndige element i denne type af sager fra Sø- og Handelsrettens kompetenceområde får den placering, som erhvervslivet ønsker.
Der er næppe nogen tvivl om, at den nye ankeordning vil indgå i parternes overvejelser, når sagen forberedes i Sø- og Handelsretten, og det kan allerede nu konstateres, at der under forberedelsen er stor opmærksomhed på, om Sø- og Handelsretten i medfør af retsplejelovens § 16, stk. 1, jf. § 12, stk. 3, nr. 1, skal sættes med tre juridiske dommere i stedet for én, fordi sagen er principiel. Men også flere af de forhold, der indgår i kriterierne for tredommer behandling efter § 12, stk. 3, nr. 2-4, vil meget jævnligt forekomme i sagerne ved Sø- og Handelsretten. Sø- og Handelsrettens sager vil derfor i stigende omfang blive behandlet af tre juridiske dommere (udover de sagkyndige dommere). Afgørelsen herom binder dog selvsagt ikke Højesteret til at admittere en eventuel ankesag.
Retspræsident for Sø og Handelsretten fra 2010. Generalsekretær for Advokatsamfundet fra 1995-2009. dommer i Slagelse fra 1989-1995. Tidligere sekretær for flere arbejdsgrupper under Retsplejerådet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Arbejdsmiljørepræsentant ikke undergivet afskedigelsesbeskyttelse
Ansættelsesret29.11.2017
Arbejdsmiljørepræsentant ikke undergivet afskedigelsesbeskyttelse
Højesteret har netop afgjort, at der ikke gælder en almindelig regel om, at arbejdsmiljørepræsentanter nyder særlig beskyttelse mod afsked, og at Industriens Funktionæroverenskomst som udgangspunkt ikke kan påberåbes af akademikere, der er arbejdsmiljørepræsentanter.
Det følger af arbejdsmiljølovens regler, at en arbejdsmiljørepræsentant er beskyttet mod afskedigelse på samme måde som tillidsrepræsentanter ”inden for vedkommende eller tilsvarende faglige område”. Hvis arbejdsmiljørepræsentanten er omfattet af en overenskomst, er det enkelt at fastslå beskyttelsesniveauet, hvorimod det kan være mere vanskeligt at vurdere, om der for ikke-overenskomstdækkede medarbejdere findes en overenskomst for et tilsvarende fagligt område, som kan påberåbes. Nu har Højesteret udtalt sig om spørgsmålet.
Sagen handlede om en arbejdsmiljørepræsentant, der blev afskediget fra sin stilling som konsulent i en virksomheds it-afdeling. Konsulenten var oprindeligt uddannet bibliotekar, men havde i it-afdelingen arbejdet med bl.a. kortlægning af it-software og optimering af processer. Medarbejderne i it-afdelingen var organiseret i en valggruppe, som bestod af både HK’ere, ingeniører og medarbejdere med andre uddannelsesmæssige baggrunde.
Konsulenten havde indbragt afskedigelsen for byretten, som fastslog, at afskedigelsen var uberettiget og tilkendte en godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b.
Byretten nåede imidlertid i sin afgørelse frem til, at der ikke gælder en almindelig regel om, at en arbejdsmiljørepræsentant nyder særlig afskedigelsesbeskyttelse, men at beskyttelsen forudsætter, at der kan peges på en overenskomst inden for samme eller tilsvarende faglige område. De overenskomster, konsulenten havde påberåbt sig, var imidlertid ikke inden for det tilsvarende faglige område, mente byretten.
Østre Landsret var enig med byretten i, at der ikke gælder en almindelig regel om, at arbejdsmiljørepræsentanter nyder særlig beskyttelse. Landsretten fandt dog, at der ikke var grundlag for at afgrænse det faglige område snævert i forhold til arbejdsmiljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund og arbejdsopgaver. Herefter vurderede Landsretten, at Industriens Funktionæroverenskomst kunne anvendes, da bl.a. konsulentens it-opgaver – efter landsrettens opfattelse – kunne omfattes af overenskomsten, og dette på trods af, at funktionæroverenskomsten efter sin ordlyd ikke omfattede akademikere. På den baggrund fik konsulenten tilkendt en godtgørelse på 5 måneders løn, da afskedigelsen ikke kunne anses for at være begrundet i tvingende årsager.
En samlet bedømmelse
Sagen endte i Højesteret, der med 7 enige dommere frifandt virksomheden.
Højesteret indledte med at erklære sig enig med byretten og landsretten i, at der ikke gælder en almindelig regel om, at arbejdsmiljørepræsentanter nyder særlig beskyttelse mod afskedigelse. En sådan beskyttelse gælder kun, hvis den findes i en overenskomst på ”vedkommende eller tilsvarende” faglige område.
At der foreligger en sådan overenskomst på et ”tilsvarende fagligt område”, vil det være op til arbejdsmiljørepræsentanten at bevise. Der skal ved vurderingen navnlig lægges vægt på karakteren af det arbejde arbejdsmiljørepræsentanten udfører, samt arbejdsmiljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund og kvalifikationer.
Konsulenten havde påberåbt sig en række virksomhedsoverenskomster, som hun anså for at være inden for et ”tilsvarende” fagligt område. Om disse udtalte Højesteret imidlertid, at de alene angik den enkelte virksomhed og dens ansatte, og derfor ikke kunne anses for at være udtryk for en almindeligt gældende afskedigelsesbeskyttelse for tillidsrepræsentanten inden for et tilsvarende fagligt område.
Industriens Funktionæroverenskomst, som konsulenten også havde påberåbt sig, og som efter landsrettens opfattelse måtte anses for at udgøre et tilsvarende fagligt område, var efter Højesteret opfattelse heller ikke anvendelig. Højesteret udtalte således, at det edb-arbejde Industriens Funktionæroverenskomst dækker, typisk udføres af medarbejdere med en edb-uddannelse, og når man henså til konsulentens uddannelsesmæssige baggrund, de kvalifikationer der var nødvendige for udførelsen af arbejdet samt karakteren af det udførte arbejde, fandt Højesteret ikke, at det var godtgjort, at Industriens Funktionæroverenskomsten kunne anses for at udgøre et tilsvarende fagligt område.
Konsulenten havde også påberåbt sig en række andre brancheoverenskomster samt overenskomsten for akademikere i staten, men heller ikke disse fandt Højesteret anvendelige. Højesteret frifandt derfor virksomheden, og stadfæstede dermed byrettens dom.
at dommen en gang for alle bekræfter, at der ikke gælder en almindelig regel om, at en arbejdsmiljørepræsentant nyder en særlig afskedigelsesbeskyttelse,
at Højesteret med dommen fastslår, at der må tages udgangspunkt i almindelige arbejdsretlige principper, når det skal fastslås om en overenskomst dækker ”vedkommende eller tilsvarende faglige område”,
at Højesteret endvidere fastslår, at bevisbyrden for at en given overenskomst kan anses for at udgøre et ”tilsvarende fagligt område” påhviler arbejdsmiljørepræsentanten,
at vurderingen af om en sådan overenskomst foreligger, beror på en samlet bedømmelse, og at der navnlig skal lægges vægt på karakteren af det arbejde arbejdsmiljørepræsentanten udfører, samt arbejdsmiljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund og kvalifikationer set i forhold til overenskomstens dækningsområde, og
at det er glædeligt, at der med denne dom fra Højesteret nu er sket afklaring af den usikkerhed, der har været i retspraksis efter dommen fra Østre Landsret i sagen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
1. afdeling, 152/2009
H1 Holding A/S, et dansk moderselskab, var sambeskattet med en række danske og udenlandske datterselskaber, herunder en tysk underkoncern bestående af 10 selskaber. Moderselskabet i den tyske underkoncern havde i medfør af de tyske selskabsretlige regler om "Organschaft" indgået en såkaldt beherskelses- og resultatoverførselsaftale med tre tyske datterselskaber, hvorved datterselskaberne forpligtede sig til at overføre deres overskud til det tyske moderselskab, mod at det tyske moderselskab forpligtede sig til at udligne datterselskabernes underskud. Efter de tyske skatteretlige regler indebar etablering af et "Organschaft", at de tyske datterselskabers underskud blev henført til moderselskabet, således at selskaberne blev stillet som ved en sambeskatning.
De danske skattemyndigheder havde anset tre beløb, som det tyske moderselskab i henhold til de nævnte aftaler havde overført til de tre datterselskaber til udligning af disses regnskabsmæssige underskud som et skattepligtigt tilskud for datterselskaberne, der ikke var fradragsberettiget som en driftsomkostning for det tyske moderselskab. Denne afgørelse medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i de tyske datterselskaber ved opgørelsen af den danske sambeskatningsoverenskomst.
Højesteret fandt, at de tyske datterselskabers virksomhed i overensstemmelse med den tyske ordning om "Organschaft" ved den danske skatteretlige bedømmelse måtte anses for drevet for det tyske moderselskabs regning. Underskudsudligningsbetalingerne fra det tyske moderselskab til datterselskaberne var under disse omstændigheder skattefri for datterselskaberne.
Højesteret nedsatte herefter det danske moderselskabs skattepligtige sambeskatningsindkomst med udligningsbeløbene, og ændrede dermed landsrettens dom. (Dissens).
H1 Holding A/S (tidligere H1x Holding A/S)
Sagen er behandlet sammen med Højesterets sag 164/2009.
H1.2 GmbH (tidligere H1.2x AG) indgik som anført i landsrettens dom beherskelses- og resultatoverførselsaftaler med hvert af sine tyske datterselskaber efter de tyske regler om Organschaft. H1 Holding A/S har oplyst, at aftalerne er identiske. Af aftalen med H1.2.3 GmbH dateret 19. december 2001 fremgår bl.a. (i dansk oversættelse):
Beherskelses- og resultatoverførselsaftale
1. H1.2x AG Aktiengesellschaft...
i det følgende benævnt "Organträger"
2. H1.2.3 GmbH...
i det følgende benævnt "Organgesellschaft"
Organträger er eneste selskabsdeltager i Organgesellschaft med en indskudskapital på nominelt EURO 100.000,00.
Ledelse, indlemmelse
(1) Organgesellschaft overlader virksomhedens ledelse til Organträger. Organträger er således berettiget til at give direktionen i Organgesellschaft såvel generelle som konkrete instrukser vedrørende ledelsen af selskabet. Organgesellschaft er forpligtet til at efterkomme disse instrukser.
(2) Parterne bekræfter, at Organgesellschaft organisatorisk, økonomisk og finansielt er indlemmet i Organträgers virksomhed og således i det indbyrdes forhold udgør en uselvstændig afdeling af Organträger.
Overførsel af overskud, overtagelse af tab
(1) Organgesellschaft er forpligtet til at overføre hele sit overskud til Organträger. Med undtagelse af oprettelse eller opløsning af reservefond i henhold til stk. (2) - skal der ske overførsel af hele årets overskud.
(5) I henhold til bestemmelserne i § 302 AktG (aktieselskabsloven) er Organträger forpligtet til at udligne ethvert årligt underskud, der opstår i aftalens løbetid, for så vidt sådanne underskud ikke udlignes ved, at der anvendes beløb fra andre reservefonde, som er henlagt i aftalens løbetid.
(1) Denne aftale skal være i kraft for en periode på mindst 5 år; den kan kun opsiges før tid, når særlige grunde taler herfor.
(2) Der foreligger en særlig grund, hvis Organträger afhænder sin andel i Organgesellschaft eller en del heraf til tredjemand.
(3) Denne aftale forlænges automatisk med et år ad gangen, medmindre den opsiges et halvt år før første udløbsdato. Opsigelse skal ske skriftligt til Organträgers direktion.
(4) Aftalen indgås med forbehold af samtykke fra generalforsamlingen i henholdsvis Organgesellschaft og Organträger. De respektive beslutninger skal bekræftes af notar. Aftalen træder i kraft ved indførelse i handelsregisteret for Organgesellschaft og skal - med undtagelse af beherskelsesaftalen i § 1 - være gældende første gang for Organgesellschafts regnskabsår, der startede den 1. januar 2001 og ender den 31. december 2001.
(4) Parterne er forpligtet til at tilpasse denne aftale i overensstemmelse med eventuelle ændringer i det skattemæssige grundlag vedrørende anerkendelse af et "Organschaft".
Ved afgørelse af 14. september 2011 afslog Højesteret H1 Holding A/S´ anmodning om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål om, hvorvidt den danske skattemæssige behandling af resultatudligningsbeløbene er forenelig med etableringsfriheden, jf. nu TEUF artikel 49, jf. artikel 54.
(1) Selskabets direktion skal anmelde indgåelsen og arten af aftalen mellem virksomheden samt navnet på den anden aftalepart til handelsregisteret...
3. Aftalen om overskudsoverførsel skal indgås for mindst fem år og gennemføres under hele gyldighedsperioden...
Der er for Højesteret enighed mellem parterne om, at bestemmelsen indebærer, at når der efter reglerne om Organschaft er indgået en resultatoverførselsaftale, skal datterselskabets (Organgesellschaft) skattepligtige indkomst - uanset om den er positiv eller negativ - henføres (zurechnen) til moderselskabet (Organträger). Beløbene holdes uden for opgørelsen af selskabernes skattepligtige indkomst, således at de hverken indkomstbeskattes hos modtageren eller er fradragsberettigede hos yderen.
Sagen angår opgørelsen af H1 Holding A/S´ sambeskatningsindkomst for indkomståret 2003, nærmere bestemt den skattemæssige behandling efter dansk ret af de resultatudligningsbeløb, som selskabets daværende tyske datterselskab, H1.2 GmbH ("det tyske moderselskab"), havde betalt til tre af sine datterselskaber i henhold til tyske beherskelses- og resultatoverførselsaftaler. Ved disse aftaler var der selskaberne imellem stiftet et såkaldt Organschaft.
Ved afgørelse af 16. maj 2007 forhøjede SKAT sambeskatningsindkomsten med det beløb, der fremgår af den principale påstand, under henvisning til, at resultatudligningsbeløbene hos modtagerselskaberne (de tre tyske datterselskaber) ansås som skattepligtige tilskud, jf. statsskattelovens § 4, mens det betalende selskab (det tyske moderselskab) ikke fik fradragsret efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, om driftsomkostninger.
Afgørelsen om at anse de tyske udligningsbeløb som skattepligtige tilskud uden modstående fradragsret for det tyske moderselskab medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i de tyske datterselskaber ved opgørelsen af den danske sambeskatningsindkomst.
Den skattemæssige virkning af overskudsoverførselsaftalerne og de betalinger, der er sket til datterselskaberne til udligning af underskud, skal bedømmes efter danske skatteregler ved opgørelse af sambeskatningsindkomsten for 2003 for H1 Holding A/S. Bedømmelsen efter danske skatteregler skal ske på grundlag af den retlige kvalifikation efter tysk aktieselskabsret, der således indgår i bedømmelsen som faktum.
Efter tysk aktieselskabsret omfatter begrebet overskudsoverførselsaftaler både aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til den anden part, jf. den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., og aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet påtager sig at drive sin virksomhed for regning af den anden part, jf. bestemmelsens 2. pkt. Ved begge typer af aftaler er den anden part forpligtet til at udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, jf. § 302, stk. 1. Efter tyske skatteretlige regler om Organschaft behandles de to typer af overskudsoverførselsaftaler ens i den forstand, at indkomsten ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske selskabsskattelovs § 14, stk. 1, henføres til den anden part, og således at aktieselskabet ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske erhvervsskattelov § 1, stk. 2, anses for fast driftssted af den anden part. På grundlag af disse oplysninger finder vi, at begge typer af overskudsoverførselsaftaler efter tysk ret må anses som aftaler om, at overskud og underskud af aktieselskabets virksomhed anses for den anden parts overskud og underskud, svarende til at aktieselskabets virksomhed drives for den anden parts regning.
I den foreliggende sag er der i medfør af de selskabsretlige regler om Organschaft indgået overskudsoverførselsaftaler mellem de tre tyske datterselskaber og deres tyske moderselskab, H1.2 GmbH. Overskudsoverførselsaftalerne er af den type, hvor datterselskaberne forpligter sig til at overføre deres overskud til moderselskabet, mod at moderselskabet forpligter sig til at udligne deres underskud.
Vi finder herefter, at de omhandlede tyske datterselskabers virksomhed i overensstemmelse med den tyske lovbestemte ordning om Organschaft, der ikke har en parallel i dansk selskabsret, ved den danske skatteretlige bedømmelse må anses for drevet for det tyske moderselskabs regning, og at underskudsudligningsbetalingerne fra moderselskabet til datterselskaberne under disse omstændigheder ikke er omfattet af statsskattelovens § 4, men er skattefri for datterselskaberne.
Vi stemmer herefter for at tage H1 Holding A/S´ principale påstand til følge.
Vi bemærker, at de aftaler om beherskelse og resultatoverførsel, der er indgået mellem de tre tyske datterselskaber og deres tyske moderselskab, efter vores opfattelse er omfattet af den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., idet der netop ikke er tale om, at datterselskaberne efter aftalerne driver deres virksomhed for moderselskabets regning, jf. herom bestemmelsens 2. pkt.
Selskabernes aftaler om udligning af datterselskabernes årlige underskud og overskud, den (sekundære) hæftelse i forhold til datterselskabernes kreditorer og de øvrige retsvirkninger, som efter tysk selskabsret følger af selskabernes aftaler, kan efter vores opfattelse hverken hver for sig eller samlet føre til, at resultatudligningsbeløbene ikke er en indtægt for datterselskaberne efter statsskattelovens § 4. Der er heller ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at fastslå, at de tyske selskaber i praksis udgjorde og i forhold til omverdenen fremstod som en sådan enhed, at datterselskaberne efter danske skatteregler kunne sidestilles med en filial af eller et fast driftssted for det tyske moderselskab.
Vi finder herefter, at der ikke er grundlag for at anse resultatudligningsbeløbene for ikke at være indtægt for datterselskaberne efter statsskattelovens § 4.
Højesteret tager herefter H1 Holding A/S´ principale påstand til følge.
Sagsomkostningerne for landsret og Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med 1.200.000 kr. og retsafgift med i alt 10.000 kr.
H1 Holding A/S´ skattepligtige sambeskatningsindkomst for indkomståret 2003 nedsættes med 69.771.176 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 1.210.000 kr. til H1 Holding A/S.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil anke dom i Elsam-sagen til Højesteret | Horten
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil anke dom i Elsam-sagen til Højesteret
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har anmodet Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke Vestre Landsret dom til Højesteret.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har torsdag den 21. juni 2018, meddelt, at de ønsker at anke Vestre Landsrets dom vedrørende Elsam A/S' (herefter Elsam) elpriser til Højesteret. I dommen fandt Vestre Landsret – i modsætning til Konkurrencerådet, Konkurrenceankenævnet og Sø- og Handelsretten – frem til, at konkurrencemyndighederne ikke med den fornødne sikkerhed havde bevist, at Elsam havde misbrugt sin dominerende stilling på markedet for engroshandel af el vest for Storebælt. Med andre ord fandt landsretten ikke, at Elsam havde opkrævet urimeligt høje priser på den nordiske elbørs, Nord Pool, i perioden fra 1. januar 2005 til 30. juni 2006.
Allerede tilbage i 2016 anmodede Elsam – med støtte fra Konkurrencerådet - Højesteret, om at realitetsbehandle Sø- og Handelsrettens dom. Højesteret afviste dog dengang, at dommen kunne indbringes for Højesteret som 2. instans. Højesteret fandt ikke på daværende tidspunktet, at sagens afgørelse ville være af principiel karakter og have generel betydning for retsanvendelsen og -udviklingen eller i øvrigt indebære en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
Det forventes, at Procesbevillingsnævnet vil afgøre, hvorvidt Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan anke Vestre Landsrets dom i efteråret 2018.
Overblik over Elsam-sagerne
Den omtalte Elsam-sag, som senest er afgjort ved Vestre Landsret, er ikke den eneste sag som konkurrencemyndighederne har indledt mod Elsam. Der har de senste 15 år verseret tre konkurrencesager mod Elsam. Her er en historisk gennemgang af Elsam-sagerne:
Elsam I: Konkurrencerådet undersøger, om Elsam har misbrugt sin dominerende stilling på markedet for salg af el vest for Storebælt ved at have opkrævet urimeligt høje engrospriser i perioden 2000-2001. Under sagens behandling afgiver Elsam tilsagn om fastsættelsen af fremtidige indmeldelser af bud på den nordiske elbørs, Nord Pool. Konkurrencerådet finder på baggrund af de afgivne tilsagn samt Elsams manglende erfaring med det nyligt liberaliserede marked ikke grundlag for at fortsætte undersøgelserne, hvorfor rådet undlader at træffe afgørelse i sagen.
Fusion: Konkurrencerådet godkender Elsams fusion med NESA A/S på baggrund af en række tilsagn – heriblandt salg af decentrale kraftvarmeværker samt overdragelse af NESAs ejerandele i Elkraft System og transmission til en uafhængig virksomhed.
Elsam II: Konkurrencerådet opsiger tilsagnsaftalen med Elsam indgået i 2003 og træffer afgørelse om, at Elsam i perioden 1. juli 2003 - 31. december 2004 har anvendt en prisstrategi, der indebærer, at Elsam har opnået en pris, der var urimeligt høj, da prisen væsentligt oversteg Elsams omkostninger. Derudover meddeler Konkurrencerådet Elsam et påbud, der fastsætter et prisloft på Elsams fremtidige priser på Nord Pool.
Elsam II: Konkurrenceankenævnet ophæver Konkurrencerådets afgørelse, herunder Konkurrencerådets påbud om prisloft.
Fusion: Europa-Kommissionen godkender Elsams fusion med DONG Energy A/S på baggrund af en række tilsagn, der dog alene vedrører DONG's naturgasaktiviteter.
Elsam III: Konkurrencerådet træffer afgørelse om, at Elsam i perioden 1. januar 2005 – 31. december 2006 har misbrugt en dominerende stilling på markedet for engrossalg af el vest for Storebælt ved at have opkrævet urimeligt høje priser.
Elsam III: Konkurrenceankenævnet stadfæster konkurrencerådets afgørelse for perioden 1. januar 2005 – 30. juni 2006 og ophæver samt hjemviser afgørelsen for perioden 2. halvår af 2006. Elsam indbringer kendelsen for Sø- og Handelsretten.
Erstatningssag: 1106 virksomheder og kommuner rejser med Energi Danmark, OK og Scanenergi i spidsen en erstatningssag mod Elsam ved Sø- og Handelsretten sideløbende med Elsam III. Erstatningssagen afventer en eventuel Højesteretsdom af Elsam III.
Elsam III: Sø- og Handelsretten stadfæster Konkurrenceankenævnets kendelse om, at Elsams prisstrategier på den nordiske elbørs, Nord Pool, medførte urimeligt høje priser. Elsam anmoder Højesteret om, at Sø- og Handelsrettens dom kan behandles ved Højesteret som 2. instans.
Elsam III: Højesteret afviser, at Sø- og Handelsrettens dom kan indbringes for Højesteret som 2. instans. Højesteret finder ikke, at sagens afgørelse vil have principiel karakter samt generel betydning for retsanvendelsen og -udviklingen eller i øvrigt vil indebære en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
Elsam III: Elsam indbringer Sø- og Handelsrettens dom for Vestre Landsret.
Navneskifte: DONG Energy A/S skifter navn til Østed A/S.
Elsam III: Vestre Landsret ophæver Sø- og Handelsrettens dom, da konkurrencemyndighederne ikke med den fornødne sikkerhed har bevist, at Elsam har opkrævet urimeligt høje priser i perioden fra 1. januar 2005 til 30. juni 2006.
Elsam III: Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen anmoder Procesbevillingsnævnet om anketilladelse (3. instansbevilling) til Højesteret.
Se også Hortens gennemgang af Vestre Landsrets afgørelse af 24. maj 2018
Vestre Landsret: Ikke bevist at Elsam overtrådte konkurrenceloven

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret