text:
Kommune frifundet for forskelsbehandling - Højesterets dom 2016
afsagt onsdag den 13. april 2016
Sag 98/2015
Ingeniørforeningen IDA som mandatar for A
(advokat Kim Schioldann)
Biintervenient til støtte for Ikast-Brande Kommune:
I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 29. april 2015.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Henrik Waaben, Lars Hjortnæs og Anne Louise Bormann.
Af specifik helbredsattest af 13. juli 2010 udstedt af As egen læge, hvorfra der er citeret i Sø- og Handelsrettens dom, fremgår forud for det, der er citeret i dommen, af rubrikken ”Sygehistorie og igangværende behandling”:
”Pt. pådrog sig refleksdystrofi i forbindelse med trafikuheld, hvor hun fik en skarpkantet bageplade lige ind mod sin højre arm. Det medførte ovenstående diagnose, som er en
velbeskrevet tilstand, som er ret invaliderende, så længe den er aktiv. Sygdommen kan være invaliderende på det lange sigt, men oftest går det i ro, og mange patienter kan komme tilbage til normal funktion igen efter nogle års aktivitet. Der er desværre ingen behandlingsmulighed, kun lindrende behandling. Symptomerne består i nedsat funktion i ekstremiteten, mest på baggrund af voldsomme smerter og ubehag ved mindste berøring af ekstremiteten. Bare dét at have et stykke stof hen over er umuligt. Pt. er byplanlægger og kan langt hen ad vejen fungere som dette, er dog ikke i stand til at bruge armen til transport, må bruge offentlige transportmidler, hvilket også er arbejdshæmmende i hendes nuværende erhverv. Hun er kraftigt medicineret med antiepileptisk medicin, som har betydelig lindrende effekt, men ikke kan fjerne patientens symptomer.
Derudover har hun en udtrætbarhed og skal gå til en del behandling.
Hendes aktuelle funktionsniveau er nu på ca. 20 timer inkl. transport. Det vil hun være i stand til at gennemføre resten af aktivitetsperioden. Herefter forventer jeg, at hun vil være i stand til at gå betydeligt op i tid, evt. fuldstændig raskmeldes. Det forventer jeg vil ske inden de næste to år er gået.
Jeg mener, at patientens jobtilpasning er optimal, som den er nu. Hun har dog brug for kun 15 timers tilknytning til jobbet pga. transporttiden, for at komme sig og få tid til at gå til den nødvendige fysioterapibehandling.”
Der er afgivet forklaring af Hans Jørgen Laursen, Poul Hvidberg-Hansen og Søren Hemdorff og supplerende forklaring af Karina Kisum Jensen og Marianne Davidsen Galsgaard.
Karina Kisum Jensen har forklaret bl.a., at hun er planchef i Ikast-Brande Kommune og har været det siden 2008. I Ikast-Brande Kommune har man valgt at dele fagområderne op, så man specialiserer sig inden for enten kommuneplanlægning eller lokalplanlægning. Baggrunden er, at det er specialiseret arbejde, så man er nødt til at have nogle med fokus på lokal hhv. kommunalplanlægning. Det er en anderledes måde at gøre det på. Hendes erfaring er, at det er en almindelig måde i mindre kommuner, hvor der ikke er så mange planlæggere. Planlæggere har et tæt samarbejde med projektplanlæggere. Det er vigtigt med kontinuitet.
Forskellen på kommuneplanlægning og lokalplanlægning er stor. En kommuneplan er en 12-årig strategisk plan, som redigeres hvert fjerde år, og som udarbejdes i tæt samarbejde med politikkerne i kommunen og med virksomhederne. Kommuneplanlæggerne arbejder meget med workshops og har mange møder med politikerne i kommunen, især om eftermiddagen og aftenen. Lokalplanlæggerne har typisk flere opgaver, som de løser på samme tid. Hovedparten af arbejdet går med at udarbejde lokalplanerne. Det er ca. 85-90 % af tiden. Lokalplanlæggerne har et meget direkte samarbejde med virksomheder og disses projektledere.
De fem medarbejdere, der er ansat som planlæggere, er alle akademisk uddannede. Kommuneplanlæggerne er arkitektuddannede, og lokalplanlæggerne er ingeniører. De er alle ansat på 37 timer. Det er et krav, at de skal være ansat på 37 timer. Der er mange opgaver, og derfor er der ikke mulighed for mindre end 37 timer. Hun har én gang siden 2008, hvor hun blev chef, modtaget en anmodning om nedsat tid. Det var en, der kom tilbage fra barsel. Hun blev nedsat med 3 timer om ugen. Hun er ikke bekendt med planlæggere på under 37 timer, heller ikke før 2008.
Lokalplanlæggerne har arbejdet med lokalplaner som deres primære opgave. Det er nødvendigt med en høj grad af fleksibilitet og tilgængelighed, fordi lokalplaner laves efter ønske fra virksomheder. I kommunen oplever de tit, at virksomheder har et akut behov for vedtagelse af nye planer, for at deres opgaver kan løses. Derfor skal det tit gå hurtigt. Virksomhederne er ofte ikke opmærksomme på lokalplanlægning. Der er et behov for en løbende dialog med virksomhederne for at udarbejde en lokalplan. Lokalplanlæggerne bliver derfor tovholdere på en lokalplan.
Lokalplanlæggerne sidder med 10-12 planer hen over et år. Lokalplanlæggerne udfører arbejdet med lokalplanerne alene, men er meget afhængige af fagligt input fra de tekniske kollegaer. Lokalplanlæggerne er også tovholdere for de eksterne projektudviklere, som kun skal have én person at gå til i kommunen.
En projektudvikler er typisk en virksomhedsansat eller -ejer. Virksomhederne er oftest utålmodige, og virksomhederne er mange gange allerede klar til at få en byggetilladelse, når de retter henvendelse til kommunen. Byggetilladelse kan først gives, når lokalplanen er udarbejdet. Hvis det tager for lang tid at udarbejde en lokalplan, kan det måske få en virksomhed til at gå til en anden kommune. Går en virksomhed til en anden kommune, vil det betyde, at der mistes arbejdspladser. Virksomhederne har byrådets fokus, da det handler om arbejdspladser og skatteindtægter.
Virksomhederne vurderer Ikast-Brande Kommune godt. Dansk Industri har inden for en femårig periode i fire år vurderet kommunen som nr. ét og som nr. to det sidste år i en undersøgelse om bl.a. kommuners erhvervsvenlighed. Hun hører, at virksomhederne lægger vægt på, at Ikast-Brande Kommune har en høj grad af tilgængelighed. Der er mulighed for at få kontakt og dialog.
Lokalplanprocessen kan tage i gennemsnit ni måneder. Hun var nødt til at tage A af lokalplanlægningen, fordi hun ikke kunne imødekomme de ovenstående krav.
Et lokalplansforløb starter typisk med en henvendelse angående udarbejdelse af et projekt.
Der holdes herefter et møde, hvor der drøftes ønsker og behov, og om projektet er planmæssigt holdbart. Der tages på besigtigelse ude på stedet. Allerede her er udpeget en ansvarlig lokalplanlægger til opgaven. Lokalplanlæggeren har fremefter den direkte kontakt. I samarbejde med projektlederen laves en beskrivelse af projektet om eksempelvis vejadgang, forhold til naboer mv. Beskrivelsen drøftes på møder internt i kommunen. Der kan være eksterne med til disse møder, hvis der er andre interesser, der også skal varetages.
A kunne kun arbejde 20 timer og kun om formiddagen. Det gav udfordringer, da møderne blev tilpasset efter virksomhedernes behov. Det var problematisk, at møderne ikke kunne holdes om eftermiddagen. Den løbende telefoniske kontakt var også et problem, hvis det var kollegaerne, der skulle tage As telefon, fordi de ikke kunne gå i dialog, da de ikke eller kun overfladisk kendte til As lokalplaner. Dette ansvar kan ikke deles. Der kunne være udfordringer i forhold til besigtigelserne. I hvert fald hvis A skulle køre i bil. A kunne ikke skifte gear i en bil.
For den videre del af forløbet gav det udfordringer, når der med jævne mellemrum blev afholdt borgermøder, som afholdes, når borgerne er hjemme sidst på eftermiddagen og først på aftenen. Det var et problem, at det ikke var muligt for A at deltage i den offentlige dialog.
Som led i en offentlig høring, der normalt varer otte uger, er man i kontakt med de berørte parter. Disse ringer typisk og får en dialog og for at give udtryk for deres bekymringer og få afklaret nogle ting. Det er også kutyme, at man tager ud til de berørte parter ude på stedet og får en drøftelse af, hvilken betydning et projekt har. A havde heller ikke mulighed herfor, da sådanne møder typisk lå om eftermiddagen.
Udarbejdelse af en lokalplan strækker sig over mange måneder. I nogle måneder er der en intens dialog, som nødvendiggør tilgængelighed, og det nødvendiggør længere arbejdsdage. Nogle gange bliver kommunen bedt om at køre en lokalplan direkte i byrådet. Det kræver et stort arbejde af planlæggeren at få en sådan lokalplan klar til tiden.
Beslutningen var allerede ved deltidssygemeldingen, at A ikke kunne varetage en lokalplan, og det var A ikke uenig i. Hun har heller ikke hørt, at IDA skulle have været uenig heri. Det var hende, der som leder traf beslutningen.
Det, der var tilbage i stillingen, var ad hoc opgaver, som ikke var underlagt samme tidspres som lokalplanlægning. Det var nogle af disse opgaver, som A varetog og også løste tilfredsstillende. De kunne som udgangspunkt varetages om formiddagen, da de ikke krævede det samme kollegasamarbejde, men dog en dialog med eksempelvis tekniske kollegaer.
A var præget af sin situation, og hun var træt og nok også ked af det. Derfor distancerede hun sig nok fra kollegaerne og kom til at sidde alene med opgaverne.
Det var en udfordring, at A kun var der om formiddagen, da hun skulle i dialog med kollegaer, og kollegaerne havde også brug for at komme i kontakt med hende, eksempelvis hvis en borger var i røret. Det var en udfordring, at arbejdet skulle tilpasses hende.
A kunne kun arbejde med venstre hånd. Arbejdet gik derfor langsommere. A gav også udtryk for, at hun var meget træt, og at hun blev mere og mere træt i løbet af formiddagen, så hun kunne ikke arbejde, som hvis hun var frisk. A havde også brug for at drøfte ikke arbejdsrelaterede ting, fordi hun havde det dårligt. Hun drøftede dette med de nærmeste kollegaer og trak sig fra de mere fjerne, eksempelvis de tekniske kollegaer. Hun holdt også op med at gå til frokost. Derfor var der reelt ikke en arbejdstid på 20 timer, men på 10 timer.
Hvis de andre lokalplanlæggere skulle have taget alle lokalplaner og A alle ad hoc opgaver, ville det have betydet et stort arbejdspres for de to andre. Ad hoc opgaver er de opgaver, som anses for fagligt udviklende. Lokalplanerne er rugbrødsarbejde. Der er behov for at have ad hoc opgaver for at kunne udvikle sig fagligt, men også til at fylde de perioder ud, hvor der er et slip i en lokalplanproces. Det ville gøre stillinger som lokalplanlæggere mindre attraktive, hvis de ikke indeholdt ad hoc opgaver. Det ville medføre, at folk ville søge et andet sted hen.
Kommuneplanarbejdet er noget helt andet end lokalplanarbejdet, og A ville fagligt kunne have løst opgaven, men hun ville have haft vanskeligt ved at arbejde med kommuneplaner, på grund af måden dette arbejde var tilrettelagt.
Ikast-Brande Kommune har besluttet at arbejde ”inddragende”. Det betyder workshops og borgermøder, som ofte ligger sidst på eftermiddagen, om aftenen og om lørdagen. Det var hendes opfattelse, at A ikke ville kunne varetage denne opgave. A havde udtrykkeligt givet udtryk for kun at kunne arbejde om formiddagen.
Det traditionelle tillægsarbejde fylder højst 10 % af kommuneplanarbejdet. Der laves 5 til 10 tillæg om året, som tager en dags arbejde. Det svinger lidt med hensyn til kompleksiteten.
I forbindelse med beslutningen om at opsige A konsulterede hun direktør Hans Jørgen Laursen. Hun har haft en dialog gennem hele forløbet med ham og den øvrige ledelse. De drøftede personalet, og hvad der kunne gøres for A.
De drøftede rigtig mange ting. Eksempelvis om der var andre, som på ”teknisk område” kunne supplere. Det var ikke muligt, da A havde en byplanlægningsuddannelse. Hun er civilingeniør med speciale i byplanlægning. De overvejede, om hun kunne sidde et andet sted, men det var ikke muligt med hendes specialisering. Der var ingen sammenlignelige fagområder. De konkluderede, at det ikke var muligt at have hende på 20 timer.
De overvejede at ansætte en anden planlægger på 20 timer, men stillingen ville ikke kunne deles op, for så ville den anden medarbejder sidde der om eftermiddagen, og tilgængeligheden ville derfor alligevel ikke være til stede. Også hvis vedkommende i stedet skulle have været der om formiddagen, ville det ikke løse problemet. Det var ikke en overvejelse, de havde haft, om begge skulle være der om formiddagen, det ville måske kunne have ladet sig gøre. Det afgørende var, at man havde vanskeligt ved at løse opgaven med en halvtidsstilling. Der var også et pladsmæssigt problem, men det ville nok kunne løses.
Der er ikke mange, der søger stillinger i Ikast-Brande Kommune, og dem, der er, kommer langvejs fra. De troede ikke på, at det kunne fungere. Det var kontinuiteten, der var afgørende.
Hans Jørgen Laursen har forklaret bl.a., at han er direktør for Teknisk Område i Ikast-Brande Kommune.
A er uddannet civilingeniør med speciale i byplanlægning. Kun i planafdelingen er der medarbejdere med denne kompetence. Organisationen er meget specialiseret, og medarbejderne er kompetencemæssigt matchet.
Planmedarbejderne er specialiserede. Det er ikke muligt at flytte rundt på folk, da man bliver ansat til målrettet at løse opgaver i et bestemt team.
Ikast-Brande Kommune lægger vægt på at være en erhvervsvenlig kommune. Det er ikke en bosætningskommune, men de lever af erhverv og produktion; eksempelvis inden for Energi, Tekstil, Landbrug og Formidling af fødevarer. De er begunstiget af mange store virksomheder med mange ansatte, herunder Siemens og nogle lige derunder størrelsesmæssigt. Derfor er det vigtigt for byrådet, at der er fokus på erhvervslivet, og dermed er det også vigtigt for dem. Det er vigtigt at skabe disse rammer, da det er afgørende for velfærd og vækst. I dette område af Danmark skal man kæmpe for at tiltrække virksomheder og arbejdspladser. De kommer ikke af sig selv.
Kravene til medarbejderne afspejler kravene generelt i kommunen. Medarbejderne skal være tilgængelige og give en kompetent sagsbehandling, og at man skal være hurtig til at give svar og løse opgaver.
Han mener, det er en nødvendighed med 37 timer i forhold til tilgængeligheden. Virksomhederne får en kontaktperson med ansvar for deres opgave. De har helhedssagsbehandling. Den enkelte sagsbehandler har ansvar for opgaverne fra A til Z og disses løsning. Lokalplanlæggerne er således ansvarlige for alle dele i processen.
Tempo betyder også meget. Hvis der var deltidsansatte, er det klart, at løsningen af en opgave ville tage længere tid, fordi en deltidsansat kun ville kunne arbejde med en opgave en halv dag ad gangen. Det er ikke rimeligt for virksomhederne, at det vil tage længere tid, og det er derfor ikke politisk acceptabelt. Der bliver fulgt op på det i kommunen.
Han blev involveret i As forløb fra dag ét qua ledelsesstrukturen i Ikast-Brande Kommune, hvor de har en tæt dialog. Han er fra start af blevet kontinuerligt informeret af Karina Kisum Jensen ved statusmøder hver 14. dag. Han har hele tiden været orienteret og har drøftet sagen med Karina Kisum Jensen. Han er som overordnet chef sparringspartner for Karina Kisum Jensen.
Efter sommerferien 2010 havde de en mere konkret drøftelse af, hvad der skulle ske. Overordnet drøftede de, hvad de kunne gøre. De var underlagt, at de skulle kunne løse opgaverne. Der var ikke en slutperiode for As situation på under to år. Derfor mente de, efter en efter hans mening relativ lang periode, at de skulle finde en varig løsning, og derfor mente de, at A skulle opsiges. De blev også presset af de andre medarbejdere, der løste As opgaver.
Forslaget fra A og IDA var, at man delte stillingen op. Det vurderede de ikke, var en holdbar løsning af de ovennævnte grunde. To halvtidsmedarbejdere ville ikke kunne løse opgaverne efter Ikast-Brande kommunes retningslinjer om tilgængelighed og hurtig sagsbehandling. Det giver ikke mening at have en medarbejder om formiddagen og en om eftermiddagen. Man kunne ikke få to deltidsansatte til at varetage lokalplanarbejdet i fællesskab på grund af hensynet til dialogen med virksomhederne, men også af hensyn til den interne dialog i afdelingerne. Der skal sagsbehandleren være til stede. Han har svært ved at forestille sig, at man om formiddagen skulle kontakte den ene og om eftermiddagen den anden. Det ville være ineffektivt. To om samme lokalplan ville forudsætte en større tilstedeværelse. Man ville da skulle ansætte en anden til andre opgaver.
Det, der gør, at det tager længere tid, er, at de har ”helhedssagsbehandling” i Ikast-Brande Kommune. Derfor arbejdes der for at lave en lokalplan så hurtigt som muligt. Tidsplanen afhænger af typen af lokalplan. Der er et politisk krav om en hurtig sagsbehandling. Det betyder, at medarbejderne skal arbejde hurtigt.
En lokalplan varierer meget tidsmæssigt alt efter typen, men tager det eksempelvis 40 timer, vil den være færdig efter 1-2 uger, og sagsbehandlingstiden er så afhængig af de timer, der er til rådighed for medarbejderen. Man kan ikke komprimere antallet af timer. Man kan arbejde med flere lokalplaner på en gang, når der eksempelvis er stilstand i de andre. Således arbejdes der kun på en lokalplan i de intense perioder, som eksempelvis er i opstartsperioden.
De kunne ikke finde alternative opgaver at placere hos A, som kunne aflaste de andre tilsvarende. Derfor ville de have skullet etablere en ny stilling, og det var der ikke økonomisk ramme til. De gjorde sig også overvejelser om at overføre A til andre afdelinger. De undersøgte alle muligheder. Men der var ikke andre stillinger i andre afdelinger, som A havde kompetence til. Der var ikke brug for As specialistfunktion i andre afdelinger.
Afdelingens økonomiske situation er anspændt. De har lavet en plan, hvor de fra 2012-2018 skal reducere den administrative organisation med 20 %. Det betyder, at de skal arbejde effektivt, og de skal hele tiden tænke på, hvordan de skal løse opgaverne. De skal være innovative. Der er ikke råd til at opnormere. Tværtimod.
I 2010 var det den samme situation, der var bare ikke lavet en plan for det. Siden 2007 har de været udsat for reduktion i økonomien. I 2010 skulle de reducere budgettet med 130.000.000 kr. Derfor var det ikke muligt at opnormere. De blev også reduceret i 2010 på det tekniske område. Årsagen til de løbende reduktioner er den generelle situation i alle kommuner.
Marianne Davidsen Galsgaard har forklaret bl.a., at der er ca. 44.000 borgere i Thisted Kommune. I Ikast-Brande Kommune er der 48.000.
Ved udarbejdelse af lokalplaner i Thisted Kommune, er der en medarbejder, der er tovholder. Derudover er der kvalitetskontrol af de andre planlæggere. En lokalplanlægger arbejder selvstændigt med en lokalplan.
Fordelen ved, at kun én medarbejder arbejder med en lokalplan er, at vedkommende da kender lokalplanen og har kontakten til bygherren. Der er også den fordel, at hun som chef kun skal tale med en medarbejder om en lokalplan. Hvis en medarbejder bliver syg, skal de andre sætte sig ind i vedkommendes lokalplaner, og det giver mere ekstraarbejde.
En 20 timers stilling vil medføre, at man i afdelingen ville skulle afvente, at vedkommende medarbejder er der for at svare på spørgsmål mv., og det vil give forsinkelser hele vejen igennem planprocessen. Hvis man ikke kan få fat i medarbejderen, er der eksempelvis en anden medarbejder, der skal sætte sig ind i lokalplanen. Det vil være hendes vurdering, at det ville tage længere tid og medføre flere ressourcer, også for hende som chef, da hun så ville skulle svare på spørgsmål. Hun har ikke ressourcer til, at der er flere planlæggere, der samarbejder om en lokalplan.
Man bliver bedre til de opgaver, man sidder meget med, men omvendt bliver planlæggerstillingerne mere interessante, hvis spændvidden af opgaverne er brede. Derfor vil det gøre planlæggerstillingerne mindre interessante, såfremt ad hoc opgaverne blev placeret hos én medarbejder. Afdelingen ville blive mere sårbar over for fravær, hvis nogle medarbejdere sad med planlæggeropgaver og andre med ad hoc opgaver.
Hun har stadig kun fuldtidsansatte i sin afdeling. Den ”halve” medarbejder, som hun forklarede om for Sø- og Handelsretten, arbejder også med landzoneplanlægning. Hun ser landzoneadministration som en del af landsplanlægningen. Den ”delte” medarbejder arbejder primært med lokalplaner, kommuneplantillæg og med landzonetilladelser. Medarbejderen planlægger sit arbejde efter opgaverne og sidder fysisk og organisatorisk i hendes afdeling. Den ”halve” medarbejder har mulighed for at dedikere 37 timer til Planafdelingen, hvis der er behov herfor, og hun koordinerer sin tid med en medarbejder, der arbejder fuldtids med landzoneadministration.
Poul Hvidberg-Hansen har forklaret bl.a., at han er afdelingsleder for Plan og Byggeri i Odsherred Kommune.
Han har været formand for planfaggruppen KTC (Kommunal Teknisk Chefforening), som er en professionel forening af planchefer for hele landet. Det er en aflægger af Danske Planchefer, hvor han også sidder i bestyrelsen (næstformand). Han er netop ophørt som formand for planfaggruppen, som han har bestridt i to år. Han er stadig menigt medlem af planfaggruppen.
Når der fra statens side kommer lovforslag inden for planloven, varetager planfaggruppen
høringssvarene til den del, der relaterer sig til planområdet. Han har samlet op på gruppens høringssvar og uddraget essensen og sendt denne til Kommunernes Landsforening. Han har en løbende dialog med Kommunernes Landsforening.
Han har som formand for plangruppen været en gennemgående figur, og han har fået et indblik i, hvordan der arbejdes i 45 kommuner, og han har et rimeligt kendskab til planafdelinger i kommuner. De har haft en meget faglig levende debat i plangruppen, da der sker meget på planområdet. Herunder om det krydspres, der er i kommunerne mellem eksempelvis det HR og personalemæssige og det faglige.
Det er hans generelle indtryk, at planafdelingerne i kommunerne er presset ressourcemæssigt i forhold til krydspresset. Det skyldes flere ting. Planområdet er et område med store økonomiske og udviklingsmæssige interesser, der stiller krav til den kommunale administration. Her betyder tidsfaktoren utrolig meget. Tidsfaktoren er i det hele taget meget afgørende på planområdet i kommunernes konkurrence indbyrdes og i forhold til den vækstdagsorden, som for langt de fleste kommuner er meget aktuel.
Meget konkret er der pres på at få kørt lokalplaner igennem. I Odsherred Kommune har de enkelte gange skullet køre en lokalplanproces igennem på 14 dage. Når de har møder med developere, er det første, der ofte spørges til, hvornår planen kan være klar. De er derfor nødt til hele tiden at justere deres arbejdsplanlægning. Den måde, de gør det på i Odsherred Kommune, er at have et fast-track for lokalplaner, der skal laves med kort varsel.
De ansatte planlæggere er alle på fuld tid. Det er en bevidst beslutning. Det er nødvendigt, fordi det kræver en fysisk tilstedeværelse på arbejdspladsen. Og arbejdsmængden er så stor, at der er behov for kontinuitet og for at kunne skrue op for arbejdstiden. I 2015 har de eksempelvis haft et ekstraordinært stort lokalplanpres, og de har haft brug for aftaler om overarbejde. Det var dog kun i et enkeltstående tilfælde. De opererer normalt ikke med overarbejdsaftaler, men medarbejdere har tit overarbejde, som kræver, at de kan flexe med deres arbejdstid, så medarbejderne arbejder mere den ene uge og mindre den anden. De har enkelte gange måttet betale sig fra det.
Hvis man forestiller sig to halvtidsstillinger, vil han vurdere, at nytteværdien ville være nedbragt betragteligt, fordi han som leder ikke ville kunne få fat på de pågældende medarbejdere, når han har brug for dem, og hans umiddelbare vurdering er, at to halvtidsansatte vil medføre en 70 % arbejdskapacitet sammenlignet med en fuldtidsstilling på 100 %.
Det er en bestemt medarbejder, der sidder med en lokalplan. Det er det mest normale. Det er fordi en lokalplan er et kompliceret dokument med masser af faldgruber. Der er mange tråde at holde rede på. Det er det bedste, at det er den samme, der har at gøre med en lokalplan. De få gange, hvor nogle har måttet overtage en lokalplan, har det udmøntet sig i fejl.
Han mener ikke, at en medarbejder vil kunne sidde med kun ad hoc opgaver. Medarbejderne indgår i en pulje. Nogle uger er mere arbejdsintensive end andre. Jo flere halvtidsmedarbejdere, jo mere ville kommunen blive forhindret i at udføre sine opgaver. Mange ad hoc opgaver skal løses her og nu. Det ville give et mere stift system i forhold til den dynamiske hverdag. Det er nemmere at have en deltidsansat i en større kommune. Et af problemerne ved en halvtidsansat er, at man mister beredskab.
Søren Hemdorff har forklaret bl.a., at han er planchef i Holstebro Kommune. Han har A ansat hos sig. Han er uddannet arkitekt i 1987, hvorefter han kom til Holstebro som planarkitekt, inden han blev planchef. Inden sammenlægningen var han teknisk direktør i fire år. Han valgte derefter at gå tilbage til planområdet. Samlet set har han været planchef i 15-17 år.
Holstebro Kommune har ca. 58.000 indbyggere. Bortset fra de 10.000 indbyggeres forskel er det nogenlunde samme størrelse som Ikast-Brande kommune.
Planafdelingen omfatter planlægning inden for lokalplanlægning, kommuneplanlægning og projektudvikling. Der er mere og mere projektudvikling. Miljø og Byggeri er organiseret i andre afdelinger. Der er ingen myndighedsudøvelse.
Han har 11 medarbejdere. Der er to medarbejdere, der sidder med vindmøller. To medarbejdere sidder med kommuneplanlægning. To projektmedarbejdere sidder med ”Det gamle slagteri”. Resten sidder med lokalplanlægning. Der er en HK’er ansat, som holder styr på de andre i forhold til mødeplanlægning. Det er en blanding af arkitekter og civilingeniører med Urban Planning som speciale.
Arbejdet er meget mikset. Det er ikke sådan, at der er medarbejdere, der kun sidder med lokalplaner og andre med udviklingsopgaver. Alle har både lokalplaner og udviklingsopgaver. Landzoneplanlægning indgår ikke. De laver åben landsplanlægning, men kun i relation til kommuneplaner.
I øjeblikket er de i gang med 10-12 lokalplaner. De er fordelt, så ikke alle har en lokalplan, fordi de er på andre opgaver. Han mener, at man kan have gang i 2-4 lokalplaner på en gang alt efter den enkelte lokalplan, og hvor meget det presser på for at få dem igennem.
I en offentlighedsfase sidder man ikke og venter på at få en ny opgave, så der er nogle forskydninger. Der er også nogle, der sidder med en enkelt men meget stor lokalplan.
Det er den samme medarbejder, der følger en lokalplan fra start til slut. Det er en planlægningsarkitekt, der er projektleder igennem hele planlægningsfasen, hvor det så efterfølgende går over til at være en ny opgave ved anlægsopgaven, hvor medarbejderen går over og er med som almindelig projektarbejder.
Opgaverne er organiseret sådan både af hensyn til effektivitet og kvalitet. Det er ikke ligegyldigt, hvem der får hvilke opgaver. Han fordeler opgaverne mellem medarbejderne. Hans kriterier er, at han kender sine medarbejdere og deres faglighed godt. Han ved, at det selvfølgelig er et spørgsmål om at være sikker på, hvem der kan klare den pågældende opgave, men også at en medarbejder skal have en udfordring. Han giver eksempelvis vigtige erhvervsorienterede planer til erfarne medarbejdere. Ved nogle opgaver er der brug for, at folk er rimelig selvkørende. Derfor kræver det, at en medarbejder til en krævende opgave er kompetent, både i forhold til bygherrer og politikere. Det er en tung opgave.
De har fokus på erhvervslivet, og på at Holstebro Kommune skal være en attraktiv kommune. De har en dialog med erhvervslivet. De tænker også på dette i forhold til sagsbehandlingstider. Der kan ske omfordeling i rækkefølgen af opgaver, og de har en politisk accept af, at der kan skydes projekter ind.
Jobcenteret kontaktede ham i efteråret 2012 og spurgte, om A kunne komme i virksomhedspraktik. Han lavede en aftale med jobcenteret efter at have snakket med A. Aftalen løb fra 12. november 2012 til 15. februar 2013. Det gik fint. De tog en ny periode efterfølgende, da Jobcenteret ville se, om A kunne tage mere end ni timer. Hun blev sat op til 20 timer. Det gik ikke godt. Hun kom ned på 12 timer, som hun er ansat på nu.
Han tilbød A et job, da Jobkonsulenten spurgte, om han kunne etablere et job til A. Det var oppe i chefgruppen, og man fandt, at det var en god idé. Han tilbød A et 12 timers job, da dette blev anbefalet af smerteklinikken, og da han kunne skaffe lønkroner til dette.
De har en lønramme, som de skal afholde omkostningerne indenfor. De foretager prioriteringer af omkostninger. Den omkostning, der var til at ansætte A, blev skabt ved en omprioritering. Det var ekstra 12 timer, der blev skabt. Det var en normal ansættelse på almindelige vilkår fra lønkonto 6. Han fik tilført 12 timer ekstra om ugen, da A blev ansat i et flexjob, og A er nu en del af hans normering.
A arbejder med lokalplaner og med layoutarbejde, da hun også selv tager initiativer, og hun havde nogle konkrete forslag til, hvordan man kunne lave noget om. I 2014 havde hun derfor ansvaret for en arkitekturpris, som uddeles til god arkitektur en gang om året. Hun har i hvert fald lavet syv lokalplaner, siden hun blev ansat, og i denne periode har hun også været på barsel i syv måneder. Lokalplanen, som hun arbejdede på inden sin barsel, er hun startet op på igen.
Planlægningen af As arbejde er meget fleksibel over for bygherrer. Hun arbejder tre timer, mandag, tirsdag, torsdag og fredag formiddag. Ved aftenmøder, eller når A ikke er der, tilrettelægges As arbejdstid efter det. Så kan hun være væk torsdag morgen i stedet. Han har ikke oplevet, at det har haft negativ indflydelse på bygherrer.
A får ikke de store og komplekse lokalplaner, som skal løses her og nu, men der er også andre lokalplaner og andre ting, som skal løses og justeres. Det har de kunnet løse. A har ikke haft nogen opgaver i forhold til developerere, fordi hendes opgaver ikke har indeholdt disse. Han vil ikke afvise, at det kan være et problem, men det har ikke været et issue, fordi han har tilrettelagt As arbejde.
Hun har haft ansvaret for lokalplanen for et tidligere stort fjerkræslagteri. Hvis A ikke er der, er han ikke længere væk, end at han kan ringes op.
Ved møder bliver det nævnt, at man altid kan få fat på A på de tidspunkter, hvor hun er der. Hun holder også møder uden for huset. Hun har taget toget til Ulfsborg. De nødvendige møder deltager han i, det gør han også for de andre medarbejdere. Det er også muligt at tage taxa.
Det tager ikke nødvendigvis længere tid at udarbejde en lokalplan for en deltidsansat, fordi opgaverne er fordelt derefter, og fordi opgaverne er fornuftigt forskudt. Det tager stort set samme tid.
Han har en vindmøllemedarbejder, der er ansat på 32 timer. Hvis han kunne overtale sine chefer til flere lønkroner til planafdelingen, ville han gerne omsætte dem til deltidsmedarbejdere. Han har aldrig efterspurgt medarbejdere på deltid. Han har på et tidspunkt efterspurgt en medarbejder på 32 timer. Hertil fik han mange henvendelser.
Han ville være åben over for medarbejdere, der spurgte, om de kunne komme på deltid. Hvis en fuldtidsmedarbejder opsiger sit job, har han en interesse i at erstatte en sådan medarbejder med en fuldtidsansat. Det er fordi, de har en opgaveportefølje, der afspejles heri. Der vil han ikke ansætte eksempelvis en 20 + 17 timer medarbejder. Det giver ikke mening. Omkostningerne vil blive for store, da der ville skulle investeres i ekstra skriveborde mv.
Fleksibiliteten ligger i, at fuldtidsmedarbejderen er der flere timer, og dermed også løser flere opgaver end en deltidsansat.
A får ikke opgaver, hvor der er et stort tidspres, og hvor der er mange timer i det inden for kort tid, eller hvor kompleksiteten er af en art, som man ikke kan sætte sig ind i på kort tid. De opgaver, som A løser, er opgaver, der i størrelse og i tidsperspektiv passer til en stilling på 12 timer. Det vil sige, at de andre medarbejdere ikke har disse opgaver.
Holstebro ligger måske på en 20. plads i Dansk Industris undersøgelse. De har ligget nr. ét hos Dansk Byggeri. Virksomhederne lægger vægt på, at de er en troværdig part, der overholder deres aftaler. Det at levere hurtigt er ikke nødvendigvis vigtigt. De skal levere den rigtige vare.
Holstebro Kommune har et sæt værdiregler i forhold til at hjælpe folk ind på arbejdet. Han kunne se, at han kunne have noget ud af det, men at A også kunne få en hverdag, hvor hun kunne bruge sin faglighed. Så hvis han kunne bruge det, og det tilførte 12 timers arbejde, så var det fint med chefgruppen. Ressourcer kan de altid bruge. Det er ikke fordi opgaverne mangler.
Han er godt tilfreds med As ansættelse.
Sagens hovedspørgsmål er, om A var handicappet, da hun blev opsagt af Ikast-Brande Kommune, og om kommunen i givet fald har opfyldt sin pligt efter forskelsbehandlingslovens § 2 a til at træffe foranstaltninger, der var hensigtsmæssige for at give hende adgang til fortsat beskæftigelse.
Som det fremgår af Højesterets dom af 23. juni 2015 (UfR 2015.3301), omfatter begrebet handicap i forskelsbehandlingsloven en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed.
Der er enighed om, at A som følge af sygdommen refleksdystrofi havde en funktionsbegrænsning som omfattet af forskelsbehandlingsloven, men kommunen har gjort gældende, at begrænsningen på opsigelsestidspunktet ikke var af lang varighed.
As sygdom skyldtes en trafikulykke i arbejdstiden den 25. maj 2009. Hun blev deltidssygemeldt i august eller september 2009 og var deltidssygemeldt frem til opsigelsen i november 2010. Højesteret finder på baggrund af de lægelige oplysninger, at der heller ikke var udsigt til, at hun snart ville være i stand til at arbejde på fuld tid. Hendes funktionsbegrænsning som følge af sygdommen fremstod således på opsigelsestidspunktet i november 2010 som værende af lang varighed.
Højesteret tiltræder derfor, at A på opsigelsestidspunktet var omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb.
Ved EU-Domstolens dom af 11. april 2013 i de forenede sager C-335/11 og C-337/11 er det i præmis 55 fastslået, at også nedsættelse af arbejdstiden kan udgøre en tilpasningsforanstaltning.
Som fastslået i Højesterets dom af 11. august 2015 (UfR 2015.3827) har en arbejdsgiver pligt til at undersøge og eventuelt afprøve mulige, hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger, når arbejdsgiveren er eller bør være bekendt med en arbejdstagers handicap og heraf følgende behov for tilpasningsforanstaltninger.
Kommunen var bekendt med, at As deltidssygemelding skyldtes sygdommen refleksdystrofi, og at sygdommen medførte, at hun kun kunne arbejde på nedsat tid. Kommunen var endvidere bekendt med lægeerklæringen af 13. juli 2010, hvoraf det fremgår, at der ikke var udsigt til, at hun snart ville kunne arbejde på fuld tid. Højesteret tiltræder derfor, at kommunen vidste eller burde vide, at hun var handicappet.
A og hendes fagforeningsrepræsentant foreslog, at hendes fuldtidsstilling blev ændret til en deltidsstilling på 20 timer om ugen.
Af referatet af afklaringsmødet den 4. november 2010 fremgår, at arbejdspresset i de knapt 1½ år, hvor A havde været på nedsat tid, havde været urimeligt stort for de to andre byplanlæggere i teamet. Højesteret lægger på denne baggrund og efter forklaringerne fra planchef Karina Kisum Jensen og direktør for Teknisk Område Hans Jørgen Laursen til grund, at opgaverne med udarbejdelse af lokalplaner ikke kunne løses af de to fuldtidsansatte byplanlæggere samt A på nedsat tid, men at det ville være nødvendigt at tilføre yderligere ressourcer til afdelingen.
Højesteret finder, at det ikke ligger inden for kommunens tilpasningsforpligtelse at opnormere bemandingen ved at ansætte en yderligere byplanlægger på fuld tid. Efter Karina Kisum Jensens forklaring må det lægges til grund, at det blev overvejet, om medarbejdere i andre afdelinger kunne dække de manglende timer i planafdelingen, men at dette ikke var muligt, fordi arbejdet er for specialiseret. Det må endvidere efter hendes forklaring lægges til grund, at det blev overvejet at overføre A til en anden stilling i kommunen, men at der ikke var brug for hendes specialistfunktion i andre afdelinger.
Den eneste tilbageværende mulighed har således været at opdele As stilling i to stillinger, således at hun arbejdede 20 timer om ugen, og en anden byplanlægger blev ansat til de resterende 17 timer om ugen.
Kommunen har oplyst, at arbejdet som byplanlægger er højt specialiseret og kræver en videregående uddannelse. Arbejdet i planafdelingen er tilrettelagt således, at alle medarbejdere, herunder de tre byplanlæggere, arbejder på fuld tid som følge af de særlige driftsmæssige forhold i denne afdeling, herunder de særlige krav, der stilles til højt serviceniveau i forhold til borgere og virksomheder. Fuldtidsansættelse er nødvendig for at sikre kontinuitet i arbejdet med lokalplanerne, hvor den samme sagsbehandler har ansvaret for alle led i processen. Fuldtidsansættelse er endvidere nødvendig for at kunne leve op til kommunens krav om tilgængelighed i forhold til borgere og virksomheder og for at sikre fleksibilitet ved tilrettelæggelsen af møder og borgerhøringer, når borgerne har fri. To halvtidsmedarbejdere, der skulle samarbejde om en lokalplan, ville være mindre effektive end en fuldtidsmedarbejder, og en opdeling af en fuldtidsstilling ville føre til et forringet serviceniveau for borgere og erhvervsliv. At kommunens planafdeling er lille med kun tre byplanlæggere gør det endvidere vanskeligt at friholde en medarbejder fra arbejde med hastende eller komplekse lokalplaner.
Højesteret finder, at kommunens tilrettelæggelse af arbejdet i planafdelingen hviler på saglige hensyn, og finder ikke grundlag for at anfægte kommunens vurdering af, at det ikke var muligt at tilbyde A en deltidsstilling på 20 timer om ugen og samtidig leve op til kommunens mål med hensyn til serviceniveau over for borgere og virksomheder.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at kommunen ikke havde pligt til at tilbyde A den deltidsstilling, som hun havde anmodet om. Kommunen har således ikke tilsidesat sin forpligtelse efter forskelsbehandlingslovens § 2 a. Opsigelsen af hende, der var begrundet i hendes langvarige og fortsatte sygefravær, var derfor ikke i strid med forskelsbehandlingsloven.
Det kan ikke føre til et andet resultat, at A i sin nuværende stilling arbejder med byplanlægning 12 timer om ugen i Holstebro Kommune. Det fremgår således af planchef Søren Hemdorffs forklaring, at planafdelingen blev tilført 12 ekstra timer om ugen, da hun blev ansat i fleksjob, og at hun bliver friholdt for opgaver, der er komplekse, eller hvor der er stort tidspres.
Højesteret frifinder herefter Ikast-Brande Kommune.
I sagsomkostninger for Sø- og Handelsretten og Højesteret skal Ingeniørforeningen IDA betale 138.453,45 kr. til Ikast-Brande Kommune. Heraf udgør 125.000 kr. dækning af udgifter til advokat, 7.740 kr. udgifter til retsafgift for Højesteret og 5.713,45 kr. udgifter til vidner.
Ikast-Brande Kommune frifindes.
I sagsomkostninger for Sø- og Handelsretten og Højesteret skal Ingeniørforeningen IDA som mandatar for A betale 138.453,45 kr. til Ikast-Brande Kommune.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Den fartglade hotelkarl – U.1964.806H
Højesterets dom i sag 244/1963. Refereret af andre i U.1964.806H.
Dom afsagt af Højesteret med 11 dommere.
Dissens: Dissens med dommerstemmerne 7-4 om, hvorvidt ansvaret skulle begrænses eller bortfalde i medfør af den dagældende bestemmelse i forsikringsaftalelovens § 25, stk. 1, 2. pkt.
Tema: Erstatningsret, ansvar for motorkøretøjer, principalansvar, regres.
En hotelgæst havde overladt tændingsnøglen til sin bil til en hotelkarl, så denne kunne køre bilen i hotellets garage og køre den frem næste dag. Hotelkarlen, der ikke havde erhvervet kørekort, valgte dog at køre en tur i bilen, hvorunder han ved et sammenstød forvoldte skade på hotelgæstens bil og på en fremmed bil. Forsikringsselskabet, hvori hotelgæstens bil var ansvars- og kaskoforsikret, dækkede begge skader og gjorde efterfølgende regres gældende mod hotelejeren. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke kunne ifalde ansvar efter Danske Lov 3-19-2 for den skade, der blev påført den fremmede bil, hvorimod hotelejeren blev ansvarlig for skaden på hotelgæstens bil i henhold til DL 3-19-2, da bilen havde været i hotellets varetægt.
I dansk ret gælder den almindelige regel, at en arbejdsgiver hæfter for det erstatningsansvar, som hans arbejdstager måtte pådrage sig for culpøse, skadegørende handlinger forårsaget under udførelsen af sit hverv for arbejdsgiveren. Dette princip om principalansvar er lovfæstet i Danske Lov 3-19-2. Principalansvaret er en ansvarsskærpelse i forhold til det almindelige culpaansvar, da arbejdsgiveren ifalder ansvar for sine ansattes culpøse skadegørende handlinger inden for arbejdstiden, uanset om arbejdsgiveren selv har handlet uagtsomt eller ej.
Principalansvaret efter DL 3-19-2 finder anvendelse både i og uden for kontraktforhold, men ansvaret har ikke samme rækkevidde. Uden for kontraktforhold hæfter arbejdsgiveren ikke for arbejdstagerens skadegørende handlinger, hvis der er tale om en hel usædvanlig (abnorm) adfærd. Dette illustreres bl.a. af dommen U 1964.806 H.
I afgørelsen fandt Højesteret, at hotelejeren efter DL 3-19-2 var ansvarlig for skaderne, som hotelkarlen påførte hotelgæstens bil, da der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret en forvaringskontrakt (ansvar i kontraktforhold). Hotelejeren var derimod ikke ansvarlig for den skade, som hotelkarlen påførte den fremmede bil ved påkørslen (ansvar uden for kontraktforhold).
På baggrund af denne afgørelse samt afgørelserne U 1953.69 H og U 1955.517 H kan retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte forvolder under kørsel med gæsters køretøjer, beskrives på følgende måde:
Hvis kørslen sker på hotelgæstens anmodning er hotelejeren ansvarlig for skader på gæstens køretøj i medfør af principalansvaret i kontraktforhold, jf. DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er gæsten, og ikke hotelejeren, derimod ansvarlig efter reglen i færdselslovens § 101, stk. 1, jf. § 104, stk. 1.
Hvis kørslen derimod foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet. I nærværende sag var det derfor hotelkarlen, der endeligt måtte bære ansvaret for skaden på det fremmede køretøj, men Højesteret kunne ikke gøre hotelkarlen ansvarlig, da hotelkarlen ikke var indstævnt i sagen.
For en mere uddybende gennemgang af afgørelsen og dens problemstillinger kan man med fordel læse artiklen ”En dom om motorforsikringens regres og om forholdet mellem ansvar i og uden for kontrakt” af P. Spleth trykt i U 1965B.17.
I dommen trykt i U 1964.806 H behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt en hotelejer kunne gøres ansvarlig efter Danske Lov 3-19-2 for de skader, som en hotelkarl, der ikke havde kørekort, havde påført en hotelgæsts bil og en tredjemands bil ved sin uberettigede kørsel i gæstens bil.
Højesteret fandt, at der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret et forvaringsforhold (ansvar i kontraktforhold), hvorfor hotelejeren ifaldt ansvar efter DL 3-19-2's regel om principalansvar i kontraktforhold. Hotelejeren ifaldt derimod ikke ansvar for den skade, som hotelkarlen påførte tredjemands bil ved påkørslen, da der var tale om et ansvar uden for kontraktforhold. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke skulle bære ansvaret for hotelkarlens abnorme handling.
Retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte måtte forvolde under kørsel med gæsters køretøjer, kan derfor opsummeres på følgende måde:
Hvis kørslen til gengæld foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2, men ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Det kan også være en gave at lade et krav forældes - og så kan det omstødes - DAHL Advokatfirma
Højesteret har den 2. februar 2017 afsagt en dom om en noget anderledes situation i relation til omstødelse af gave.
En person, A, som havde drevet en personlig ejet virksomhed, blev erklæret konkurs i 2014.
Ved sine undersøgelser konstaterede kurator i konkursboet, at A i 2009 og i 2010 havde udstedt nogle fakturaer til B for vareleverancer. Da konkursen indtrådte, var de to fakturaer forældede som følge af de almindelige regler i forældelsesloven.
I Højesteret blev det lagt til grund, at A og B var nærstående, idet A, da leverancerne til B fandt sted, boede sammen med B’s mor, og de blev senere gift.
A’s konkursbo rejste omstødelsessag mod B ud fra det synspunkt, at A ”bevidst” havde undladt at forfølge sine krav i henhold til fakturaerne og således ”bevidst” havde ladet fakturaerne blive forældede. Konkursboet gjorde gældende, at det måtte sidestilles med en gave.
Byretten gav delvist konkursboet medhold, men B ankede sagen til Landsretten, som frifandt B. Konkursboet opnåede imidlertid tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret, som derfor fik anledning til at tage stilling til sagen.
Højesteret gav konkursboet medhold og dømte således B til at betale et beløb til konkursboet svarende til fakturabeløbene.
I sin begrundelse anfører Højesteret, at det må sidestilles med eftergivelse af gæld, at en kreditor bevidst lader et krav forælde, og at noget sådant kan udgøre en gave efter konkurslovens § 64.
Højesteret udtaler endvidere, at når kreditor og skyldneren er nærstående (hvilket de var i dette tilfælde), så påhviler det skyldneren, altså den der skylder pengene i henhold til de forældede fakturaer, at sandsynliggøre, at forældelsen ikke var tilsigtet som en gave. I den konkrete sag fandt Højesteret ikke, at B havde ført et sådant bevis og dermed havde sandsynliggjort, at det ikke var A’s hensigt at give B en gave ved at lade være med at foretage sig noget vedrørende fakturaerne og lade dem blive forældede.
Højesteret fandt herefter, at der var givet en omstødelig gave, ved at fakturaerne var blevet forældede.
Højesteret fastslog også, at gaverne var givet på det tidspunkt, hvor forældelsen var indtrådt, hvilket betød, at gaven var givet indenfor de frister, der gælder for omstødelse af gaver efter konkursloven.
I almindelig bred forståelse vil de færreste nok betragte det forhold, at man lader en faktura forældes som en gave. Man forbinder en gave med gavmildhed.
Højesterets dom viser dog, at gavebegrebet i konkurssituationen er mere bred. Selve den omstændighed at A tilgodeså B ved ikke at gøre noget, der forhindrede, at fakturaerne blev forældede, bliver betragtet som en gave, også selvom A givetvis ikke på noget tidspunkt overfor B tilkendegav eller selv var sig bevidst, at det han gjorde var udtryk for en gave i traditionel forstand.
Højesterets dom viser, at bestemmelsen i konkursloven om omstødelse af gaver kan anvendes, også selvom der ikke foreligger nogen egentlig gavehensigt, når der uden nogen plausibel begrundelse overføres en økonomisk fordel fra den senere fallent til en anden, og dommen viser også, at det ikke mindst er en relevant betragtning, når de to parter står hinanden nær.
03. feb. 2017 Pas på konkurskarantæne

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Genoptagelse nægtet - skatteansættelse - fradrag for børnebidrag
17 May 2011 07:39
2. afdeling, 96/2008
Ordinær, ansættelse, fastholdt, ikke, nye, oplysninger
Sagen vedrører, om appellanten havde ret til genoptagelse af skatteansættelserne for 2001 samt 2002 og yderligere fradrag i den skattepligtige indkomst for børnebidrag i indkomståret 2003, jf. ligningslovens § 11.
For Højesteret påberåbte appellanten sig bl.a. en kendelse afsagt af Landsskatteretten den 12. december 2008 vedrørende appellantens skattepligtige indkomst for årene 2004 til 2006, hvoraf fremgik, at alle børnebidrag til og med 2006 var betalt.
Højesteret fastslog, at der heller ikke for Højesteret var fremlagt oplysninger, der kunne sandsynliggøre, at der ved skattemyndighedernes modregning eller tvangsinddrivelse i 2001, 2002 eller 2003 var sket betaling af børnebidrag, der var forfaldet til betaling i større omfang, end det var lagt til grund af skattemyndighederne ved skatteansættelserne for de pågældende indkomstår.
Herefter og i øvrigt af de grunde landsretten havde anført, blev dommen stadfæstet.
Ligningsloven § 11
Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Marianne Højgaard Pedersen og Lars Hjortnæs.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 27. februar 2008.
For Højesteret er der yderligere fremlagt bl.a. en opgørelse udarbejdet i 2008 af SKAT over bidrag, som er udlagt forskudsvis for A, og en kendelse afsagt af Landsskatteretten den 12. december 2008 vedrørende As skattepligtige indkomst i 2004,2005 og 2006.
A har heller ikke for Højesteret fremlagt oplysninger, der kan sandsynliggøre, at der ved skattemyndighedernes modregning eller tvangsinddrivelse ¡ 2001, 2002 eller 2003 er sket betaling af børnebidrag, der var forfaldet til betaling, i større omfang end det er lagt til grund af skattemyndighederne ved skatteansættelserne for de pågældende indkomstår.
Herefter og i øvrigt af de grunde, landsretten har anført, stadfæster Højesteret dommen.


text:
Nr. 2 - 2018 — Frilandsmuseets Venner
NYT 2 - Juni 2018
Foto: Niels Erik Jensen
Frilandsmuset Det Gamle Danmark
Drømmen om et nyt museum
Stationsbyen anno 1968
På Frilandsmuseet Det Gamle Danmark i Lyngby er en ny by under opførelse – (næsten) helt uden bindingsværk og stråtag, men med jernbanestation, brugs, smedeværksted, folkeskole, mejeri, bager og barber. Det er en af den slags byer som skød op, da jernbanen blev udbygget i hele Danmark, og som mange i dag kan huske fra deres barndom og
Frilandsmuseet Det Gamle Danmark drømmer om at skabe en stationsby, hvor du som besøgende kan rejse 50 år tilbage i tiden til et af de mest skelsættende år i den moderne danmarkshistorie: 1968. Ungdomsoprør, blomsterbørn, miljøbevægelse, rødstrømper og protestsang. Det var en opbrudstid, hvor generationerne var i indbyrdes kamp og hvor gamle autoriteter styrtede i grus. En tid hvor en ny ungdomskultur blev født og en ny opfattelse af barndom og opdragelse så dagens lys.
I museets stationsby drømmer vi om at skabe en ramme, der transporterer dig tilbage til slutningen af 1960’erne. En ramme komplet med folkevognsrugbrød og ryatæpper, kurvestole og Cobra-telefon, hot-pants og Gitte Henning, Puch-Maxi og parcacoats – og kærlighed og ungdomsoprør.
Ole Lund Kirkegaards verden
Den elskede børnebogsforfatter Ole Lund Kirke-gaard er barn af både lillebyen og af 1968. Han voksede op i udkanten af Skanderborg og hans figurer stammer fra en eventyrlig udgave af provinsielle småbyer. Hans historier foregår i byens ismejeri, smedje, bageri, købmandsbutik, skole, cirkustelt og på byens markedsplads.
Både som forfatter og som skolelærer kæmpede han for at forandre et stivnet, konservativt miljø, der mente, at børn skulle være små, artige voksne på vej til at blive produktive borgere. Det var den virkelighed, han kendte fra sin egen opvækst, og som han gjorde op med i sin egen undervisning og i sine historier. Her fejrede han fantasien og den skæve, krøllede børnehjerne. Lille Virgil, Gummi Tarzan og Otto og hans næsehorn udfordrer autoriteterne, der prøver at opretholde orden, renlighed og ejendomsret og børnenes undren og naivitet udstiller de voksnes tåbelighed.
På Frilandsmuseet Det Gamle Danmark drømmer vi om at forvandle og fortrylle Stationsbyen flere gange om dagen i højsæsonen med Ole Lund Kirkegårds historier og figurer. En fordrejet version af stationsbyen anno 1968 opstår pludselig, mens publikum er i området. Plankeværket drejer sig, smedens mave vokser til dobbelt størrelse, hans tykke hund bliver til en drage og den godmodige købmand spiller violin. Vi vil skabe en blanding af leg og læring, hvor børnene lærer om fortiden for bedre at forstå nutiden - og har det sjovt.
Tre samtidige vinkler på livets store udfordringer: drømme og brydninger i overgangen 1969/70
Billedecollage på foto af Anker Tiedemann
På Frilandsmuseet Det Gamle Danmark har vi i mange år fortalt historien om livet på landet og de små landsbysamfund. Alt fra den yngste i krybben til den ældste i graven, fra den fattigste på omgangsforsørgelse til den rigeste på herregården. Om stodderkonger, åmænd, nisser og andre figurer fra bondens verden.
Ligeså har vi de sidste 15 år fortalt historien om stationsbyen i mellemkrigstidens og starten af 1940’erne. Om overgangen fra land til by, mellem landarbejdere og fabriksarbejdere og den stigende industrialisering af samfundet.
Nu vil vi til at fortælle historien om drømme og brydninger i slutningen af 1960’erne og starten af 1970’erne.
Men vi vil gerne gøre det ud fra et barnligt per-spektiv og bruge børnelitteraturen som vidnesbyrd om de nye pædagogiske strømninger fra tiden, der har formet så meget af den børneopfattelse, vi har i dag. For børn bliver så let glemt i historien, der mest handler om politik, mænd og krig. Hvordan var det at være barn i 1968? Samtidig med ungdommen og de seriøse voksne?
I slutningen af 1960’erne og starten af 1970’erne levede danskerne på (mindst) tre forskellige måder:
Barndommens leg og udfordringer med bøller, på industrialiseringens landeveje og baggårde. I skolelærer Ole Lund Kirkegaards forfatterskab, møder vi børnenes virkelighed i øjenhøjde med dem selv. Vi hører om bøller og lømler, fascinationen af cirkusartister, det fremmede og hjemlige, om udfordringer og underlige voksne. På skrammellegepladsen laver man sit eget legetøj, løber om kap og bygger huler.
Ungdommen derimod, har travlt med at gøre op med fortiden og traditionerne. Pornografien frigives i 1969, og seksualiteten bliver italesat– i hvert fald hos de mest progressive. Det er et opgør med autoriteter og med det etablerede samfund. Drømme og brydninger i lys luge.
De voksne levede på samme tidspunkt i efter-krigstidens skygge, og med den kolde krig som hverdagsrealitet. Vietnamkrigen raser, mens den første mand går på månen. Det er de seriøses debatforum samtidig med at samfundsøkonomien vokser.
Alle tre typer af liv blev ført samtidig, men med forskellige idéer om, hvad der var tidens største problem. Børnenes problem er hverdagens trummerum og udfordringer med bøller; de unges er opgøret med fortidens traditioner; mens de voksne frygter for en tredje verdenskrig.
På Frilandsmuseet Det Gamle Danmark vil vi fortælle bør-nenes historie, med referencer til ungdommens og de voksnes virkelighed.
Spørgsmålet er: vil du med?
En smuttur til Stationsbyen og Marstal trælastlade på Frilandsmuseet.
Smutvejen – Ny sti bag Tvillinggården, en sidesti til Barsø spisepladsen fra det nye stisystem til Stationsbyen.
I løbet af forårets har Frilandsmuseet etableret et nyt stisystem. Vi kalder stierne for ”Smutvejen”. Ideen med Smutvejen er at skabe en hurtig vej fra ankomsten til Frilandsmuseet via hovedindgangen og videre til Stationsbyen og museets teater BOT – Bernhard Olsen Teateret.
Efter ankomst og gang ned mod den fynske landsby holder man til venstre ved Stenstrup, smutter bagom Tvillinggården og videre op til Barsø gennem stakladen fra Als, og så direkte op til pladsen foran Landboskolen. Det tager 5 minutter i rask trav, og her kan man gå i teateret, hvis det er det man skal, eller man kan entre Stationsbyen.
Med Smutvejen mener vi, at vi har løst en række problemer og irritationer for vores gæster på museet. Man skal for det første ikke hele vejen ud til Rømø og rundt om Nørre Sejerslev for at komme til Stationsbyen. Ikke at det ikke er en dejlig tur, men hvis man nu lige satser på besøg i Stationsbyen er Smutvejen den hurtige vej, og tilsvarende hvis man har været på den store Frilandstur og er endt i Stationsbyen på vej hjem, er Smutvejen en befriende kort vej til udgangen.
Så glæd jer til Smutvejen og nye vinkler af museet I aldrig har set, og ikke at forglemme – et legelandskab undervejs til ungerne bag Tvillinggården tæt op til Barsø spisepladsen.
Smutvejen og legelandskabet åbner med højsæsonen til juli måned.
Marstal trælastlade til Håndværkets dage 26./27. maj med Kenn og Stens pop-up malerbutik.
Marstal laden indpasset I Frilandsmuseets Stationsby, overfor museets teatersal, Bernhard Olsens Teateret fra samme periode omkring 1900. Tegning Morten Kvist Jensen.
Stationsbyen arbejdes der på og i, både med det bygnings- og formidlingsmæssige. Vi har netop her slut maj måned afholdt vores Håndværkerdage, lørdag og søndag den 26. og 27. maj. Dejligt vejr og godt besøgt, især om søndagen. Der blev hugget tømmer, savværket producerede egeplanker, halmsimer på simemaskinen i metermål, drejebænken leverede vandpumpenæser, brolægning og kalkning og smeden smedede beslag, men herudover have vi besøg af mønt- og medaljemester Rene Villadsen, som slog – om ikke mønt så medaljer til ungerne på den store trykpresse i Rynkeby smedje.
Og skulle det ikke være nok, og her komme Marstal trælastlade ind i billedet, havde vi besøg af kunstmaler Jeppe Eisner, som malede og fortalte om lyksalighederne ved at male med de gamle traditionelle malingstyper.
Jeppe Eisner havde indrettet sig i et lille, luftig atelier i Marstal trælastlade og det samme havde Landsbymaleren med en malerbutik og Landkioskens bestyrer havde indrettet en Stationsbycafe´. Alle tre pop-up steder i en endnu ikke færdigbygget trælastlade.
Meningen med disse pop-up steder var dels at skabe lidt liv i Stationsbyen til Håndværkets Dage, og samtidig at afprøve muligheder for trælastladens fremtidige brug. Alle tre steder havde fint med besøg og ikke mindst Stationsbycafeen var et ubetinget hit.
Marstal trælastlade er hjemtaget som repræsen-tant for den i stationsbyerne engang allesteds-nærværende trælasthandel. Laden er genrejst på Friland i Stationsbyen, som den blev opført lige omkring 1900 i Marstal. Eksteriørmæssigt vil den fremstå som på hjemstedet, men når portene åbnes vil der som før nævnt være mulighed for, at der bag de 16 portfag kan indrettes café, malerværksted, atelier eller andre butikker, værksteder og funktioner som giver mening i forhold til museets formidling og servicering af vores gæsters ønsker og behov. Tre portfag vil dog blive retableret som oprindeligt til trælastlager.
Arrangementer for Frilandsmuseets Venner
Tilmelding: Send en mail til Inge-Mette Petersen på inge.mette.petersen@natmus.dk med navn(e) og skriv ’herregårdsmiddag’ i emnefelt.
Tid: Kl. 10.30 – 14.
Mødested: Køkkenet på herregården (nr. 25) i den nordlige del af Frilandsmuseet.
Billet: Billetter tildeles efter først-til-mølle og er en bekræftelsesmail fra Inge-Mette som I medbringer på dagen. Max 2 billetter per person. Modtager du ikke en mail fra Inge-Mette, har du desværre ikke fået plads på middagsholdet.
Betaling: Mobilpay 41206410 eller kontanter medbragt på dagen.
Søndag den 24. juni tager museets kokkepige Inge-Mette Petersen imod i køkkenet på herregården. Hun vil præsentere dagens menu med retter plukket fra Madam Mangor og Frk. Jensens maduniverser. Iført forklæder – evt også kapper til håret, bliver I sat i gang med opgaverne. I køkkenhaven skal der hentes grønt, kød skal skæres ud, grønt og frugt renses, og dejen gøres klar til småkager. Alt foregår med husholdningsredskaber fra tiden og måltidet tilberedes i jerngryder og i ovnen på det store brændekomfur. I skal dække bordet i herregårdens spisestue med gammelt porcelæn og sammen nyde et årstidsbestemt måltid, som det kunne have set ud på en herregård i 1910. Således vederkvæget vil I afslutningsvis kaste jer over opvasken med soda, skureviske og lidt hjælp fra et moderne thekøkken.
Tilmelding: send en mail til Anja Jørgensen anja.jorgensen@natmus.dk med navn(e) og skriv ’havelaug’ i emnefelt.
Mødested: Ved Frilandsmuseets nordlige
indgang på I.C. Modewegs Vej. Husk, at museet lukker kl. 16 og åbner op bare for jer ca. kl. 16.45.
Billet: Billetter tildeles efter først-til-mølle og billetten er en bekræftelsesmail fra Anja som du medbringer på dagen. Modtager du ikke en mail fra Anja, har du desværre ikke fået plads på omvisningen.
Fyraftenstur med Frilandsmuseets havelaug
Torsdag den 16.august kl. 17-18.30 kan du komme med på havevandring i herregårdshaven.
I den store køkkenhave dyrkes grove grøntsager til tjenestefolkene og delikatesser som artiskokker og asparges til herskabet. Hør om lollandske rosiner, Amandas høje ært og gulerødder i mange farver; og om nedkuling, indslåning og tørring af årets høst.
Der vil være smagsprøver af årstidens bedste grøntsager.
Blomsterhaven er anlagt som en have kunne have set ud i 1910. Den afspejler overgangen fra den stramt strukturerede landbohave til det haveideal, vi kender idag. I haven findes mange gamle sorter af stauder og roser.
Gå ikke glip af denne mulighed for at høre om vores levende kulturarv og alle de spændende historiske sorter som vi dyrker på museet og få gode idéer med hjem til haven. Bare det at gå rundt i det stille og næsten mennesketomme museum, er en særlig oplevelse.
Enebærkværn fra Halland
Enebær vokser vildt i store områder af Skandinavien. Det er en meget hårdfør plante, der kan vokse selv i mager jord bare den får lys nok. Grundet plantens store udbredelse i det nordlige Europa er der gamle traditioner for at bruge planten i madlavning. Både enens grene, bark og bær blev og bliver stadig brugt i traditionel svensk madlavning. Man brugte grenene og barken til at ryge kød og fisk, mens bærerne blev brugt som krydderi til retter med vildtkød, bl.a. til hare og elg.
I Skandinavien og nogle af de baltiske lande har man haft tradition for at fremstille alkoholiske drikke på enebær og enebær bliver stadig brugt i produktion af brændevin. Bærrene og andre dele af eneplanten, bliver også stadig brugt som ingrediens i øl især i Sverige og Finland. I Sverige hedder denne drik enbärsdricka, det er en sød drik med et lavt indhold af alkohol. Denne drik eller øl er brygget på enebær i stedet for malt og sødet med sukker eller sirup. Enbärsdricka blev drukket til måltiderne nogle gange opblandet med mælk. Selve brygningen blev oftest varetaget af konen på gården og var omgærdet af hemmeligheder. De fleste gårde havde deres helt egne opskrifter på disse drikke. På Gotland er det stadig muligt at smage en version af denne gamle svenske drik, den bliver kaldt gotlandsdricka. En anden version af enbärsdricka bliver også stadig drukket mange steder i Sverige især til jul. Denne drik er dog ikke fermenteret, men mere en saft.
Enen har antiseptiske egenskaber og det betød, at den også blev brugt som lægemiddel. Foruden den antiseptiske virkning, mente man også at planten var vandrivende og at den havde en lindrende effekt på gigt.
Hen over sommeren har jeg fået til opgave at oversætte Frilandsmuseets hjemmeside til engelsk, for på den måde at gøre turister opmærksomme på museet og de spændende aktiviteter der forgår på museet.
Denne lille artikel har været en velkommen pause i oversættelsesarbejdet.
Cand.mag. Camilla Legaard Jacobsen
praktikant på Frilandsmuseet.
Livet på landet set i et
retshistorisk perspektiv - FORTSAT
Fortsat fra forrige nummer...
Efter en række retsmøder, skulle dommen over Anne Palles afsiges den 2. november 1692, uden at nogen af de personer, som Anne Palles var beskyldt for at have forurettet, var blevet afhørt.
Herredsfogeden fandt ikke overraskende Anne Palles skyldig. Dommen skulle være afsagt med deltagelse af otte meddommer, hvilket imidlertid ikke skete. Ved strafudmålingen lagde herredsfogeden afgørende vægt på Anne Palles tilståelse, og hun idømtes derfor at få skåret tungen ud i levende live, hvorefter tungen skulle sættes på en stage. Anne Palles krop skulle herefter kastes levende i ilden.
Siden 1680’erne måtte ingen personer i Danmark henrettes i sager om trolddom, førend sagen havde været for Højesteret. Anne Palles sag skulle derfor først for Landstinget. Der er ikke mange oplysninger om retssagen for Landstinget, men Anne Palles tilstår tilsyneladende igen alle forhold, og selv om Landstinget efter det oplyste har været mere tvivlende, så stadfæstes herredfogedens afgørelse, dog med undtagelse af afskæringen af tungen.
I 1693 blev Anne Palles sag så indbragt for Højesteret i København, hvor hun var repræsenteret ved en forsvarer. For Højesteret benægtede Anne Palles stort set alt. Dette gav Højesterets medlemmer en række udfordringer, og Højesteret ønskede derfor at vide, hvorfor Anne Palles tidligere havde tilstået alle anklagerne.
Heksebrænding. Hollandsk tegning fra 1500-tallet.
Anne Palles fortalte herefter om det indledende forhør, og at hun var blevet truet af herredsfogeden. Desuden fortalte hun om episoden ved Falster Nørre Herreds ting, hvor hun blev slået i hovedet af herredsfogeden under retssagen.
To andre dømte kvinder fra Falster skulle have prøvet deres sag for Højesteret samtidig med Anne Palles, og disse to kvinder blev indkaldt for at vidne om, hvad der foregik i retssalen på Falster. Den ene af dem bekræftede, at Anne Palles var blevet slået i hovedet af herredsfogeden. Disse oplysninger fik Anne Palles forsvarer til at påstå hele processen for ulovlig.
Dette fulgte Højesterets medlemmer ikke. Ved voteringen viste det sig imidlertid, at medlemmerne var uenige, og efter at have voteret tilsluttede 11 ud af Højesterets 17 medlemmer, at den gamle bondekone skulle på bålet.
Af protokollen fremgår, at eftersom Anne Palles såvel over for præsten som over for herredsting og landsting havde bekendt, det hun havde gjort, så skulle hun bøde med sit liv og takke sig selv for sin bekendelse.
Højesteret tog samtidig stilling til, om herredsfogeden og sognepræstens forseelser skulle straffes, men begge blev frifundet. Herredsfogeden fik dog en reprimande for at have afsagt dom, uden at de otte meddommere var til stede.
De to andre kvinder, hvis sager tillige skulle for Højesteret samtidig med Anne Palles fik begge deres straffe nedsat. Den ene skulle i stedet kagstryges, det vil sige bindes til en pæl og piskes, hvorefter hun skulle sendes ud af landet, mens den anden blev frikendt.
Dagen efter domsafsigelsen benådede kongen imidlertid stakkels Anne Palles, hvilket fik den betydning, at hun skulle halshugges inden hendes krop skulle omsluttes af flammerne på bålet.
Hvor henrettelsen og afbrændingen er foregået fremgår ikke af protokollerne. Det kan imidlertid udledes af Nykøbings Amts regnskab for 1692-93, at den dag Anne Palles skulle møde sin bøddel, fik hun en halv potte vin til at styrke sig på. De otte skilling, vinen havde kostet, blev omhyggeligt noteret i regnskabet sammen med de andre udgifter til hendes henrettelse.
Henrettelsen af Anne Palles foretoges den 4. april 1693, og blev den sidste officielle brænding af en kvinde anklaget for at udøve trolddom i Danmark.
Rigsarkivets arkivdatabase Daisy - www.sa.dk/da/
Rigsarkivets hjemmeside - www.sa.dk/da/
J.C. Jacobsen ”Den sidste Hexebrænding i Danmark 1693” 1. udgave, 1971
Peter Krogh Andersen ”Den sidste heksebrænding”
- www.dr.dk/nyheder/webfeature/heksen
Tyge Krogh ”Oplysningstiden og det magiske”, 1. udgave 2000