text:
Skat.dk: Skattepligt af udbetalt godtgørelse i forbindelse med uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale
14-4333634
Uddannelsesaftale, ophævelse, godtgørelse, skattepligt
Skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2
Erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1
Ligningslovens § 7 U, LL 88
Erstatningsansvarslovens § 26
Den juridiske vejledning 2017-1, C.A.3.5.2.1
Den juridiske vejledning 2017-1, afsnit C.A.3.7
Se tidligere instans (SKM2014.482.SR)
Landsskatterettens afgørelse blev påklaget til domstolene, se SKM2019.345.ØLR og SKM2020.55.HR,
Skatterådet har ved bindende svar på anmodning fra Tandlægeforeningen for B besvaret blandt andre følgende spørgsmål:
Er spørgers tidligere elev, A, skattepligtig af den erstatning som spørger blev tilpligtet til at betale i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale?
med "Ja".
Af Skatterådets bindende svar af 24. juni 2014 fremgår følgende:
Tvistighedsnævnet har i sagen tilkendt A, der var elev på tandlægeklinikken og omfattet af funktionærloven, og hvis uddannelsesaftale var blevet ophævet uberettiget, minimalerstatning efter funktionærlovens § 3. Tvistighedsnævnet tilkendte imidlertid ikke eleven erstatning for tab af uddannelsesgode. Østre Landsret stadfæstede nævnets afgørelse.
Højesteret afsagde den 6. marts 2014 dom i sagen. Højesteret fastslog ved sin afgørelse, at en minimalerstatning, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, alene dækker mistet lønindtægt. Højesteret fastslog endvidere, at erstatningen efter erhvervsuddannelsesloven dækker mere end mistet lønindtægt og udgør en kompensation, der ikke er identisk med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3. En elev, der er tilkendt erstatning efter § 3, kan derfor ikke af den grund afskæres fra at få tilkendt yderligere kompensation, men ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet skal der efter Højesterets opfattelse tages hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning for løntab efter funktionærloven.
Det skal for god ordens skyld bemærkes, at Skatterådets afgørelser SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR, efter repræsentantens opfattelse, ikke kan anvendes som rettesnor for spørgers fradragsret for erstatningen til A. Det fremgår af de to afgørelser, at Skatterådet karakteriserede krænkelserne af forskelsbehandlingsloven i de konkrete sager, som krænkelser af betydelig grovhed, idet der var tale om direkte aldersdiskrimination. Under disse omstændigheder blev udgifter ikke anset som udslag af en normal driftsrisiko, og var derfor ikke fradragsberettigede som driftsudgifter. I nærværende sag er der ikke tale om en diskrimination af en ansat, men derimod om en erstatning for ophævelse af elevforholdet, idet tandlægen ikke kunne løfte bevisbyrden for, at eleven groft havde misligholdt elevforholdet ved manglende samarbejde og trusler overfor andre medarbejdere.
a. Formueforøgelse, der fremkommer ved, at de Formuegenstande, en skattepligtig ejer, stiger i Værdi - medens der paa den anden Side ikke gives Fradrag i Indkomsten for deres Synken i Værdi -, eller Indtægter, som hidrører fra Salg af den skattepligtiges Ejendele (herunder indbefattet Værdipapirer), for saa vidt disse Salg ikke henhører til vedkommendes Næringsvej, for Eksempel Handelsvirksomhed med faste Ejendomme, eller er foretaget i Spekulationsøjemed, i hvilke Tilfælde den derved indvundne Handelsfortjeneste henregnes til Indkomsten ligesom ogsaa eventuelt Tab kan fradrages i denne. Ved Salg af fast Ejendom samt Aktier og lignende offentlige Værdipapirer, der er indkøbt efter 1. Januar 1922, anses Spekulationshensigt at have foreligget, naar Salget sker inden 2 Aar efter Erhvervelsen, medmindre det modsatte godtgøres at være Tilfældet;
c. de Indtægter, der hidrører fra Kapitalforbrug eller Optagelse af Laan; d. Dagpenge og Rejsegodtgørelser, begge Dele under Udførelse af offentlige Hverv, der gør det nødvendigt for den paagældende at tage Ophold udenfor hans Hjemstedskommune;
Funktionærlovens § 3. (lovbek. nr. 81 af 3. februar 2009):
§ 3 Hvis arbejdsgiveren uberettiget nægter at modtage funktionæren i sin tjeneste eller uberettiget bortviser ham fra tjenesten, og funktionæren ved afbrydelsen har krav på højst 3 måneders varsel i overensstemmelse med § 2, er arbejdsgiveren pligtig til, såfremt almindelige erstatningsregler ikke måtte medføre et større ansvar, at udrede en erstatning svarende til lønnen indtil det tidspunkt, til hvilket den ansatte den pågældende dag lovligt kunne have været opsagt, eller - såfremt han allerede var opsagt - til opsigelsesfristens udløb. Tilsvarende gælder, hvis funktionæren er tidsbegrænset ansat og der er 3 måneder eller mindre tilbage af denne ansættelse.
Stk. 2 Har funktionæren ved arbejdsgiverens uberettigede afbrydelse af tjenesteforholdet krav på mere end 3 måneders varsel, bliver erstatningen at fastsætte efter de almindelige erstatningsregler. Tilsvarende gælder, hvis funktionæren er tidsbegrænset ansat og der er mere end 3 måneder tilbage af denne ansættelse. Funktionæren har dog mindst krav på en erstatning svarende til lønnen indtil fratræden med 3 måneders varsel i overensstemmelse med § 2.
Ligningslovens 7 U, stk. 1 (lov nr. 405 af 22. april 2013):
Stk. 2. For fratrædelsesgodtgørelser er det en betingelse for skattefriheden efter stk. l, at
Ligningslovens 7 U, stk. 1. lovforslag L 88/1999, almindelige bemærkning pkt. 1.3.:
“Efter regeringens opfattelse bør skattesystemet være neutralt i forhold til virksomhedernes beslutning om, at der skal afskediges medarbejdere og på hvilken måde, der skal udbetales godtgørelser i forbindelse med medarbejdernes fratræden. Det er efter regeringens opfattelse ikke skattesystemets opgave at mindske virksomhedernes omkostninger ved afskedigelse af medarbejdere ved at reducere beskatningen af et godtgørelsesbeløb hos medarbejderen".
“Fratrædelsesgodtgørelser skal efter lovforslaget i fremtiden beskattes fuldt ud som personlig indkomst ligesom andre ydelser, der udbetales fra arbejdsgiveren".
Af bemærkningerne til ændringsforslaget. Skatteudvalget (L88 bilag 43). hvor der indsættes en bundgrænse på 8.000 kr. fremgår vedrørende forudsætningerne:
"...godtgørelsesbeløbet udbetales i tidsmæssig tilknytning til fratrædelsen... Hvis en medarbejder efter ansættelsens ophør, som følge af en retssag eller et forlig mellem arbejdsgiveren og arbejdstageren eller dennes faglige organisation, får udbetalt et godtgørelsesbeløb, vil denne betingelse fortsat være opfyldt". Af de specielle bemærkninger til § 1, nr. 11, i lovforslag L88 fremsat den 4. november 1999 om skattefrihed for uddannelsesydelser betalt af arbejdsgiver mv., ændret beskatning af fratrædelsesgodtgørelser og jubilæumsgratiale mv., fremgår:
"...Gaver og godtgørelser fra den skattepligtiges arbejdsgiver skal efter forslaget beskattes som skattepligtig personlig indkomst. Det betyder, at fratrædelsesgodtgørelser og lignende udbetalinger i fremtiden vil blive beskattet på samme måde som lønindkomst. Der kan således ikke længere spekuleres i at få ydelser fra arbejdsgiveren kategoriseret som fratrædelsesgodtgørelse i stedet for lønindkomst. Uddannelsesydelser, der gives i forbindelse med afskedigelsen, skal til gengæld være skattefrie.
Det betyder også, at andre ydelser, der udbetales i forbindelse med fratrædelse af stilling, vil blive beskattet som lønindkomst, da alle ydelser, der udbetales i forbindelse med en medarbejders fratræden, anses for at være fratrædelsesgodtgørelser...“ (SKATs fremhævning)
Endvidere fremgår det af Redegørelse fra Skatteretsrådet (Skatteministeriet juni 1999) vedrørende beskatning af fratrædelsesgodtgørelser, at godtgørelse efter funktionærlovens § 2a (nu § 2 b) og ligestillingsloven beskattes efter ligningslovens § 7 0, nu § 7 U. I SKATs juridiske vejledning, 2014-1, afsnit C.A.3.7 fremgår bl.a. følgende om erstatninger:
Erstatninger i henhold til erhvervsuddannelsesloven bliver fastsat ud fra dansk rets almindelige regler om erstatning. Hvis erstatningen anses for at vedrøre tabt arbejdsfortjeneste, er den skattepligtig. Dette gælder også erstatning efter erstatningsansvarsloven for tab ved forlængelse af en uddannelse, jf. i øvrigt TfS1997, 657 LSR.
Godtgørelse i forbindelse med afbrydelse af arbejdsforholdet - det vil især være fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2a - bliver beskattet efter reglerne i LL 7 U..."
Sagsøger, (den tidligere ansatte), som var tillidsmand havde i forbindelse med afskedigelsen modtaget en “særlig fratrædelsesgodtgørelse" på 12 måneders løn.
“Det følger af ordlyden af ligningslovens § 7 U, at alle ydelser, der udbetales af arbejdsgiveren i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling, er skattepligtige, i det omfang de overstiger 8.000 kr. Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår, at det med denne bestemmelse var tilsigtet at indføre en ensartet og neutral beskatning i alle tilfælde, hvor der i forbindelse med fratræden af stilling udbetales et beløb, der overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning".
Det er derfor SKATs opfattelse, at den omhandlede godtgørelse i lighed med 7 andre udbetalinger i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1 for uberettiget ophævelse af elevforhold, skattemæssigt skal behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U, jf. hertil tillige afgørelse fra SKAT, gengivet som SKM2003.77.TSS.
SKAT indstiller, at spørgsmål 1 besvares med “Ja" og at besvarelsen af spørgsmålene 2 - 4 henvises til besvarelsen af spørgsmål 1.
Det ønskes bekræftet, at spørgeren har ret til at fratrække den omhandlede erstatning som en driftsudgift efter statsskattelovens § 6. stk. 1, litra a.
En damefrisør, der havde ophævet en lærlingekontrakt og derfor betalte en erstatning til lærlingen, kunne trække denne udgift fra ved indkomstopgørelsen som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten anså nemlig erstatningsudgiften for at være en risiko, der var naturligt forbundet med at drive virksomhed som frisør. Damefrisøren havde overtaget en damefrisørsalon, hvor lærlingen var ansat, men hendes samarbejde med lærlingen blev hurtigt så dårligt, at frisøren af hensyn til driften af salonen ønskede at ophæve lærlingekontrakten. Sagen blev indbragt for lærlingevoldgiftsretten, og her indgik hun et forlig om at betale et fastsat beløb i erstatning til lærlingen til fuld og endelig afgørelse af ethvert mellemværende, der havde med lærlingeforholdet at gøre.
TfS2000,819.LSR
En travtræner var pålagt diverse løbsbøder i overensstemmelse med det almindelige regelsæt herfor, som var udviklet for travløb. Bøder var her kategoriseret på en skala fra A-E. Bøderne i kategorien D og E blev anset for bøder af egentlig pånal karakter og derfor ikke fradragsberettigede, hvorimod bøder i kategorierne A-C blev anset for udsprunget af normal driftsrisiko for den skattepligtiges virksomhed og dermed fradragsberettigede.
Skatterådet udtalte, at den godtgørelse. der var udbetalt i medfør af ligebehandlingsloven, skattemæssigt skulle behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed skulle beskattes i medfør af ligningslovens 7 U.
Spørgeren har lidt et tab ved at skulle betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftale til klinikassistentelev, fordi han ikke har kunnet bevise, at han har været berettiget til at afskedige hende pga. samarbejdsvanskeligheder. Samarbejdsvanskelighederne bestod det efter det oplyste i, at hun ikke kunne samarbejde med en anden underordnet medarbejder, der var ansat på klinikken.
SKAT indstiller, at spørgsmål 5 besvares med “ja".
Repræsentanten har på klagerens vegne nedlagt påstand om, at Skatterådets afgørelse ændres, således, at spørgsmål 1 besvares med "Nej".
Repræsentanten har vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt klageren er klageberettiget, anført, at Skatterådets afgørelse er truffet efter anmodning om bindende svar fra arbejdsgiveren, Dansk Tandlægeforening på vegne af B. Skatterådet bestemmer ved besvarelsen af spørgsmål 1, at klageren er skattepligtig af det omhandlede beløb. Da skattepligtsspørgsmålet således angår klageren, har hun klageberettigelse, jf. skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2.
Til støtte for den nedlagte påstand har repræsentanten anført, at det skatteretlige udgangspunkt er, at skattelovgivningen alene indeholder en sporadisk regulering af beskatning af erstatningssummer.
Uden for de få lovregulerede tilfældegrupper, hvoraf ingen er relevante i den foreliggende sag, bedømmes spørgsmålet om beskatning efter de gængse regler i statsskattelovens § 4 om skattepligtige indtægter og § 5 om skattefrie formuegevinster, og den righoldige praksis herom.
Der har udviklet sig et “substitutionsprincip" til bedømmelse af beskatning af erstatningsbeløbet. Princippet lader den skatteretlige bedømmelse være bestemt af, hvilken type økonomisk tab erstatningen dækker. Omfatter erstatningen et tab, som dækker en manglende indtægt, der ville være skattepligtig, er også erstatningsbeløbet skattepligtigt. Omfatter erstatningen et tab eller en mistet økonomisk fordel, der vedrører formuesfæren og som sådan er omfattet af § 5, er erstatningen skattefri.
Princippets indhold er således som udgangspunkt enkelt. Alligevel volder den konkrete anvendelse af princippet ofte vanskeligheder. Vender man sig mod praksis ser man derfor et element af uensartethed. Det skyldes muligvis, at der mangler koordinering mellem erstatningsretten og skatteretten. Udviklingen af de forskellige former for erstatninger, og deres udmåling, er således sket uden hensyntagen til de skattemæssige følger.
Om karakteren af den tillagte kompensation har repræsentanten bemærket følgende:
Det følger af en tidligere afsagt højesteretsdom (U 2009.97 H), at elever, der er funktionæransatte og hvis uddannelsesaftale berettiget ophæves af virksomheden, ikke er afskåret fra minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3.
Ved den nu afsagte dom (U 2014.1708 H) afklarede Højesteret den tvivl, der har bestået om, hvorvidt elever, der er funktionæransatte og hvis uddannelsesaftale uberettiget ophæves af virksomheden, har krav på godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 for mistet uddannelsesgode udover erstatningen efter funktionærloven. Højesteret bestemte, at tilkendelse af minimalerstatning efter funktionærlovens § 3 ikke afskærer elever fra yderligere kompensation, men at denne yderligere kompensation størrelsesmæssigt skal fastsættes under hensyntagen til den ydede minimalerstatning efter funktionærloven.
Erhvervsuddannelseslovens § 65 bestemmer, at Tvistighedsnævnet kan træffe afgørelse bl.a. om erstatning og godtgørelse. Bestemmelsen har karakter af en kompetenceregel, og efter forarbejderne var det hensigten, at Tvistighedsnævnet kunne fortsætte sin hidtidige praksis med at tilkende godtgørelse i henhold til ansættelsesbevisloven og forskelsbehandlingsloven, samt godtgørelse for tort i henhold til erstatningsansvarsloven.
Tvistighedsnævnets praksis har været at tilkende elever, der ikke er omfattet af funktionærloven, 30.000 kr. i godtgørelse for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale, og for elever omfattet af funktionærloven, var praksis før højesteretsdommen fra marts 2014 at nægte kompensation udover minimalerstatningen. Tvistighedsnævnet begrundede sidstnævnte praksis med, at erstatningen, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, i realiteten er identisk med og beløbsmæssigt større end erstatningen for uberettiget ophævelse af ansættelsesforholdet. Dette fremgår af højesteretsdommen.
Denne praksis og bedømmelse af erstatningen til funktionæransatte elever, hvis uddannelsesaftale blev ophævet uberettiget, tilsidesatte Højesteret ved dommen.
Først konstaterede Højesteret, at minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3 alene dækker mistet lønindtægt. Dernæst udtalte Højesteret, at beløbet på de 30.000 kr.
“dækker efter den nævnte praksis mere end mistet lønindtægt og udgør således en kompensation, der ikke er identisk med minimalerstatningen efter § 3".
Indledningsvis i præmisserne lagde Højesteret til grund, at beløbet på 30.000 kr. efter Tvistighedsnævnets praksis forud for den første højesteretsdom blev tilkendt
“som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse"
Med baggrund i højesteretsdommen kan der herefter foretages følgende karakteristik af kompensationen, der under hensyntagen til, at A havde fået minimalerstatning blev fastsat til 15.000 kr.:
For det første er kompensationen positivt afgrænset til at være kompensation for en række forhold, herunder manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. Samlet kan det vel betegnes som kompensation for tab af uddannelsesgode.
For det andet er kompensationen negativt afgrænset derved, at den ikke omfatter indtægtstab/mistet lønindtægt. Det følger således utvivlsomt af præmisserne, at kompensationen ikke omfatter indtægt.
Om den foreliggende skatteretlige praksis har repræsentanten bemærket:
Landsskatteretten har tidligere forholdt sig til problemstillingen. Landsskatteretten udtalte således i LSR 2012.11-03989, at “klagerens uddannelsesaftale ... kan ikke anses som en “formuegenstand", ligesom uddannelsesaftalen ikke kan anses som en “ejendel", som tilhører klageren, hvorfor den modtagne godtgørelse fra arbejdsgiveren ikke er omfattet af statsskattelovens § 5, litra a". Videre fandt Landsskatteretten, at der “i øvrigt ikke (er) grundlag for at anse den udbetalte godtgørelse som en skattefri godtgørelse for en retsstridig krænkelse, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26".
Denne afgørelse blev indbragt for domstolene, og er endeligt afgjort ved byretsdommen gengivet i SKM2014.357.BR. Retten fandt, at det tilkendte beløb skulle betragtes som en erstatning givet som følge af en retsstridig krænkelse af sagsøgerens ære eller person, jf. principperne i erstatningsansvarslovens § 26, og beløbet var derfor skattefrit efter statsskattelovens § 5, litra a. Der var tale om fysiske overgreb i sagen. Retten nåede frem til, at det tilkendte beløb måtte betragtes som erstatning givet som følge af en retsstridig krænkelse af skatteyderens ære eller person, jf. erstatningsansvarslovens § 26, hvorfor beløbet ikke skulle beskattes efter statsskattelovens § 5, litra a. Denne vurdering skete under hensyntagen til den konkrete begrundelse for fastsættelsen af erstatningen.
Selvom afgørelsen var konkret begrundet, tog retten i sagen afstand fra Landsskatterettens præmisser.
Skatterådets afgørelse er offentliggjort (SKM2014.482.SR), og den er indskrevet i SKATs juridiske vejledning (afsnit C.A.3.7).
Det er relevant at inddrage praksis om den skatteretlige bedømmelse af godtgørelse/erstatning på tilgrænsende områder:
Godtgørelse for arbejdsgivers manglende underretning om vilkårene for ansættelsesforholdet er efter fast praksis skattefri.
Tilsvarende gælder godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven, jf. SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR.
Beskatningen af godtgørelse for arbejdsgivers overtrædelse af arbejdstidsdirektivet afhænger af en konkret vurdering af hvilken type ydelse, der er tale om. Hvis der er tale om en samlet udbetaling bestående af både godtgørelse for overtrædelse af arbejdstidsreglerne samt efterbetaling af løn for overarbejde, skal beløbet splittes op. Løndelen er skattepligtig indkomst. Godtgørelse er skattefri.
Derudover finder repræsentanten det - med baggrund i den ovenfor skitserede hjælperegel om sondringen mellem indtægter, der er skattepligtige efter statsskattelovens § 4, og indtægtsgrundlaget, der er skattefrit efter § 5 a - oplagt at parallelisere til den skatteretlige behandling af udgifter til uddannelse.
Modstykket til sondringen på indtægtssiden mellem indtægter, der beskattes, og indtægtsgrundlag, der er skattefrit, er på udgiftssiden, at udgifter, der afholdes som led i den løbende indtægtserhvervelse er fradragsberettiget, mens udgifter, der afholdes som led i etablering af et indtægtsgrundlag, ikke kan fratrækkes.
For så vidt angår udgifter til uddannelse er det derfor således, at udgifter, der afholdes som led i en kompetencegivende uddannelse, ikke er fradragsberettigede. Det skatteretlige ræsonnement er, at udgifterne afholdes til etablering af et indtægtsgrundlag. Derimod kan udgifter til deltagelse i ajourføringskurser fratrækkes, fordi de har den krævede forbindelse til den løbende indtægtserhvervelse.
Grænsen mellem videreuddannelse og ajourføring er ikke skarp. Men principindholdet er klart nok - dette ligger fuldstændig fast i retspraksis, administrativ praksis og den skatteretlige litteratur.
Afslutningsvist har repræsentanten bemærket, at den begrundelse, som SKAT har fremført i sin indstilling til Skatterådet, er nærmest indholdsløs (jf. afgørelsen side 8). Skatterådet havde ingen supplerende begrundelse (jf. afgørelsen side 10).
Udgangspunktet for den skatteretlige vurdering skal tages i, at kompensationen som fastslået ved højesteretsdommen, ikke er kompensation for mistet skattepligtig indtægt. Udgangspunktet er derfor også, at kompensationen ikke er skattepligtig indkomst.
Dernæst har repræsentanten bemærket, at kompensationen er tilkendt for tab af uddannelsesgode. Et uddannelsesgode angår indtægtsgrundlaget (“frugttræet") - og ikke den løbende indtægtserhvervelse (“frugterne"). Derfor må kompensationen for tabet ud fra det nævnte substitutionsprincip være skattefri.
Dertil kommer, at dette - at uddannelse angår indtægtsgrundlaget og ikke den løbende indtægtserhvervelse - nøjagtig er det, der ligger bag den nævnte, faste praksis for bedømmelsen af fradrag for udgifter til uddannelse. Skatterådets afgørelse, der givetvis vil være praksisdannende for skattemyndighederne, indebærer således, at man indenfor skatteretten vil få to skatteretligt diamentralt modsatte holdninger til den skattemæssige bedømmelse af uddannelse - der begge foretages ud fra de grundlæggende bestemmelser i statsskatteloven. Retspraksis viser, at der skal være harmoni inden for skatteretten. Det er således uholdbart med ét skatteretligt udgangspunkt vedrørende uddannelse i henseende til fradrag, og det stik modsatte udgangspunkt vedrørende uddannelse i henseende til beskatning - når nu det retlige udgangspunkt er de samme bestemmelser i statsskatteloven. Dette viser, at Landsskatterettens ræsonnement i LSR 2012.11-03989, der blev ændret af byretten, er forkert.
Dertil kommer uoverensstemmelsen til den skatteretlige bedømmelse af godtgørelse for arbejdsgivers overtrædelse af arbejdsbevisloven, godtgørelse for arbejdsgivers overtrædelse af arbejdstidsdirektivet samt godtgørelse for overtrædelse af forskelsbehandlingsloven. Det er grundløst og uholdbart, at sådan godtgørelse er skattefri, mens godtgørelse for tab af uddannelsesgode skal være skattepligtig.
Vedrørende godtgørelse efter ansættelsesbevisloven er det således, at denne ydes, fordi arbejdsgiverens undladelse af at overholde oplysningspligten “generelt (vil) være egnet til at skabe tvivl og usikkerhed i ansættelsesforholdet til skade for den ansatte" (jf. U 1997.1702 H). På dette område ydes der altså godtgørelse fordi arbejdsgiverens pligtforsømmelse ud fra en generel betragtning er egnet til at skabe usikkerhed til skade for den ansatte. Og den godtgørelse er skattefri - fordi den vedrører indtægtsgrundlaget og ikke den løbende indtægtserhvervelse.
Klageren er af Højesteret tillagt kompensation fordi hendes arbejdsgiver - ikke blot har udsat hende for en pligtforsømmelse, der var egnet til at påføre hende usikkerhed, men har udvist pligtforsømmelse med den konkrete konsekvens, at hun blev påført en realiseret usikkerhed. Nærmere bestemt derved, at hendes uddannelsesgode uberettiget blev taget fra hende. Så meget desto mere skal en sådan godtgørelse - der vedrører indtægtsgrundlaget og ikke den løbende indtægtserhvervelse - være skattefri.
Samlet skal godtgørelse for tab af uddannelsesgode være skattefrit.
SKAT skal indledningsvis henlede opmærksomheden på, at det omhandlede bindende svar er givet til klagerens tidligere arbejdsgiver. I henhold til det anførte om partshøring i Den juridiske vejlednings afsnit A.A.7.2, begrundet i SKM2008.87.LSR, jf. nedenfor, er den tidligere ansat ikke blevet partshørt i tidligere arbejdsgivers anmodning om bindende svar, uagtet at afgørelsen får betydning for den tidligere ansattes skatteansættelse.
Ifølge skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2, er en part enhver, som har en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i sagen, der konkret anses for så væsentlig, at den pågældende har partsstatus.
Fra praksis kan nævnes SKM2008.87.LSR, hvoraf fremgår, at en lønmodtager er ikke part i arbejdsgiverens sag, uanset om sagen får virkning for lønmodtagerens skatteansættelse, da lønmodtageren kan påklage ændringen af sin egen skatteansættelse. Ligeledes er arbejdsgiveren ikke part i lønmodtagerens skattesag, da arbejdsgivers interesse er indirekte og afledet.
SKAT er derfor umiddelbart af den opfattelse, at den tidligere ansatte ikke kan påklage tidligere arbejdsgivers bindende svar.
Skulle Skatteankestyrelsen være af anden opfattelse, skal SKAT udtale, at det stadig er SKATs opfattelse, at den omhandlede godtgørelse skal beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U, jf. begrundelsen i indstillingen i det bindende svar sammenholdt med, at der allerede i Lov om særlig indkomstskat fra 1958, var indsat en bestemmelse om, at der skulle svares særlig indkomstskat af “godtgørelse i anledning af fratræden af stilling".
Denne bestemmelse blev videreført i såvel dagældende ligningslovs § 7 0 som nugældende ligningslovs § 7 U. Det fremgår af forarbejderne til ligningslovens § 7 U, at det ikke er tilsigtet at give bestemmelsen et andet anvendelsesområde end hidtil, ligesom Østre Landsrets i dom, gengivet i TfS 2007, 1050 Ø, slår fast, at det fremgår af forarbejderne til ligningslovens § 7 U, at det med denne bestemmelse var tilsigtet at indføre en ensartet og neutral beskatning i alle tilfælde, hvor der i forbindelse med fratræden af stilling udbetales et beløb, der overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning.
I nævnte dom blev det ikke godtgjort, at der ved denne afskedigelse forelå sådanne omstændigheder, at godtgørelsen kunne anses for en skattefri godtgørelse for en retsstridig krænkelse af skatteyderens ære eller person, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26.
Der er heller ikke i nærværende sag tale om en godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26, men alene en godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftale som, jf. ovenfor, må anses omfattet af ligningslovens § 7 U.
Erstatning for misligholdelse af en kontrakt, der giver den ansatte anledning til at opsige ansættelsesforholdet, er netop en erstatning begrundet i arbejdsforholdets ophør, og en sådan erstatning er, efter forarbejderne, således en fratrædelsesgodtgørelse, der skal beskattes efter ligningslovens § 7 U.
Der er i klageskrivelsen henvist til SKM2014.357.BR. Det er SKATs opfattelse, at denne afgørelse er konkret begrundet i sagens - særlige - faktuelle omstændigheder. Der henvises således i byrettens præmisser specifikt til den konkrete begrundelse for fastsættelsen af erstatningen, herunder det faktum, at voldsudøvelsen resulterede i en længerevarende sygemelding og en anerkendt méngrad på 10 pct. Denne afgørelse kan derfor efter SKATs opfattelse alene anses at have betydning i helt tilsvarende tilfælde.
Der er endvidere i klageskrivelsen henvist til SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR om skattefrihed af godtgørelser efter forskelsbehandlingsloven. Opmærksomheden henledes på, at Skatterådet har revurderet sin opfattelse heraf. Der kan i den forbindelse henvises til SKM2014.354.SR.
Vedrørende spørgsmålet om klageberettigelse finder repræsentanten SKATs umiddelbare opfattelse opsigtsvækkende.
Det ligger efter loven fast, at klage kan indgives af "enhver, der har en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i den afgørelse, der klages over", jf. skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2. Det fremgår af bemærkningerne til bestemmelsen, at der ikke ved lovændringen var tilsigtet nogen ændring i kredsen af de klageberettigede (jf. L 212 af 24. april 2013 ad § 1, nr. 33), og det ligger fast, at det grundlæggende er de almindelige principper i forvaltningsretten, der finder anvendelse.
Der er således ingen særlige principper eller særregler i skatteforvaltningsretten, der afskærer klageberettigelse for klageren.
Der er tale om en afgørelsessag. Det er efter lovens ordlyd og de almindelige principper i forvaltningsretten åbenbart, at ikke kun afgørelsens adressat har klageberettigelse.
I denne sag er afgørelsens adressat Dansk Tandlægeforening.
Skatterådet har på forespørgsel fra Dansk Tandlægeforening truffet den afgørelse, at spørgsmål 1 skal besvares med "Ja". Spørgsmålet er, om klageren "er ... skattepligtig af den erstatning" som hun er pålagt tillagt.
Skatterådet har dermed pålagt klageren skattepligt at det omhandlede beløb.
Det forekommer åbenbart, at hun dermed er væsentligt berørt af afgørelsen. Skat bliver betragtet som det offentlige tiltag overfor borgere, der er næstmest indgribende (efter straf).
Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2, at
"En klage kan indgives af enhver, der har en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i den afgørelse, der klages over. (...)"
Når henses til, at det bindende svars spørgsmål 1 angår spørgsmålet om, hvorvidt klageren er skattepligtig af den erstatning, som spørgeren blev tilpligtet at betale i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale, anses klageren som klageberettiget i henhold til skatteforvaltningslovens § 35 a, stk. 2.
For erstatninger, der udbetales ved et engangsbeløb gælder det, at erstatningen beskattes på samme måde, som det, den træder i stedet for. Hvis erstatningen er en kompensation for en del af indkomstgrundlaget, er den skattefri. Hvis erstatningen er en kompensation for et tab i det løbende afkast/indkomsterhvervelse, er den skattepligtig.
"Gaver, godtgørelser og gratialer fra den skattepligtiges arbejdsgiver, der ydes i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling eller i forbindelse med arbejdsgiverens eller medarbejdernes jubilæum, medregnes til den skattepligtige indkomst med det beløb, hvormed de samlede erhvervelser i løbet af indkomståret overstiger 8.000 kr., jf. dog stk. 2-4 og § 31. Det er en forudsætning for skattefriheden, at den skattepligtige person, der modtager gaven, godtgørelsen eller gratialet, er ansat som lønmodtager i den virksomhed, der foretager udbetalingen. Reglen i 1. pkt. gælder ikke, i det omfang beløbet træder i stedet for, hvad modtageren ville have oppebåret i indtægt af stillingen for tiden efter fratrædelsen og indtil det tidspunkt, til hvilket modtageren kunne være opsagt i henhold til sin kontrakt eller lovgivningens almindelige regler.
den skattepligtige person, der modtager godtgørelsen, fuldstændig ophører med at være
ansat i den udbetalende virksomhed, og at
Tre af rettens medlemmer, herunder retsformanden, finder:
Det følger af forarbejderne til ligningslovens § 7 U, L 88 fremsat den 4. november 1999, under bemærkninger til de enkelte bestemmelser, nr. 11, at "alle ydelser, der udbetales i forbindelse med en medarbejders fratræden anses for at være fratrædelsesgodtgørelser."
Dette retsmedlem voterer derfor for at ændre Skatterådets afgørelse i overensstemmelse med den af klageren nedlagte påstand, således at spørgsmål 1 besvares med "Nej".
Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, hvorfor Skatterådets afgørelse stadfæstes.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Sådan overtager jøderne kontrollen med Højesteret i USA
Sådan overtager jøderne kontrollen med
Højesteret i USA
O-D-I-N.org praes. balder.org, november 2013 (opdateret nov 2016).
Det jødiske stammefællesskabs netværk er omfattende. I tilgift til en enorm udbredelse har den digitale udvikling gjort det eksponentielt mere effektivt, end det har været gennem århundreder. Men udviklingen af medierne og Internettet har samtidig gjort brugen af netværket mere synlig, og dermed kan konspirationer mod værtssamfundene bedre anfægtes af sundt kritiske mennesker, der vægrer sig ved at indtage rollen som undermennesker i jødernes drømmeverden.
En dygtig fortaler for det europæiske Amerika, og samtidig en fremstående kritiker af jødernes forsøg på at kontrollere alt i de vestlige værtssamfund, er den amerikanske professor i psykologi fra California State University – Kevin B. MacDonald (f. 1944).
Her følger Nathanel Kapners interview med Kevin MacDonald om den jødiske Elena Kagans kandidatur til embedet som meddommer i USA’s Højesteret.
Interviewet foregik i maj 2010 – se hvad der skete oktober samme år.
Jødisk kandidat til dommerembede i USA’s Højesteret, Elena Kagan.
Nathanael Kapner: Hvad var din umiddelbare reaktion på Elena Kagans kandidatur til Højesteret?
Kevin MacDonald: De jødisk ejede medier begyndte at publicere en masse artikler som roste Kagans kandidatur. Det stod klart for mig at temaet i alt dette hedder etniske netværk. Hvordan kan man ellers forklare det faktum, at en person med en helt igennem uimponerende akademisk karriere ikke kun blev fastansat på University of Chicago, men også blev udnævnt til rektor på Harvard Law School?
Nathanael Kapner: Hvad var historien om Kagan, og hvad var det, som pegede på etnisk netværkeri?
Kevin MacDonald: Savage skrev, at Kagan har gode forbindelser til topfolkene i Obama-regeringen (bl.a. Larry Summers, der er jøde). To juridiske sværvægtere, Laurence Tribe og Charles Fried, begge fra Harvard og begge jøder, roste hende overstrømmende. Der fulgte mere fra Huffinton Post: “Elena Kagan dukker op som den fremmeste kandidat til Højesteret.”
Igen blev Kagan fremstillet som værende helt fantastisk højt begavet. Charles Fried gav skruen en ekstra omgang ved at gentage: “Elena Kagan er fantastisk intelligent, en af de mest intelligente mennesker jeg nogensinde har mødt. Jeg mener virkelig, at hun er en meget, meget intelligent person.”
Det etniske netværkeri i sagen begynder med, at Kagan blev udnævnt som rektor på Harvard Law School af Larry Summers, der er udrustet med en stærk jødisk selvbevidsthed. Summers og Kagan bakkede op om Laurence Tribe, da han plagierede en passage fra en anden forfatters bog, uden at kreditere ham for det. Det etniske netværk er naturligvis intet værd, hvis det ikke er gensidigt.
Nathanael Kapner: Er der en “jødisk” sag involveret hvis Kagan bliver udnævnt?
Kevin MacDonald: Ikke ifølge artiklen i Huffington Post, der nedtoner det jødiske aspekt: “Der har været nogle overfladiske bekymringer angående Kagans religion – ikke fordi hun er jødisk, men fordi der uden John Paul Stevens (det afgående medlem) ikke vil være flere protestanter i Højesteret.”
Kagan ville også være den første kvindelige homoseksuelle i Højesteret.
Nathanael Kapner: Virkelig? Er Kagan lesbisk?
Kevin MacDonald: Artiklen i Huffington Post lægger op til det. Andre har også skrevet at Kagan er “bekendende lesbisk”. Andre har skrevet at “hun endnu ikke er trådt ud af skabet”, men at hun har en kvindelig partner. Det siges at dette er en offentlig hemmelighed blandt studerende og professorer på Harvard Law School. I hvert fald er hendes engagement omkring homo-rettigheder kendt.
Nathanael Kapner: Tilbage til det jødiske. Er det en berettiget bekymring, at der, hvis Kagan udnævnes, ikke vil være nogen hvide protestanter tilbage i Højesteret?
Kevin MacDonald: I et land som så længe vi kan huske tilbage har opfattet sig som hvidt, anglosaksisk og protestantisk [forkortes i USA som WASP: White Anglo-Saxon Protestant; akronymet siger: “hveps”], er det selvfølgelig helt sikker et problem. Uden Souter, og med Stevens afgang, vil der med Kagan være tre jøder men ingen hvide protestanter i Højesteret.
I artiklen fra Huffington Post skriver de om Kagans seksuelle orientering: “Strateger spår, at dette kun er et mindre bump på vejen, ikke en hindring”. Men hvem er nu disse “strateger”, og hvad er målet for deres strategi?
Nathanael Kapner: Hvad er lige præcis strategien bag den jødiske opbakning til Kagan?
Kevin MacDonald: Hvis Kagan bliver nomineret og godkendt, vil der komme tre jødiske dommere i Højesteret – alle sammen på venstrefløjen (de andre to er Stephen G. Breyer og Ruth Bader Ginsberg).
Allerede jødisk dommer i USA’s Højesteret, Stephen G. Breyer, kombineret med …
… 2. jødiske dommer i USA’s Højesteret, Ruth Bader Ginsberg, kombineret med … ?]
Jøder er overrepræsenteret i alle ledende topposter – specielt på venstrefløjen. Men ligefrem en tredjedel jøder [33%] i Højesteret er voldsomt i betragtning af, at de kun udgør 2% af den amerikanske befolkning. Dette er langt over den i forvejen uforholdmæssige jødiske repræsentation i Senatet (13%) og i Repræsentanternes Hus (7%).
Tre jøder i Højesteret vil give panderynker hos folk som mig selv, der mener at jødisk identitet ofte er ensbetydende med en himmelvid forskel i indstilling og opførsel. Og hvis der er ét område, hvor mainstream-jødisk politisk sindelag har haft en stor virkning, er det på lovgivningen i forhold til multikulturalisme. Dette gælder for den jødiske mainstream over hele spektret, fra det yderste venstre til det neokonservative højre.
Nathanael Kapner: Hvor står Kagan i forhold til multikultur. Er hun ikke konservativ?
Kevin MacDonald: Det utrolige er at Kagan lanceres som konservativ. Men inden for de emner, som virkelig tæller – emner der har at gøre med multikultur og ytringsfrihed – har Kagan klart venstreorienterede synspunkter og promoverer de generelle jødiske ideer på det felt. Kagans tidligere indsats lægger op til, at hun vil bestræbe sig på at forme sin juridiske argumentation, så hun opnår de jødiske mål.
I en artikel afslører Kagan sin dagsorden
Af artiklen fra Chicago Law School, “Regulering af hadefuld tale og pornografi” kan vi se, at der er tale om en person, som søger efter måder til at begrænse ytringsfriheden i de multikulturelle idealers navn. Hun skriver: “Vi lever i et samfund plaget af ulighed mellem race og køn. Visse ytringer forlænger og befordrer denne ulighed. Hvis den slags udtalelser forstummede, ville det være meget glædeligt.”
Nathanael Kapner: Ville Kagan faktisk dømme imod forfatningens regel om ytringsfrihed (first amendment)?
Kevin MacDonald: I den samme artikel skrev Kagan, at “selv om Højesteret i den nærmeste fremtid ikke vil fravige det standpunkt, at regeringens arbejde med at regulere sådanne ytringer skal være i samklang med forfatningen, kunne et nyt flertal (i Højesteret) bestemme, at disse bestræbelser ville være i samklang med forfatningen.”
Kevin MacDonald: Det organiserede jødiske samfund har en lang historie for at være imod ytringsfrihed i relation til multikulturelle sager. Kagans synspunkter passer fint ind i det billede. Hun skriver videre: “Vi skal gøre os enhver anstrengelse for at begrænse hadefuld tale indenfor den eksisterende juridiske ramme og gøre det, der er muligt for at ændre denne ramme, så den slags tale kriminaliseres.”
[Redaktionel kommentar: Dette kan betyde, at såkaldt “holocaust-benægtelse” kan blive strafbart i USA, som det længe har været i Tyskland, hvor retssystemet i dag er fuldstændig korrumperet af jøder.]
Der trænger sig et billede på af en person, som ikke ville tøve med at gøre en ende på den ytringsfrihed, som forfatningens første tillæg giver os, og hun vil dermed kunne kvæle ethvert håb om, at en hvid racebevist bevægelse kunne opnå virkelig magt.
Kagans vision for USA er helt og holdent indenfor den jødiske mainstreams rammer, og lykkes det den organiserede jødedom at få udnævnt Kagan til dommer, vil jødisk fortrinsret styre uindskrænket i USA’s Højesteret.
Kilde: Balder.org
WASHINGTON (Jewish Telegraph Agency):
For første gang i historien trådte Amerikas Højesteret i denne uge sammen med tre jødiske dommere [ud af 9].
To af de tre jødiske dommere er kvindelige: Ruth Bader Ginsburg og Elena Kagan, den sidste nomineret af præsident Obama og godkendt i sommers. Den tredje jødiske dommer er Stephen Breyer; tredje kvinde er Sonia Sotomayor.
… 3. jødiske dommer i USA’s Højesteret, Elena Kagan, kombineret med …
… 4. (jødiske?) dommer i USA’s Højesteret, Sonia Maria Sotomayor.
I almindelig optik er Sonia M. Sotomayor måske af sydamerikansk oprindelse, men tydeligvis ikke udelukkende. Dertil kommer navnet, der antyder jødisk slægt eller ægteskab. Meget tyder på, at hun er efterkommer af indvandrede sefardiske jøder fra Spanien eller Portugal. Det betyder i givet fald en ekstra (uofficiel) jødisk stemme oven i de 33% jødiske dommere, der nu i forvejen besætter USA’s Højesteret. Sotomayor kan have opnået embedet som filosemit eller kryptojøde, og dermed er fordelingen reelt 4 jødiske dommere ud af 9, eller 44% med jødisk sindelag. En enkelt fordækt filosemit mere, og jøderne sidder på majoriteten i dommerpanelet i USA’s Højesteret.
Dette er naturligvis ren spekulation.]
Formodentlig bekymrer de færreste sig om Sonia Maria Sotomayors etnicitet. Det er bredt accepteret, at hun er “puertoricaner”, og det er så det. Men det er ikke bare det …
Sotomayors offentlige fremtræden placerer hende ikke som fortaler for noget spansk. Hun har tilsyneladende end ikke været i Puerto Rico; hun blev født i Bronx i New York city. En del af hendes rejsevirksomhed, som medierne i nogen grad har rost, er hendes dyrt sponsorerede rejser til Israel. […]
—David Yeagley, 2009.
Ron Kampeas skrev i Jewish Telegraphic Agency:
“Det skader ikke at Sotomayor, 54, repræsenterer de stærke jødisk-latinamerikanske relationer. I 1986, mens hun var privat juridisk praktiserende, meldte hun sig til en af de første ture til Israel for unge ledere sponsoreret af Project Interchange, som er forbundet med American Jewish Committee.
Sotomayor nød landet så meget – dets immigrant-kultur, dets populære musik, der er stærkt påvirket af jødiske immigranter fra Argentina og Brasilien – at hun aflagde et nyt besøg i 1996, da hun var blevet føderal dommer og forinden havde sluttet sig til et udvekslingsprojekt “U.S.-Israel forum on immigration”. I dette forløb har hun udviklet et venskab for livet med udvekslingsprojektets grundlægger Debbie Berger og hendes mand, Paul, som overværede hendes edsaflæggelse, da hun tiltrådte som dommer i Manhattan Appeals Court i 1998.”
Sonia Maria Sotomayor viser typiske etniske træk for en sefardisk jøde.
Så skete det – mindst 4 ud af 9 medlemmer af Højesteret i USA er jøder
Her er medlemmerne af Højesteret i USA pr. 2016, og vi kan igen spørge: Hvordan kan en minoritet på officielt 2% af befolkningen tillades at besætte 44% af pladserne i en så vigtig forsamling for alle i USA, herunder ikke mindst det hvide flertal på omkring 65%, som jøderne ønsker at udrydde.
Svaret er: betalingsevne, korruption og pression.
Det næste oplagte spørgsmål er: Hvem bliver det 5. jødiske medlem – eller måske: hvem er kryptojøden blandt de øvrige fem? – således at jøderne i USA måske allerede er i stand til at ændre grundlovssikrede rettigheder som ytringsfrihed og friheden til at forsvare sig selv med et våben, hhv. 1. og 2. tilføjelse i Konstitutionen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.H.3.2.2.2.1 Udlejning til slægtninge og lignende
I dette afsnit omtales de regler, der gælder for opgørelse af den skattepligtige leje ved udlejning til slægtninge med videre.
Udlejning til slægtninge med videre
Markedsleje (objektiv udlejningsværdi)
Fastsættelse af lejen og konsekvenser for lejeren
Udlejning til tidligere ægtefælle
Lejeindtægt ved udleje af fast ejendom til slægtninge og lignende, fx indtægt ved udleje af forældrekøbslejligheder til børn, skal medregnes til indkomstopgørelsen efter skattelovgivningens regler. Det betyder, at udlejeren af ejendommen skal beskattes af et beløb svarende til den objektive udlejningsværdi (markedslejen) for det udlejede. Se SL § 4, litra b, 1., 2. og 3. pkt.
Hvis den leje, der rent faktisk betales, er lavere end den objektive udlejningsværdi (markedslejen), bliver udlejeren beskattet af såvel den betalte leje, som af den ikke betalte leje, der udgør forskellen mellem den objektive udlejningsværdi og den faktisk betalte leje.
Domspraksis har fastslået, at denne fortolkning af regelsættet har direkte hjemmel i SL § 4.
Landsretten fandt, at der efter sammenhængen mellem SL § 4, litra b, 1., 2 og 3. pkt., var hjemmel til at fiksere en lejeindtægt i en situation, hvor en ejer fremlejede nogle erhvervslokaler vederlagsfrit til sin ægtefælle. Se TfS 2000, 936 VLD.
Denne praksis er blevet konfirmeret af Højesteret i en dom i 2002. Højesteret udtalte, at bestemmelsen i SL § 4, litra b, 1. pkt., om bl.a. skattepligt ved udlejning af fast ejendom indeholder - sammenholdt med bestemmelsen i 2. pkt., hvorefter lejeværdien af bolig i egen ejendom beregnes som indtægt for ejeren, hvad enten denne har gjort brug af sin beboelsesret eller ej - tilstrækkelig hjemmel for at anse ejeren af en beboelsesejendom for skattepligtig af en skønnet lejeværdi, når ejeren vederlagsfrit eller for en leje, der ikke er uvæsentligt lavere end markedslejen, har overladt benyttelsen af ejendommen til en slægtning eller en anden nærtstående person. Se SKM2002.547.HR.
I visse situationer er tidligere ægtefæller efter en konkret vurdering anset for nærtstående, se fx SKM2007.114.ØLR, SKM2007.83.ØLR, SKM2010.349.SR og SKM2012.716.SR.
Ved markedslejen forstås den lovlige leje, der kan opnås ved udlejning af beboelsesejendommen til en ikke nærtstående person efter lejelovgivningens regler.
I lejeloven og boligreguleringsloven er der fastsat regler for, hvor højt huslejeniveauet må være. I alle private udlejningsboliger opført efter 1991 kan udlejer og lejer dog frit aftale huslejens størrelse. Der er altså for disse ejendomme ingen central regulering af huslejen.
Efter lejeloven kan en aftalt husleje nedsættes, hvis den overstiger værdien af det udlejede. Se lejelovens § 49. Værdien af det udlejede skal fastlægges ved sammenligning med den leje, som er almindeligt gældende i kvarteret eller området for tilsvarende hus og husrum med hensyn til beliggenhed, art, størrelse, kvalitet, udstyr og vedligeholdelsestilstand. Se lejeloven § 47.
I kommuner, der er omfattet af boligreguleringsloven, gælder endvidere særlige regler for fastsættelsen af lejen. For ejendomme med over seks beboelseslejemål gælder reglerne om omkostningsbestemt leje. For lejligheder, hvor udlejeren har foretaget en gennemgribende modernisering, kan lejen i stedet fastsættes til det lejedes værdi. For ejendomme med seks eller færre beboelseslejemål (småejendomme) finder disse regler ikke direkte anvendelse. Ved fastsættelsen af lejen i beboelseslejemål i småejendomme gælder, at lejen ikke væsentligt må overstige den leje, der betales for tilsvarende lejeforhold med hensyn til beliggenhed, art, størrelse, kvalitet, udstyr og vedligeholdelsestilstand. Hvis der ikke kan findes sammenlignelige lejemål, kan lejen fastsættes efter et skyggebudget. Se boligreguleringsloven.
Når lejen fastsættes til et beløb, der er lavere end markedslejen, er den økonomiske fordel herved som udgangspunkt skattepligtig for lejeren.
Den skattemæssige behandling af den økonomiske fordel afhænger efter retspraksis af, om
lejemålet er uopsigeligt i mindst 10 år, eller
lejemålet stilles til rådighed indtil videre.
Ad a. Lejemålet er uopsigeligt i mindst 10 år
Når lejemålet er uopsigeligt, bliver lejeren indkomstbeskattet af den løbende udnyttelse af lejefordelen. Modsætningsvis er der som udgangspunkt fradrag for ydelsen hos udlejer efter LL § 12, stk. 5, i det omfang fradragsretten ikke er begrænset efter bestemmelsen i stk. 6.
Se afsnit (C.C.6.8.3), om beskatningen af løbende ydelser.
Ad b. Lejemålet stilles til rådighed indtil videre
Når lejemålet kun er stillet til rådighed indtil videre, fx ved en almindelig lejekontrakt, skal de økonomiske fordele ved en lav leje anses for gaver, der er ydet i de enkelte indkomstår.
Hvis lejeren (gavemodtageren) er omfattet af gaveafgiftskredsen i BAL § 22, skal der ikke betales indkomstskat men gaveafgift af fordelen. Der skal dog kun betales gaveafgift i det omfang, gavernes samlede værdi i det enkelte indkomstår overstiger det afgiftsfrie beløb. Se BAL § 22, stk.2.
Når gavemodtageren ikke er omfattet af gaveafgiftskredsen i BAL § 22, skal gavemodtageren årligt medregne gavens værdi ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
Gældende praksis i forbindelse med hel eller delvis fribolig er fastslået ved Højesterets dom, offentliggjort som SKM2009.27.HR.
I alle tilfælde skal udlejeren beskattes af den objektive lejeværdi, også selv om der ikke betales fuld leje.
Om den skattemæssige behandling af fri- og aftægtsboliger, se afsnit (C.H.3.5) om ejendomsværdiskat af bolig i egen ejendom.
I visse situationer er tidligere ægtefæller efter en konkret vurdering anset for nærtstående, se fx SKM2007.114.ØLR, SKM2007.83.ØLR, SKM2010.349.SR og SKM2012.716.SR. Det betyder, at reglerne om objektiv udlejningsværdi i SL § 4 i sådanne tilfælde finder anvendelse ved udlejning til den tidligere ægtefælle. Se ovenfor i dette afsnit om udlejning til slægtninge med videre.
Hvis en ægtefælle, der ejer en bolig, har forladt denne og stillet boligen til rådighed for den anden tidligere ægtefælle, skal den ægtefælle, der ejer ejendommen, anvende ejendomsværdiskattereglerne indtil det tidspunkt, hvor samlivet mellem ægtefællerne er ophørt i skattemæssig forstand. Dvs. indtil udgangen af det indkomstår, hvor ægtefællernes samliv er ophævet. Hvis ægtefællerne forinden er blevet separerede eller skilt, er det tidspunktet for separationen eller skilsmissen, der er afgørende for tidspunktet for ophøret af samlivet i skattemæssig henseende.
Hvis samlivet mellem ægtefællerne er ophørt i skattemæssig henseende, og den, der har forladt boligen, er ejer af denne, kan han eller hun bruge ejendomsværdiskattereglerne i stedet for statsskattelovens regler om objektiv lejeværdi i tiden indtil bodelingen mellem ægtefællerne. Se SKM2006.765.LSR.
Denne praksis for tidligere ægtefæller gælder efter Skatteministeriets opfattelse, uanset om ejendommen er sat til salg, når den anden ægtefælle bliver boende på den tidligere fælles bopæl. Det gælder også, selv om der går lang tid fra samlivet er ophørt. I et konkret tilfælde var der gået 12 år fra samlivet var ophørt til bodelingen. Se TfS 1989, 117 LSR.
Se også afsnit (C.H.3.5.4) om ægtefæller, der bor alene.
Der gælder særlige værdiansættelsesprincipper i forbindelse med et selskabs udlejning af ejendomme til hovedaktionæren.
Se afsnit (C.B.3.5.3.2) om fri helårsbolig, sommerbolig mv.
Se afsnit (C.H.3.5.4) om, hvornår skal der betales ejendomsværdiskat.
Løbende udnyttelse af uopsigelig ret til fribolig var ikke en gave, omfattet af reglerne om gaveafgift, men derimod en skattepligtig løbende ydelse, jf. SL § 4, litra c.
SKM2007.438.HR
En ejer havde udlejet nogle erhvervslokaler til sin samleverske, der drev keramikværksted fra lokalerne. Højesteret tiltrådte den af skattemyndighederne foretagne lejefiksering af ejeren. Højesteret tiltrådte, at en ejer af erhvervslokaler - ligesom en ejer af beboelseslokaler - efter SL § 4, litra b, 1. pkt., kan beskattes af en skønnet lejeværdi i tilfælde, hvor ejeren vederlagsfrit eller for en leje, der ikke er uvæsentligt lavere end markedslejen, har overladt benyttelsen af lokalerne til en nærtstående.
Et anpartsselskab havde en erhvervsejendom, hvori der var en lejlighed. Højesteret fandt, at selskabet havde overladt benyttelsen af beboelsen i ejendommen vederlagsfrit til eneanpartshaverens datter i 1. halvår 1997. Herefter kunne selskabet efter SL § 4, litra b, 1. pkt., beskattes af en skønnet lejeværdi for denne periode.
En ejer havde udlejet en lejlighed til sin datter for et beløb, der var mindre end markedslejen. Højesteret fastslog, at SL § 4, litra b, 1. pkt., sammenholdt med andet punktum, indeholdt tilstrækkelig hjemmel til at beskatte ejeren af en skønnet lejeværdi, når han udlejer til en slægtning eller en anden nærtstående person vederlagsfrit eller til en leje, der er ikke uvæsentlig lavere end markedslejen,. Forskellen mellem den opkrævede leje og markedslejen kunne ikke anses for uvæsentlig.
SKATs skøn over markedsleje ved udlejning til ejerens søn blev tilsidesat. Markedslejen blev i stedet godkendt fastsat i overensstemmelse med syns- og skønserklæring.
En ejendom, der var omfattet af boligreguleringslovens regler om småejendomme, var udlejet til ejerens moder. Det var aftalt, at moderen skulle afholde alle udgifter på ejendommen. SKAT fandt, at dette ikke svarede til markedslejen og forhøjede derfor ejerens indkomst med den skønnede objektive markedsleje. Der blev givet fradrag for dokumenterede udgifter, som var afholdt på ejendommen. Landsretten lagde til grund, at skønsmanden havde vurderet, at der ikke var sammenlignelige lejemål. Landsretten fandt, at ejeren ikke ved det afholdte syn og skøn eller på anden måde havde godtgjort, at det skattemæssige skøn var udøvet på et forkert grundlag eller havde ført til et åbenbart urimeligt resultat. Selv om skønserklæringen beroede på et skyggebudget efter reglerne om omkostningsbestemt leje for hele ejendommen, stadfæstede landsretten byrettens dom om, at ejeren ikke havde løftet bevisbyrden for, at den skønnede lejeværdi væsentligt oversteg det lejedes værdi.
En ejer havde udlejet en ejendom til sine to døtre og to af deres venner. Spørgsmålet var, om der kunne ske en skattemæssig korrektion af de to venners husleje. Byretten havde fundet, at det havde været en væsentlig forudsætning for lejeaftalens indhold og den fastsatte leje, at mindst en af døtrene var part i lejeforholdet. Byretten havde herved særligt lagt vægt på, at lejen pr. lejer ikke steg, når der blev færre lejere, og at lejen i øvrigt blev fastsat ud fra, hvad døtrene kunne betale. Herefter fandt byretten det uden betydning, om døtrene dannede par med de to andre lejere eller ej. For landsretten drejede spørgsmålet sig alene om fradrag for forbrugsafgifter, der i strid med lejelovgivningen var opkrævet som en del af huslejen. Landsretten fandt det godtgjort, at lejerne var rette omkostningsbærere, hvorfor ejeren ikke kunne få fradrag for udgiften.
Skattemyndighederne havde foretaget en skønsmæssig forhøjelse af lejeindtægten for en lejlighed under henvisning til, at den faktisk betalte leje ikke svarede til markedslejen. Landsretten fandt ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at skønnet var foretaget på et urimeligt grundlag eller havde ført til et åbenbart urimeligt resultat for selskabet.
Landsretten fandt, at ejerens tidligere ægtefælle og deres to børn skulle anses for at have haft rådighed over ejendommen i hele 1999. Ejeren var derfor skattepligtig af udlejningsværdien af ejendommen i perioden fra den 1. marts til den 31. december 1991.
Landsretten fandt, at den skattepligtige lejeværdi for indkomståret 1997 af en beboelseslejlighed, der var nyetableret i 1994 og nyudlejet, skulle fastsættes til det lejedes værdi i 1994, jf. den i 1994 gældende boligreguleringslovs § 5, stk. 1, med tillæg af senere omkostningsbestemte lejeforhøjelser frem til 1997. Lejeværdien i 1997 skulle derfor ikke som påstået af ejerne fastsættes til den omkostningsbestemte leje efter den dagældende boligreguleringslov, idet lejekontrakten var indgået i 1994 og fortsat bestod.
SKM2005.112.VLR
Sagen drejede sig om fastsættelsen af lejeværdi for 1997 for en beboelseslejlighed beliggende i en udlejningsejendom, der var ejet i lige sameje. Lejligheden blev udlejet til den ene interessents ægtefælle for en årlig leje på 50.745 kr. Landsretten udtalte, at lejekontrakten ikke kunne lægges til grund ved lejeværdifastsættelsen, fordi kontrakten var indgået mellem interesseforbundne parter. Landsretten fandt, at lejeværdien skulle fastsættes til det lejedes værdi i 1994, hvor lejemålet blev etableret, med tillæg af senere omkostningsbestemte lejeforhøjelser frem til 1997.
Fastsættelse af den objektive udlejningsværdi ved udleje af parcelhus til datter. Udlejningsværdien af parcelhuset skulle fastsættes til den objektive udlejningsværdi, jf. SL § 4, litra b, 2. pkt., hvilket svarede til markedslejen, dvs. den lovlige leje, der kunne opnås ved udlejning af ejendommen til en ikke nærtstående person. Landsretten fandt, at der hverken i ligningsvejledningen for de pågældende år eller i det oplyste om praksis var støtte for, at værdien for udlejeren ved udlejning af en bolig til en nærtstående person kunne ansættes efter reglerne om modtagerens beskatning af værdien af legatfriboliger eller boliger, der blev stillet til rådighed som led i et ansættelsesforhold. Tværtimod fremgik det af ligningsvejledningen for de pågældende år, at SL § 4, litra b, fandt anvendelse ved udlejning mellem nærtstående personer, så udlejeren blev beskattet af den betalte leje, såvel som af den ikke-betalte leje, der udgjorde forskellen op til den objektive udlejningsværdi
TfS 2000, 936 VLR
Fiksering af lejeindtægt i en situation, hvor en ejer fremlejede lokaler vederlagsfrit til sin ægtefælle, der drev bingovirksomhed fra lokalerne. Landsretten fandt, at der efter sammenhængen mellem SL § 4, litra b, 1., 2. og 3. pkt., i dette tilfælde var hjemmel til at fiksere leje.
Retten udtalte, at der efter statsskattelovens § 4, litra b, 2. pkt., er hjemmel til at beskatte lejeværdien af en skatteyders bolig, uanset om den pågældende har gjort brug af sin beboelsesret. Retten fandt det ikke godtgjort, at sagsøgeren i perioden fra sin fraflytning og frem til salget af ejendommen havde været hindret i at bringe tilstanden med sin tidligere samlevers vederlagsfrie benyttelse af ejendommen til ophør. Sagsøgeren skulle derfor beskattes af markedslejen vedrørende sin andel af ejendommen, desuagtet at den tidligere samlever ikke havde betalt leje.
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt sagsøgeren var skattepligtig efter statsskattelovens § 4 af lejeindtægter for udlejning af en lejlighed til sin datter. Der var oprettet en lejekontrakt mellem parterne, hvoraf fremgik, at den månedlige leje var 7.500 kr. Sagsøgers datter betalte imidlertid ikke den aftalte leje på grund af økonomiske vanskeligheder i forbindelse med en skilsmisse. Retten udtalte bl.a., at det følger af statsskattelovens § 4 stk.1, litra b, at der som skattepligtig indkomst medregnes lejeindtægter, uanset om lejen rent faktisk er betalt. Sagsøger skulle derfor beskattes af en fikseret lejeindtægt.
Anket til Østre Landsret - hævet af skatteyder.
En fader og hans søn ejede hver halvdelen af en ejerlejlighed. Byretten lagde til grund, at en del af lejligheden havde været udlejet til tredjemand de første 9 måneder af 2003, og at ejerens søn havde kunnet benytte hele lejligheden i resten af 2003. Byretten fandt, at lejen for sønnens vedkommende skulle ansættes til markedslejen.
Et selskab udlejede en lejlighed til hovedanpartshaverens søn. SKAT fandt, at den mellem parterne aftalte leje ikke svarede til markedslejen og forhøjede selskabets indkomst med differencen mellem den faktisk betalte leje og en af SKAT beregnet, objektiv markedsleje.
Skønnet over markedslejen blev udøvet på grundlag af oplysninger hentet fra en hjemmeside over udbudte lejelejligheder af tilnærmelsesvis samme størrelse og beliggende i samme postnr. som den udlejede lejlighed. Da der ikke forelå præcise oplysninger om sammenligningslejemålenes beliggenhed, udstyr og kvalitet, og da prisoplysningerne for sammenligningslejemålene blev indhentet to år efter det i sagen aktuelle indkomstår, fandt byretten, at skønnet skulle tilsidesættes.
SKM2008.590.LSR
Ved beregning af den objektive udlejningsværdi for en lejlighed skulle lejlighedens areal beregnes på baggrund af oplysninger om arealet i BBR (Bygnings- og boligregisteret) og ikke på baggrund af størrelsen af det tinglyste areal.
SKM2007.381.LSR
Der var ikke hjemmel til at nægte fradrag for drifts- og vedligeholdelsesudgifter ved udlejning af stuehus på landbrugsejendom med bopælspligt for medejer.
En ægtefælle ejede en ejendom i lige sameje med sin fraseparerede ægtefælle. Den fraseparerede ægtefælle havde beboet ejendommen alene efter separationen. Ægtefællen skulle ikke beskattes af en objektiv lejeværdi, idet der ikke havde fundet bodeling sted mellem ægtefællerne i de pågældende indkomstår. Ægtefællen skulle betale ejendomsværdiskat af sin andel af ejendommen.
SKM2004.247.LSR
En ejer udlejede sin ejerlejlighed til sin datter. På grundlag af de fremlagte oplysninger om ejendommens opførelsestidspunkt, lejlighedens størrelse, stand og beliggenhed samt huslejeniveauet i området, fandt Landsskatteretten det ikke godtgjort, at den aftalte leje afveg væsentligt fra den leje, som lovligt kunne opkræves mellem uafhængige parter. Den objektive udlejningsværdi blev herefter nedsat til det selvangivne beløb.
TfS 1989, 117 LSR
En ejers ægtefælle havde haft bolig i hans ejendom siden 1971, hvor samlivet og sambeskatningen af ægtefællerne var ophørt. Ejeren kunne for indkomståret 1983 anvende ligningslovens procentregler ved opgørelsen af lejeværdien, da bodeling endnu ikke havde fundet sted.
TfS 1997, 644 LSR
Ved fastsættelse af udlejningsværdien for et parcelhus, der var udlejet fra fader til søn, kunne der ansættes en objektiv værdi af det udlejede. Da ansættelserne imidlertid ikke vedrørte indflytningsåret, men senere indkomstår, skulle lejelovgivningens regler om lejeforhøjelse iagttages, og regulering skulle derfor foretages i overensstemmelse med reglerne i boliglovgivningen om omkostningsbestemt leje.
TfS 1995, 138 LSR
En køber af en ejendom fik rente- og afdragsfrit udsættelse med betaling af restkøbesummen for ejendommen, mod at sælger opnåede ret til at benytte stuehus m.m. Køberen blev beskattet af en skønnet lejeindtægt, og Landsskatteretten fandt ikke, at der efter SL § 6, stk. 1, litra e, kunne gives fradrag for en renteudgift svarende til lejeindtægten.
TfS 1990, 241 LSR
Ejeren havde købt et sommerhus pr. 15. juni 1985. Ejeren var indforstået med, at sælgeren udlejede sommerhuset for perioden fra den 1. juni til den 31. oktober 1985, og at sælgeren skulle have lejeindtægten mod et tilsvarende nedslag i købesummen og kontant udbetaling. Landsskatteretten fandt, at køberen var indkomstskattepligtig af den del af lejeindtægten, der vedrørte perioden fra den 15. juni til den 31. oktober.
LSRM 1983, 95 LSR
En køber havde erhvervet et hus til overtagelse den 1. februar 1980, men havde ladet sælgeren blive boende i huset vederlagsfrit indtil den 1. maj samme år. Køberen havde fra den 1. februar 1980 afholdt ejendommens driftsudgifter, herunder prioritetsrenter. Landsskatteretten fandt, at den benyttelsesret, der var tillagt sælgeren i perioden til ejerens indflytning i ejendommen, skulle betragtes som en udleje af ejendommen til sælger. Det var herefter med rette, at køberen var skattepligtig af en skønsmæssigt ansat lejeindtægt for den periode, hvor han ikke havde beboet ejendommen.
SKM2012.716.SR Tidligere nu fraskilte ægtefæller ejede en ejendom i sameje. Den ene ægtefælle skulle bo i ejendommen og betale samtlige udgifter på ejendommen. Parterne ville ved den beskrevne ordning blive betraget som udlejer/lejer. Hvis den tidligere ægtefælle, der beboede ejendommen, betalte udgifter på ejendommen, der påhvilede den anden ægtefælle, ville betalingerne blive anset for hel eller delvis betaling af husleje.
En ejer og hans fraseparerede ægtefælle kunne ikke uden skattemæssige konsekvenser indgå og udnytte en køberetsaftale, efter hvilken den fraseparerede ægtefælle inden for en 10-årig periode havde ret til at købe ejerens ejendom for et beløb på 500.000 kr., svarende til ejendommens handelspris.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Tintin – U 2003.23 H
Højesterets dom i sag 135/2001 afd. 1. Refereret af andre i U 2003.23 H.
Tema: Aftalefortolkning, parternes adfærd som fortolkningsdata, AFTL § 36
En translatør indgik aftale med et forlag om oversættelse af Tintin tegneserier mod betaling af et bestemt beløb pr. oversat side. I henhold til aftalen skulle de oversatte tegneserier trykkes i et nærmere fastsat antal i perioden 1960-1976, men forlaget optrykte eksemplarer i et videre omfang end aftalt. Translatøren havde ikke givet samtykke til det udvidede optryk, og han modtog ikke vederlag herfor.
Højesteret fandt, at aftalen måtte fortolkes således, at forlaget havde ret til at anvende de af translatøren oversatte tegneserier til yderligere optryk uden dennes samtykke og uden yderligere vederlag. Højesteret lagde vægt på, at translatøren ikke havde gjort indsigelse eller fremsat krav på yderligere vederlag i den årrække forlaget udvidede optrykket, ligesom han efterfølgende skriftligt havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på i henhold til aftalen.
Translatøren gjorde yderligere gældende, at der var grundlag for at anvende Aftalelovens § 36 (i det følgende benævnt "AFTL") på aftalen, da den aftalte vederlagsordning indebar, at den betydelige gevinst i anledning af tegneseriens forøgede omsætning udelukkende kom forlaget til gode. Højesteret fandt ikke, at der var grundlag for at anvende AFTL § 36, alene på grund af den omstændighed, at tegneseriens popularitet havde resulteret i en upåregnelig gevinst for forlaget.
Efter dansk ret skal en aftale læses og forstås i lyset af hele aftalesituationen, og domstolene anser både sædvanlig aftalepraksis indenfor branchen og parternes adfærd som relevant fortolkningsdata. Domstolene kan blandt andet se på, om parterne under aftalens opfyldelse og/eller efterfølgende har givet udtryk for en fælles forståelse af aftalens indhold. En parts passivitet overfor den anden parts dispositioner kan også sige noget om, hvordan parterne har forstået deres rettigheder i henhold til kontrakten. Disse fortolkningsdata blev tillagt væsentlig betydning i U 2003.23 H.
Højesteret, der stadfæstede landsrettens grunde, fandt, at aftalen gav forlaget ret til yderligere optryk af de Tintin tegneserier, som en translatør havde oversat, uden translatørens samtykke var påkrævet, og uden at denne havde krav på yderligere vederlag. Både landsretten og Højesteret konstaterede først, at det var sædvanlig aftalepraksis, at et forlag kunne foretage yderligere optryk uden samtykke, og translatøren var bekendt med denne praksis. Såfremt translatøren ønskede at fravige sædvanlig aftalepraksis, måtte han have gjort forlaget særligt opmærksom herpå. Højesteret fremhævede herefter i sin egen begrundelse, at forlaget udvidede optrykket, uden translatøren fremsatte indsigelser eller krav på vederlag, ligesom translatøren efter udvidelsen havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på i henhold til aftalen. Parternes adfærd, herunder translatørens passivitet, var således et yderligere fortolkningsdata for Højesteret, der fandt, at parterne havde disponeret på en måde, der forudsatte, at aftalen gav forlaget ret til at udvide optrykket uden translatørens samtykke og uden yderligere vederlag.
En aftale kan tilsidesættes helt eller delvist efter AFTL § 36, blandt andet hvis den har vist sig urimelig på grund af efterfølgende omstændigheder. Bestemmelsen kan blandt andet tænkes påberåbt i forbindelse med vederlagsordninger, der indeholder en abstrakt gevinstchance. Hvis denne gevinst realiseres, og der derved kommer til at bestå et væsentligt misforhold mellem vederlagenes størrelse, som var upåregneligt ved aftalens indgåelse, kan dette forekomme urimeligt. Det er dog ofte vanskeligt at bevise, at betingelserne for hel eller delvis ugyldighed efter AFTL § 36 er opfyldt. Denne problemstilling blev også behandlet af Højesteret i U 2003.23 H.
Det var aftalt mellem forlaget og translatøren, at translatøren modtog et engangsvederlag, der ikke blev påvirket af oplagets størrelse, mens forlaget skulle oppebære de løbende indtægter ved omsætningen af de oversatte Tintin tegneserier. Idet tegneseriens popularitet steg efter aftalens indgåelse, høstede forlaget en betydeligt større gevinst, end det var påregneligt på tidspunktet for indgåelse af aftalen. Højesteret fandt dog ikke, at betingelserne for AFTL § 36 var opfyldt og lagde for det første vægt på, at vederlagsordningen var sædvanlig inden for branchen ved aftaleindgåelsen. Herudover fremhævede Højesteret, at gevinstchancen var påregnelig for translatøren hvert fald på det tidspunkt, hvor han havde bekræftet, at han havde modtaget alt, han havde krav på. Med andre ord havde translatøren altså disponeret i henhold til aftalen, velvidende den indeholdt en gevinstchance. Med den begrundelse fandt Højesteret ikke, at der var grundlag for at anvende AFTL § 36, alene fordi en gevinst realiseres til fordel for den ene part.
U 2003.23 H beskriver særligt 2 problemstillinger. For det første illustrerede Højesteret, hvordan parternes adfærd kan være relevant fortolkningsdata, når en aftale skal læses og forstås i lyset af hele aftalesituationen. For det andet tog Højesteret stilling til, om AFTL § 36 kunne anvendes på en aftale med en abstrakt gevinstchance, hvor gevinstchancen på grund af efterfølgende omstændigheder realiseres til fordel for den ene part.
I relation til spørgsmålet om fortolkning af aftalen var det afgørende for Højesterets fortolkning, at translatøren havde forholdt sig passiv overfor forlagets yderligere optryk, ligesom han efterfølgende havde bekræftet at have fået det vederlag, han havde krav på. Det er altså afgørende for en aftales fortolkning, om parterne ved deres adfærd har givet udtryk for en fælles forståelse af aftalens rettigheder og pligter. Højesteret understregede endvidere betydningen af sædvanlig aftalepraksis på området, idet det var sædvanlig aftalepraksis, at et forlag kunne udvide et optryk uden translatørens samtykke og yderligere vederlag. En part, der ønsker at fravige sædvanlig aftalepraksis indenfor branchen, har således særlig anledning til at gøre den anden part opmærksom herpå.
I relation til spørgsmålet om AFTL § 36, fandt Højesteret, at en gevinst opnået ved den forøgede omsætning af Tintin tegneserier ikke var tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i AFTL § 36. Det danner således ikke i sig selv grundlag for at anvende AFTL § 36, at en aftale udløser en upåregnelig gevinst til fordel for den ene part. På baggrund af dommen gælder dette hvert fald, når begge parter er klar over, at aftalen indebærer en gevinstchance, og når den aftalte vederlagsordning er sædvanlig inden for branchen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Kendetegn, navneret
HØJESTERETS DOM i sag 228/2013
Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S
(advokat Lasse A. Søndergaard Christensen for begge)
Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen
(advokat Karsten Madsen for begge)
I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 18. september 2013.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Poul Søgaard, Jytte Scharling, Jon Stokholm,
Michael Rekling og Kurt Rasmussen.
Appellanterne, Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S, har nedlagt følgende påstande:
Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen forbydes at driverestaurationsvirksomhed under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”.
Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen skal in solidum, subsidiært individuelt efter et af retten fastsat skøn, betale 200.000 kr. til Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S med procesrente fra sagens anlæg.
Sæby Fiskehal ApS skal overdrage internetdomænerne jensensfisk.dk og jensensfiskerestaurant.dk til Danske Familierestauranter A/S.
Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen forbydes at markedsføre restaurationsvirksomhed under ”Jensens” som enkeltstående navn.
I forhold til påstand 1 gøres det subsidiært gældende, at Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen forbydes at drive restaurationsvirksomhed under navnet ”Jensens Fiskerestaurant” uden for den nuværende restauration i Sæby.
I forhold til påstand 4 gøres det subsidiært gældende, at Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen forbydes at markedsføre restaurationsvirksom-hed under ”Jensens” som enkeltstående navn uden for den nuværende restauration i Sæby.
De indstævnte, Sæby Fiskehal ApS og Jacob Jensen, har påstået stadfæstelse og frifindelse over for appellanternes subsidiære påstande.
Sæby Fiskehal har ikke anket Sø- og Handelsrettens forbud mod anvendelse af Jensens Fiskerestaurants tidligere logo. Appellanterne har gjort gældende, at der allerede som følge af denne krænkelse skal tilkendes dem et vederlag.
Der er for Højesteret fremkommet yderligere oplysninger, herunder er der i maj 2014 foretaget en kendskabs- og associationsanalyse af TNS Gallup. Formålet med undersøgelsen har bl.a. været at afdække, om og i hvilket omfang ”Jensen’s” associeres med ”Jensen’s Bøfhus”. I undersøgelsen blev der bl.a. stillet følgende spørgsmål:
Forbinder du nogle forretningstyper (brancher eller virksomheder) med navnet Jensen’s ?”
Undersøgelsen viste bl.a., at 38 % forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus/Jensens Bøf, 29 % med bøfhus, 16 % med restaurant og 2 % med Fiskehuset i Sæby/Jensens Fiskerestaurant.
”Spørgsmål 2:
Hvis ja i spørgsmål 1
Hvilke(t) af nedenstående forbinder du med navnet Jensen’s ?
Hvis nej i spørgsmål 1
Vi vil gerne vide, om du har hørt navnet Jensen’s blive anvendt for restaurationer, som dem, der er nævnt nedenfor
En gourmetrestaurant.
En bøf- og familierestaurant.
En pizzarestaurant.
En fiskerestaurant.
En smørrebrødsforretning.
Ingen af disse. (single)
Ved ikke. (single)”
Undersøgelsen viste bl.a., at 96 % forbandt Jensen’s med en bøf- og familierestaurant og 4 % med en fiskerestaurant.
I det følgende vil vi gerne vide, hvad du forbindernavnet Jensen’s med.”
For så vidt angår dette ikke hjulpne kendskab viste undersøgelsen, at der blandt de højeste kendskabsgrader var 17 %, der forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus, 16 %, der forbandt det med bøf, 15 % med salatbar, sauce, soft ice og spareribs og 15 % med Bøfhus. Undersøgelsen viste endvidere, at der var 1,9 %, der forbandt Jensen’s med fisk/fiskerestaurant.
Da Sæby Fiskehal ApS er indehaver af og driver ”Jensens Fiskerestaurant”, og da der ikke er grundlag for at pålægge Jacob Jensen hæftelse for dette selskab, tiltræder Højesteret, at Jacob Jensen er frifundet for Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S’ påstande.
Efter varemærkelovens § 2 kan et varemærke bestå af tegn, der er egnet til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser (særpræg), og efter § 2, stk. 1, nr. 1, kan det bl.a. være personnavne. Det fremgår af EU-Domstolens dom i sag C-404/02 (Nichols), at spørgsmålet om særpræg for varemærker i form af personnavne skal bedømmes efter de almindelige kriterier for særpræg, som gælder for andre kategorier af varemærker. Det gælder også for personnavne, som er meget almindelige personnavne i det pågældende land. Højesteret finder, at ”Jensens” som kendetegn for restaurationsvirksomhed og salg af fødevareprodukter har fornødent særpræg til at kunne opnå beskyttelse efter varemærkeloven.
Højesteret lægger til grund, at appellanterne i 2001, da Sæby Fiskehal begyndte at drive virksomheden under navnet ”Jensens Fiskerestarant”, havde ca. 30 restauranter i Danmark, ligesom de også forud herfor havde anvendt betydelige beløb på markedsføring. Højesteret finder på denne baggrund, at appellanterne har godtgjort at have en brugsbaseret varemærkeret til ”Jensens” for restaurationsvirksomhed, herunder med tilføjelsen af det deskriptive ord ”Bøfhus”. Det er i den forbindelse uden betydning, om appellanterne har benyttet ”Jensen’s” eller ”Jensens”.
Herefter, og efter den markedsundersøgelse, der er gennemført for Højesteret, lægges det til grund, at varemærket må anses for velkendt her i landet, jf. varemærkelovens § 4, stk. 2.
Højesteret finder, at Sæby Fiskehals markedsføring af sin virksomhed i samme branche ved brug af ”Jensens”, herunder i sammensætning med detgeneriske ord ”Fiskerestaurant”, indebærer en utilbørlig udnyttelse af appellanternes varemærkes særpræg eller renomme.
Sæby Fiskehal har anført, at selskabet i så fald har ret til at drive virksomheden under dette mærke i kraft af reglen i varemærkelovens § 5, nr. 1, om ret til at gøre erhvervsmæssig brug af eget navn. Sæby Fiskehal har herved henvist til, at selskabet er 100 % ejet af Jacob Jensen, hvorfor der skal ske identifikation mellem selskabet og ham. Under hensyn til at retten efter § 5 er en undtagelse fra den almindelige beskyttelse, som tilkommer indehaveren af en varemærkeret, finder Højesteret, at undtagelsen ikke kan udstrækkes til navnene på et kapitalselskabs kapitalejere, ledende medarbejdere el. lign.
Sæby Fiskehal har således ikke i medfør af § 5 ret til at benytte ”Jensens”.
Sæby Fiskehal har endvidere anført, at appellanterne i så fald ved passivitet har fortabt retten til at gøre varemærkeretten gældende. Sæby Fiskehalhar herved henvist til varemærkelovens § 9 og almindelige passivitetsregler. Under hensyn til Jensens Fiskerestaurants lokale beliggenhed og den manglende annoncering har Sæby Fiskehal ikke godtgjort, at appellanterne har haft anledning til at reagere tidligere end sket, og Sæby Fiskehal kan allerede af denne grund ikke støtte ret på § 9. Højesteret lægger endvideretil grund, at Sæby Fiskehal må have haft endskab til appellanternes brug af det velkendte varemærke, da Sæby Fiskehal i 2001 begyndte at drive virksomheden under navnet ”Jensens
Fiskerestaurant”. Appellanternes varemærkebeskyttelse over for Sæby Fiskehal er derfor ikke fortabt som følge af passivitet.
Højesteret tager herefter appellanternes påstand 1, 3 og 4 til følge.
Højesteret finder, at Sæby Fiskehal i hvert fald uagtsomt har krænket appellanternes varemærkerettigheder. Efter varemærkelovens § 43, stk.
1, nr. 1, har appellanterne herefter krav på et rimeligt vederlag. Appellanterne har endvidere efter markedsføringslovens § 20, stk. 3, krav på et rimeligt vederlag for Sæby Fiskehals brug af det logo, som blev forbudt ved Sø- og Handelsrettens dom. Der skal foretages en samlet bedømmelse, og Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at nedsætte det beløb, som appellanterne har krævet, og tager herefter appellanternes påstand 2 til følge.
I sagsomkostninger for begge retter skal Sæby Fiskehal betale i alt 150.010 kr. til appellanterne. Beløbet udgør 5.100 kr. til dækning af rets-afgift for Sø- og Handelsretten, 7.660 kr. til dækning af retsafgift for Højesteret, 62.250 kr. til dækning af de udgifter, som appellanterne har afholdt til markedsundersøgelsen, samt 75.000 kr. til dækning af udgifter til advokat.
I forholdet mellem appellanterne og Jacob Jensen skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for nogen af retterne til nogen anden part.
Sæby Fiskehal ApS forbydes at drive restaurationsvirksomhed under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”.
Sæby Fiskehal ApS forbydes at markedsføre restaurationsvirksomhed under ”Jensens” som enkeltstående navn.
Sæby Fiskehal ApS skal betale i alt 200.000 kr. til Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S med procesrente fra den 18. maj 2012.
I sagsomkostninger for Sø- og Handelsretten og Højesteret skal Sæby Fiskehal ApS betale i alt 150.010 kr. til Danske Familierestauranter A/S
og Jensen’s Bøfhus A/S.
I forholdet mellem Danske Familierestauranter A/S og Jensen’s Bøfhus A/S og Jacob Jensen skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for nogen af retterne til nogen anden part.