text:
Skat.dk: Genoptagelse af skatteansættelse - realitetsbehandling
04 May 2004 10:30
SKM2004.199.VLR
1. afdeling, B-1829-02
Genoptagelse, skatteansættelse, realitetsbehandling
Spørgsmålet i sagen var, om sagsøgeren havde krav på at få realitetsbehandlet skatteansættelserne for 1991 og 1992 af skatteankenævnet med hensyn til værdi af fri bil.
For så vidt angår 1991 fandt landsretten, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han havde klaget over skatteforvaltningens afgørelse, ligesom forskellige andre forhold, herunder fejlagtig meddelelse af henstand, ikke gav sagsøgeren krav på realitetsbehandling i skatteankenævnet.
For så vidt angår 1992 fandt landsretten, at sagsøgeren behørigt var vejledt om de almindelige krav til aflæggelse af kørselsregnskab, og at han derfor ikke havde haft grundlag for at vægre sig ved at indsende de efterspurgte oplysninger. Myndighederne har derfor haft hjemmel til den foretagne skønsmæssige ansættelse, og myndighederne har herved foretaget en realitetsbehandling af ansættelserne. Skattestyrelseslovens § 36 var herefter til hinder for, at skatteankenævnet på ny skulle træffe afgørelse i sagen.
Skattestyrelsesloven § 36
Processuelle regler 2004 - 2 I
Helle Bertung, Elisabeth Mejnertz og Würtzen
Sagen angår spørgsmålet, om sagsøgeren, A, har krav på at få realitetsbehandlet skatteansættelserne for skatteårene 1991 og 1992 af skatteankenævnet med hensyn til værdien af privat kørsel i firmabil. As hovedanbringende er vedrørende indkomståret 1991, at han rettidigt har påklaget den kommunale ligningsmyndigheds ansættelse til skatteankenævnet. For så vidt angår indkomståret 1992 er As hovedanbringende, at han har krav på realitetsbehandling af sin klage, i det hverken skatteankenævnet eller Landsskatteretten har realitetsbehandlet hans klage. Dette skyldes, at han ikke er blevet behørigt vejledt af myndighederne om aflæggelse af kørselsregnskab, og derfor ikke har afleveret et sådant.
2. Landsskatterettens kendelse
Landsskatteretten afsagde den 2. maj 2002 kendelse vedrørende skatteansættelsen for A for indkomstårene 1988 til 1993, begge år inklusive, hvad angår værdien af privat kørsel i firmabil. Af kendelsen fremgår blandt andet:
Værdi af privat kørsel i firmabil i henhold til statsskattelovens § 4
Skatteankenævnet har nægtet at genoptage klagerens skatteansættelse, jf. skattestyrelseslovens § 22.
Indkomstårene 1991 og 1993
Skatteankenævnet har nægtet at genoptage skatteansættelserne, jf. den dagældende skattestyrelseslovs 4, stk. 1.
Det fremgår af sagen, at klageren er ansat som eksportchef i G1 A/S. Arbejdsgiveren havde i de pågældende indkomstår stillet en bil af mærket BMW 525 I til klagerens rådighed. Klageren har for indkomståret 1988 medregnet værdi af privat kørsel i firmabil med 7.800 kr., svarende til 975 km. á 8,00 kr., medens han for så vidt angår indkomstårene 1989 - 1993 inkl. ikke har medregnet værdi af privat kørsel i firmabil ved indkomstopgørelserne for de pågældende indkomstår.
Skatteforvaltningen har truffet følgende afgørelse for indkomståret 1991:
Værdi af privat kørsel i firmabil
Skatteankenævnet har truffet følgende afgørelse vedrørende indkomståret 1992:
Det fremgår endvidere af sagen, at Højesteret ved dom af 20. oktober 1999 har stadfæstet Vestre Landsrets dom, hvorefter det fandtes berettiget, at de stedlige skattemyndigheder for indkomstårene 1988 - 1990 inkl. fastsatte ansættelserne af værdien af privat kørsel i firmabil skønsmæssigt under henvisning til manglende eller mangelfuldt kørselsregnskab, ligesom der ej heller var grundlag for at tilsidesætte de udøvede skøn.
Hvad angår afgørelsen for indkomståret 1992 har skatteankenævnet vedrørende ansættelsen af værdi af privat kørsel i firmabil anført, at da klageren ikke har fremlagt kørebog vedrørende firmabil, som på fyldestgørende måde viser fordelingen mellem privat og erhvervsmæssig kørsel, finder nævnet, at kilometerantallet for den private kørsel med rette er ansat skønsmæssigt.
Der er ikke efter skattenævnets opfattelse fremkommet oplysninger, det giver grundlag for at ændre det af skatteforvaltningen udøvede skøn over omfanget af den private kørsel i firmabil.
Hvad angår skatteankenævnets nægtelse af at genoptage ansættelsen for indkomståret 1992 har skatteankenævnet anført, at nævnet fortsat finder, at klageren ikke er kommet med nye oplysninger, der ville have medført et væsentligt ændret udfald af sagen, hvis de havde foreligget tidligere, jf. skattestyrelseslovens § 22, stk. 1. Skatteankenævnet har endvidere henvist klageren til at gøre sine synspunkter gældende overfor Landsskatteretten, under henvisning til, at skatteansættelsen er under klagebehandling i Landsskatteretten.
For så vidt angår afgørelsen for indkomståret 1991 og 1993 har skatteankenævnet anført, at man må fastholde, at klageren fortsat ikke har dokumenteret, at han har henvendt sig til skatteforvaltningen inden for den dagældende skattestyrelseslovs § 4, stk. 1, nævnte 3-års frist, hvorfor nævnet afviser at genoptage skatteansættelserne.
Nævnet bemærker endelig, at ToldSkat Østjylland i brev af 19. september 2000 har meddelt klageren afslag på en anmodning om genoptagelse af ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993. Regionen har ved den lejlighed meddelt klageren, at efter at Højesteret ved dom af 20. oktober 1999 stadfæstede landsrettens dom, således af skattemyndighederne fik medhold i sine påstande vedrørende beskatning af privat kørsel i firmabil, er grundlaget for klagerens anmodning om genoptagelse af ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 bortfaldt, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 2.
Regionen tog ikke ved den afgørelse stilling til, hvorvidt klageren eventuelt inden for 3-års fristen, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 1, har rettet henvendelse til skatteforvaltningen og i denne forbindelse fået berostillet behandlingen af klagesagerne.
De stedlige skattemyndigheder har for hvert af de påklagede indkomstår godkendt fradrag for befordring hjem/arbejde i den private bil for 100 dage.
Hvad angår ansættelsen for indkomståret 1992 har klageren anført, at han utallige gange har rettet henvendelse til skattemyndighederne for at få oplyst, hvorledes kørebøger efter skattemyndighedernes opfattelse skal føres.
Klageren har gjort gældende, at skatteankenævnets begrundelse for ansættelsen for indkomståret 1992 er fejlagtig. Der foreligger kørebøger for dette indkomstår, som klageren er villig til at aflevere til skattemyndighederne, men disse foreligger blot i kladdeform og mangler derfor at blive renskrevet.
Klageren gør endvidere gældende, at det grundlæggende princip i denne sag må være, at når skattemyndighederne stiller krav om førelse af kørebøger for firmabiler, må skattemyndighederne også være forpligtede til at informere skatteyderne om, hvordan kørebøger skal føres i henhold til Skatteministeriets skrivelse af 21. december 1988 til klageren.
Klageren er villig til at udlevere de krævede kørebøger, så snart han har skattemyndighedernes fyldestgørende information om, hvordan kørebøgerne skal føres. Men belært af bitter erfaring vil klageren ikke endnu en gang aflevere kørebøgerne i kladdeform (som ifølge skatteankenævnet og Kammeradvokaten var ulæselige).
Klageren har under forhandlingen med Landsskatteretten anført, at han gennem mange år har forsøgt at få skattemyndighederne til at oplyse, hvordan et korrekt kørselsregnskab føres.
Hvad angår sagen om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomståret 1988 - 1993 inkl. har klageren gjort gældende, at skattemyndighederne har foretaget fejlagtige skatteansættelser, hvilket der er klaget over. Skatteankenævnet har ikke benægtet, at der er begået en fejl, men henholder sig alene til, at Højesteret har afsagt stadfæstende dom vedrørende indkomstårene 1988, 1989 og 1990. Skatteankenævnet har ikke benægtet, at skatteansættelserne er fejlagtige.
Klageren har ikke på noget tidspunkt fået en afgørelse, der forholder sig til påstanden om, at de foretagne skatteansættelser er foretaget på forkerte forudsætninger. Klageren anmoder i den forbindelse om, at kendelsen fra Landsskatteretten tager stilling hertil og herudover indeholder en stillingtagen til, hvilke betingelser, der skal være opfyldt for, at et kørselsregnskab kan anses for korrekt ført.
Hvad angår indkomståret 1992 har klageren anført, at han trods talløse henvendelser til diverse skattemyndigheder om at meddele, hvordan visse nærmere beskrevne kørsler skal føres i kørebogen, kun har modtaget undvigende og intetsigende svar.
For så vidt angår indkomstårene 1991 og 1993 har skatteankenævnet afvist at genoptage behandlingen af disse ansættelser med den begrundelse, at klagefristen er overskredet. Dette er imidlertid ikke i overensstemmelse med bl.a. skrivelse af 14. juli 1995 fra skatteforvaltningen, hvori det klart meddeles, at der foreligger klager over ansættelserne for indkomstårene 1988 - 1993 inkl.
Klageren har endvidere henvist til skrivelse af 6. januar 1998 fra ToldSkat Østjylland, som heller ikke afviser sagen med den begrundelse, at der ikke skulle foreligge klager vedrørende de nævnte 2 indkomstår.
Regionen har i skrivelse af 21. september 2000, efter at Højesteret havde afsagt dom, afvist en anmodning om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 med den begrundelse, at klageren har oplyst, at ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 havde samme indhold som sagen vedrørende indkomstårene 1988 - 1990 inkl., hvor Højesteret har afsagt dom.
Dette er ifølge klageren ikke korrekt, idet klageren allerede i skrivelse af 24. april 1992 meddelte skatteankenævnet, at kørebøgerne på afgørende punkter blev ført anderledes, da de tidligere anvendte kørselsnoteringer var helt misvisende i forhold til de faktiske kørsler. Dette er og skal regionen være fuldt informeret om.
Klageren stiller endvidere spørgsmål om, hvorfor der skulle gå 7 - 8 år inden skattemyndighederne "bekvemmede" sig til at kræve skatterne betalt, hvis skattemyndighedernes påstand om, at han ikke har klaget over skatteansættelserne er korrekt.
Hvad angår indkomstårene 1988 - 1993 inkl. har klageren anført, at det for sagen altafgørende faktum fortsat er, at de fejlagtige skatteansættelser ikke skyldes fejlagtige oplysninger fra hans side, men at de udelukkende beror på, at de stedlige skattemyndigheder i sagsbehandlingerne totalt overser de allerede godkendte kørselsfradrag for kørsel hjem/arbejde i klagerens private bil. Derved opstår denne irrelevante "dobbeltkørselseffekt". Når det yderligere må konstateres, at ingen af de involverede skattemyndigheder har en selvstændig pligt til at søge sagen fuldt oplyst, gør klageren gældende, at årsagen til de fejlagtige skatteansættelser ene og alene skal tilskrives de skatteansættende myndigheders sjuskede sagsbehandling.
Højesteret har ved dom af 20. oktober 1999 stadfæstet Vestre Landsrets dom af 16. april 1997, hvorefter landsretten fandt, at skattemyndighederne for hvert af indkomstårene 1988 - 1990 inkl. havde været berettiget til at fastsætte ansættelserne af privat kørsel i firmabil skønsmæssigt til henholdsvis 55.000 kr., 84.500 kr. og 84.500 kr., og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte de udøvede skøn.
Landsskatteretten behandler efter reglerne i skattestyrelseslovens §§ 23 - 30 klager over afgørelser truffet af de lokale skattemyndigheder, vurderingsråd, skyldråd og told- og skatteforvaltningen, jf. skattestyrelseslovens § 20, stk. 1.
Det fremgår af skattestyrelseslovens § 36, stk. 1, at de lokale og statslige skattemyndigheder ikke kan træffe afgørelse i sager, som nævnt i skattestyrelseslovens § 2, i det omfang Ligningsrådet eller Landsskatteretten har taget stilling til sagen ved kendelse.
Landsskatteretten finder ej heller grundlag for at pålægge skatteankenævnet at genoptage ansættelserne for indkomstårene 1991 - 1993 inkl. Der er herved henset til, at de foretagne ansættelser er i overensstemmelse med ansættelserne for indkomstårene 1988 - 1990 inkl., og at det ikke er dokumenteret, at klageren har henvendt sig til skatteforvaltningen inden for den i den dagældende skattestyrelseslovs § 4, stk. 1, nævnte 3 års frist.
Hvad angår ansættelsen af værdi af bil for indkomståret 1992 til 84.500 kr., finder Landsskatteretten ikke grundlag for at ændre det udøvede skøn. Der er herved henset til Højesterets afgørelse for indkomstårene 1988 - 1990 inkl., og til at forholdene i indkomståret 1992 har været identiske med forholdene i indkomstårene 1988 - 1990 inkl. Den påklagede ansættelse stadfæstes derfor.
Indkomstårene 1988 - 1993 inkl.
Det pålægges ikke skatteankenævnet at genoptage skatteansættelserne.
Værdi af privat kørsel i firmabil ansat til 84.500 kr.
3. Parternes påstande
Under denne sag, som er anlagt den 30. juli 2002, har A som sin endelige påstand påstået sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtet at anerkende, at hans klager vedrørende værdien af fri bil, principalt for indkomstårene 1991 og 1992, subsidiært alene for indkomståret 1991, skal realitetsbehandles af skatteankenævnet i hans hjemkommune.
Skatteministeriet har over for påstanden vedrørende indkomståret 1991 påstået frifindelse. over for påstanden vedrørende indkomståret 1992 har skatteministeriet principalt påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
Navnlig vedrørende indkomståret 1991
I en sagsfremstilling, som Skatteankenævnet den 15. januar 1992 sendte til A med forslag til afgørelse af hans klage over skatteansættelsen for indkomståret 1989, er anført blandt andet:
For at et kilometerregnskab kan lægges til grund ved skatteansættelsen, skal der være ført kørebog dagligt med angivelse af:
Hvad kilometertælleren viser ved den daglige kørsels begyndelse og ved dens slutning.
Den daglige kørsels fordeling mellem privat og erhvervsmæssige kørsel, idet der med hensyn til den erhvervsmæssig kørsel må være angivet bestemmelsessteder og lignende notater, der kan sandsynliggøre og eventuelt dokumentere regnskabets rigtighed.
Kørebogens udvisende skal være afstemmelig med bilens kilometertæller.
Der henvises til praksis beskrevet i Ligningsvejledningen 1990, afsnit U 4.1.
I en skrivelse af 15. juli 1993 bad Skatteforvaltningen A om at indsende forskellig dokumentation til brug for behandlingen af hans selvangivelse for 1991, blandt andet følgende
Kilometerregnskab, der kan danne grundlag for en fordeling af kørselsudgifterne mellem privat og erhvervsmæssig anvendelse.
Foreligger der ikke fyldestgørende kilometerregnskab ønskes følgende oplyst:
Kilometertællerens udvisende primo og ultimo.
Kørsel mellem bolig og arbejdssted.
Kørsel mellem sommerbolig og arbejdssted.
Kørsel mellem bopæl og sommerbolig.
Kørsel under ferie i ind- og udland.
Øvrig privatkørsel.
Erhvervsmæssig kørsel, herunder oplysning/redegørelse for omfanget af denne, eventuelt i form af dagsrapporter.
Registreringsnummer på den privat/erhvervsmæssigt benyttede bil.
Oplysning om registreringsnummer på eventuel anden bil i husstanden, herunder dennes kilometertællers udvisende primo og ultimo.
A svarede i en skrivelse af 21. juli 1993, at der i lighed med tidligere år forelå et kørselsregnskab for firmabilen, som kun var brugt til firmakørsel, hvilket også fremgik af kørebogen. Da skattevæsenet imidlertid ikke havde kunnet eller villet fremlægge regler og bestemmelser for, hvordan kørebogen skal føres for firmabiler, der kun benyttes til firmarelateret kørsel, var spørgsmålet herom forelagt for Landsskatteretten for årene 1988 - 1989 - 1990 osv., og Landsskatterettens udtalelse forventedes inden for de næste 2-3 måneder.
I en skrivelse af 3. august 1993 meddelte skatteforvaltningen A, at den agtede at ændre skatteansættelsen for 1991 på blandt andet følgende punkt:
Værdien af privat kørsel i Deres arbejdsgivers bil er skattepligtig (statsskattelovens § 4). Værdien er fastsat skønsmæssigt, idet der ikke foreligger kilometerregnskab. Ved skønnet er Deres privatkørsel ansat til 13000 km i henhold til skatteankenævnsafgørelser for 1989 og 1990
A returnerede skrivelsen pr. telefax den 16. august 1993 med blandt andet følgende påtegning:
Denne værdiansættelse er fortsat noget ubeskriveligt nonsens. Derfor foreslås, at Landsskatterettens afgørelse/kendelse afventes.
Ved skrivelse af 9. september 1993 meddelte skatteforvaltningen A, at skatteansættelsen for 1991 var ændret på en række punkter, herunder vedrørende privat kørsel i arbejdsgiverens bil som i skrivelsen af 3. august 1993. I slutningen af skrivelsen af 9. september 1993 er anført:
Såfremt De får medhold i klage ved landsskatteretten i forhold, der er identiske med dele af dette indkomstårs forhold vil denne sag blive genoptaget.
De vil senere få en årsopgørelse. På den kan De se ansættelsen af skattepligtig indkomst, personlig indkomst og kapitalindkomst m.v.
Hvis De vil klage over afgørelsen, skal De gøre det inden 1 måned. Klagen skal være skriftlig og begrundet. Den skal sendes til:
Efter at Landsskatteretten den 30. juni 1994 havde afsagt kendelse vedrørende indkomstårene 1988 - 1990, indbragte A kendelsen for Vestre Landsret den 29. september 1994. Den 12. juni 1995 skrev A således til skatteankenævnet
Vedr.: Skatteårene 1988 - 1993
Efter telefonisk vejledning dags dato af MC, skatteforvaltningen, ansøges herved om henstand vedr.: betaling af evt. restskat og morarenter for de nævnte skatteår, indtil de verserende skattesager er afgjort ved Landsretten.
I en skrivelse af 14. juli 1995 fra Skatteforvaltningen til A hedder det blandt andet:
Deres anmodning om henstand med skattebetaling på grund af klage over skatteansættelsen for indkomstårene 1988, 1989, 1990, 1991, 1992 og 1993 er imødekommet.
Henstandsbeløbet udgør
77.547 kr. for 1991
Ved Vestre Landsrets dom af 16. april 1997 (10. afd., B-200594) blev Skatteministeriet frifundet.
A ankede dommen til Højesteret.
I en skrivelse af 12. september 1997 fra Skatteforvaltningen til A er anført blandt andet:
Som anført i skrivelse herfra af 9. september 1997 har skatteforvaltningen registreret, at der verserer følgende sager
Indkomstårene 1988, 1989 og 1990
Vestre Landsrets dom indbragt for Højesteret.
Indkomstårene 1992 og 1994
Skatteforvaltningens kendelse påklaget til skatteankenævnet.
De beløb, for hvilke der kan gives henstand med betaling indtil Højesterets dom for indkomstårene 1988, 1989 og 1990 samt skatteankenævnets afgørelse for indkomståret 1992, opgøres således
Morarenter for 1988
(12% af 38.505kr.)
Morarenter for 1989
(tilskrevet på årsopgørelsen)
Der foretages herefter følgende ændring af de tidligere bevilgede henstandsbeløb.
Nyt henstandsbeløb
Hvis De ikke kan godkende de foran nævnte ændringer af de beløb, for hvilke der kan gives henstand med betaling, kan afgørelsen indenfor en frist på 3 måneder påklages til ToldSkat Østjylland.
Den 8. oktober 1997 skrev A således til ToldSkat Østjylland
Vedr. skatteårene 1991 og 1993
Af uafklarede årsager er der ikke søgt om udsættelse af den endelige skatteansættelse for de ovennævnte skatteår.
Efter anvisning af skatteforvaltningen blev det meddelt mig, at en genoptagelse af skatteansættelsen skal bevilliges af ToldSkat.
Derfor ansøges hermed om en genoptagelse af skatteansættelsen for de ovennævnte skatteår, begrundet i, at der pt. føres en ankesag for Højesteret med eksakt samme indhold som det der er temaet vedr. skatteansættelsen for forårene 1991 og 1993.
I anledning heraf indhentede told- og skatteregionen en udtalelse fra Skatteforvaltningen, som i en skrivelse af 24. oktober 1997 svarede blandt andet, at A vedrørende årene 1991 og 1993 ikke havde klaget videre over skatteforvaltningens afgørelse, og at det var dette forhold, som skatteyderen anmodede om tilladelse til at få genoptaget. Den 6. januar 1998 meddelte told- og skatteregionen A, at regionen, efter at det var oplyst, at han havde indbragt et tilsvarende spørgsmål for Højesteret vedrørende andre indkomstår, ville vende tilbage til hans ansøgning, når dommen var blevet afsagt.
Under et møde hos skatteforvaltningen den 21. juli 1998 anmodede A om henstand med betalingen af den del af restskatten vedrørende blandt andre indkomståret 1991, som kunne henføres til beskatningen af værdien af fri bil. I en skrivelse herom af 23. juli 1998 fra skatteforvaltningen til A hedder det blandt andet:
Som det fremgår af foranstående, er der alene adgang til at bevilge henstand med skattebetaling i tilfælde, hvor der er indgivet klage eller hvor sagen er indbragt for de ordinære domstole. En anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen giver derimod ikke adgang til henstand.
Da der ikke er klaget over forhøjelserne af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 vedrørende værdi af fri bil, kan Deres anmodning om henstand med betaling af skat vedrørende de pågældende år ikke imødekommes.
Hvis De ikke kan godkende afgørelsen, kan De indenfor en frist på 3 måneder klage til ToldSkat Østjylland, Margrethepladsen 4, 8000 Århus C.
Det bemærkes, at den tidligere bevilgede henstand med betaling af 6.500 kr. og 19.554 kr. for henholdsvis 1991 og 1993 ikke påvirkes af det foran anførte, da beløbene vedrører morarenter for de år, hvor sagen er indbragt for Højesteret.
Ved skatteforvaltningens skrivelse af 9. september 1999 blev A vedrørende indkomståret 1991 bevilget henstand med betaling af det nævnte beløb på 6.500 kr.
Ved sin dom af 20. oktober 1999 (II 272/1997) stadfæstede Højesteret Vestre Landsrets dom af 16. april 1997 med samme begrundelse som i landsrettens dom.
I skrivelse af 20. december 1999 til skatteankenævnet meddelte A, at ankenævnets behandling af hans klage over skatteansættelsen for blandt andre indkomståret 1991 gerne måtte ske nu. Den 27. december 1999 skrev skatteankenævnet til A blandt andet, at der for så vidt angår indkomståret 1991 ikke forelå en klage til nævnet.
Ved en skrivelse af 19. september 2000 til A traf ToldSkat Østjylland afgørelse i anledning af hans ansøgning af 8. oktober 1997 om genoptagelse af skatteansættelsen for blandt andet indkomståret 1991. I skrivelsen er herom anført
Højesteret afsagde dom den 20. oktober 1999. Ved dommen stadfæstes Landsrettens dom, således at skattemyndighederne fik medhold i sine påstande vedr. beskatning af privatkørsel i firmabil.
Grundlaget for Deres anmodning om genoptagelse er herefter anset for bortfaldet, jf. herved skattestyrelseslovens § 4, stk. 2, således at regionen ikke har mulighed for at imødekomme Deres anmodning. Afgørelsen bygger på, at De - efter afsigelsen af Højesteretsdommen - ikke over for regionen har påvist, at skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 er afgjort på et materielt forkert grundlag.
Det beror på en fejl fra regionens side, at dette ikke er meddelt Dem tidligere.
Regionen har ikke ved denne afgørelse taget stilling til, hvorvidt De evt. inden for 3-års fristen, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 1, har rettet henvendelse til Skatteforvaltningen og i denne forbindelsen fået berostillet behandlingen af Deres henvendelse på klagesager ved ankeinstanser.
I det omfang det kan dokumenteres, at De har henvendt Den inden for nævnte 3-års frist og fået berostillet sagen, giver regionen hermed tilladelse til, at henvendelsen nu realitetsbehandles.
Navnlig vedrørende indkomståret 1992
Skatteforvaltningen sendte den 1. september 1994 en "agterskrivelse" til A vedrørende selvangivelsen for 1992. A havde heller ikke for 1992 indsendt kørselsregnskab, og med hensyn til værdien af privat kørsel er skrivelsen enslydende med teksten vedrørende det tilsvarende punkt i den foran citerede agterskrivelse af 3. august 1993 angående indkomståret 1991. Det samme gælder den meddelelse om skatteansættelsen, som skatteforvaltningen derefter den 20. oktober 1994 sendte til A. Ved skrivelse af 15. november 1994 til Skatteankenævnet klagede A over ansættelsen, idet han oplyste, at firmabilen kun blev benyttet til firmarelateret kørsel. Det hedder videre i skrivelsen:
Der bliver selvfølgelig ført kørebog!
Mht. hovedspørgsmålet om hvordan og efter hvilke regler en fyldestgørende kørebog skal føres, er dette spørgsmål stillet til kammeradvokaten i forbindelse med en retssag som er anlagt hos Vestre Landsret om bla. dette spørgsmål.
På As anmodning meddelte skatteankenævnet ham i skrivelse af 19. april 1995, at klagesagen vedrørende 1992 var stillet i bero på afgørelsen af retssagen om tidligere indkomstår (1988-1990). Efter at denne var afgjort ved højesteretsdommen af 20. oktober 1999, bad skatteankenævnet ved skrivelse af 29. oktober 1999 A om at oplyse, om han på denne baggrund kunne tilbagekalde klagen til skatteankenævnet over skatteansættelsen vedrørende værdi af privat kørsel for indkomståret 1992. I den anledning skrev A den 1. november 1999 således til skatteankenævnet:
Som besvarelse af Deres skrivelse af 29.10.1999 kan jeg meddele, at hverken Højesterets-dommen eller Vestre Landsrets-dommen, gav en afklaring på nogle af de væsentlige punkter som var anledningen til at sagen blev anlagt ved de nævnte domstole.
Hvilke punkter det konkret drejer sig om, vil jeg vende tilbage til snarest.
I en skrivelse af 16. december 1999 skrev skatteforvaltningen blandt andet således til A:
I brev af 11.12.1999 har De anmodet om vores snarlige besvarelse af diverse spørgsmål, som De har stillet i forbindelse med behandlingen af den nu ved Højesterets dom af 20. oktober 1999 afsluttede sag vedrørende indkomstårene 1988, 1989 og 1990.
De anfører ikke i Deres brev, hvilket spørgsmål det drejer sig om, men vi formoder, at det er spørgsmål vedrørende korrekt førsel af kørebog/kilometerregnskab.
På denne baggrund bemærkes, at vi ikke finder anledning til at besvare spørgsmål, som har været fremført over for de overordnede myndigheder og dermed har indgået i disse myndigheders behandling af den omhandlede sag, men alene må henvise til Landsskatterettens kendelse samt afgørelserne fra Vestre Landsret og Højesteret.
A skrev den 20. december 1999 til skatteankenævnet, at nævnets behandling af klagen over blandt andet skatteansættelsen for 1992 gerne måtte ske nu.
I tiden indtil den 31. maj 2000, hvor skatteankenævnet meddelte A sin afgørelse, var der en omfattende brevveksling mellem A og skattemyndighederne. Herunder udbad skatteankenævnet sig kørselsregnskab indsendt, medens A fortsat anmodede om vejledning til dettes udfærdigelse. A indgav endvidere en klage til ToldSkat Østjylland over skatteankenævnets sagsbehandling. I anledning heraf skrev told- og skatteregionen den 14. april 2000 blandt andet således til A:
Det er oplyst, at Deres aktuelle klage til skatteankenævnet er en udløber at en tidligere klagesag for indkomstårene 1988 - 1990 vedrørende værdi af bil til rådighed. Den pågældende sag blev afgjort af Højesteret den 20. oktober 1999 med en stadfæstelse af de foretagne skatteansættelser.
Det er Deres opfattelse i nærværende sag, at bestemmelserne om vejledning og videresendelse i forvaltningslovens § 7 ikke er efterlevet under korrespondancen med sekretariatet.
De anfører bl.a. følgende i Deres brev af 8. januar 2000: "Bla. derfor anmoder jeg skatteankenævnet om, at besvare de for sagen allervæsentligste spørgsmål som tillige fortsat er gældende for skatteårene 1988 - 90 og som trods utallige skriftlige anmodninger hos alle tænkelige skatteinstanser endnu den dag i dag er ubesvarede".
Hertil svarer skatteankenævnet i brev af 11. januar 2000, at De ikke nærmere har præciseret Deres spørgsmål, men at der formodes, at spørgsmålene drejer sig om førelse af kørselsregnskab.
Vedrørende kørselsregnskab anføres efterfølgende i sekretariatets udtalelse af 28. marts 2000: "Det bemærkes, at A tidligere flere gange er blevet orienteret om Ligningsrådets generelle anvisninger om førelse af kørselsregnskab, jf. ligningsvejledningen afsnit A.F.3.4.1. Da A således må anses for at være bekendt med disse anvisninger, er det fundet overflødigt på ny at orientere ham herom".
Regionen skal herefter udtale, at bestemmelsen i forvaltningslovens § 7, stk. 1, giver forvaltningsmyndighederne pligt til i fornødent omfang at yde vejledning og bistand til borgerne. Vejledningen bør sikre, at borgeren får tilstrækkelig orientering om de regler, der gælder på det pågældende forvaltningsområde, herunder om den eventuelle praksis der følges af myndigheden.
Regionen er af den opfattelse, at de foreliggende oplysninger ikke giver grundlag for at fastslå, at De ikke er blevet behørigt vejledt om gældende regler og praksis vedrørende skattepligtig værdi af bil til rådighed, herunder førelse af kørselsregnskab.
For så vidt angår spørgsmålet om videresendelse, jf. forvaltningslovens § 7, stk. 2, bemærkes, at bestemmelsen næppe tager sigte på tilfælde som det foreliggende, hvor forespørgslen tidligere er besvaret.
I skatteankenævnets udkast til sagsfremstilling, som var blevet sendt til A den 16. marts 2000 med forslag til afgørelse af klagen vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992, er citeret ligningsvejledningens afsnit A.F.3.3.1 om kørselsregnskab, hvis tekst svarer til det foran citerede fra sagsfremstillingen for 1989.
A havde i en skrivelse af 25. marts 2000 til skatteankenævnet blandt andet fremsat følgende kommentar hertil:
Det er nu som før umuligt for mig at udfylde de forlangte kørebøger, sålænge jeg ikke, af de myndigheder som forlanger førsel af kørebøger, kan få oplyst, hvordan disse skal føres på korrekt vis. Men jeg skal garantere for at disse kørebøger vil blive udfyldt korrekt og fyldestgørende, så snart de ønskede oplysninger foreligger udførligt fra de rette myndigheder (Told og Skat??)
5. Parternes procedure
Til støtte for sin påstand vedrørende skatteansættelsen for 1991 har A principalt gjort gældende, at han rettidigt har klaget over denne ved sin påtegning på skatteforvaltningens agterskrivelse af 3. august 1993, som han tilbagesendte den 16. august 1993. Subsidiært har A anført, at skattemyndighederne ved at have givet ham henstand med betaling af beskatningen for privat kørsel har givet ham fornødent grundlag for at anse rettidig klage for indgivet og ansættelsen sat i bero. Navnlig skatteforvaltningens skrivelse af 14. juli 1995 om henstand på grund af klage vedrørende indkomståret 1991 med betaling af 77.547 kr., hvilket beløb ubestridt vedrører beskatningen af værdien af privat kørsel, giver sådant grundlag, men det fører til samme resultat, at myndighederne først efter landsretsdommen i 1997 har hævdet, at klage ikke har været indgivet. Det samme gælder det forhold, at skattebeløbet ikke er søgt inddrevet. Skattemyndighederne har under tilsidesættelse af deres vejledningspligt undladt i tide og på tydelig måde at tilkendegive, at ansættelsen hverken var påklaget eller sat i bero. Som følge af de nævnte ekstraordinære omstændigheder er A berettiget til genoptagelse af den berostillede ansættelse med henblik på realitetsbehandling i skatteankenævnet.
Til støtte for sin påstand vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992 har A gjort gældende, at myndighederne i forbindelse med ansættelsen og hans klage herover under tilsidesættelsen af deres vejledningspligt efter forvaltningslovens § 7 trods hans mange anmodninger herom har undladt at vejlede ham om førelse af kørselsregnskab. Derfor har han ikke været forpligtet til at indgive kørselsregnskab, og myndighederne har derfor ikke foretaget en realitetsbehandling af hans sag, men uberettiget foretaget en skønsmæssig ansættelse. Han er som følge heraf berettiget til genoptagelse af skatteansættelsen med henblik på realitetsbehandling i skatteankenævnet, og en sådan realitetsbehandling vil ikke være i strid med skattestyrelseslovens § 36.
Til støtte for sin frifindelsespåstand, hvad angår indkomståret 1991, har Skatteministeriet gjort gældende, at A ikke har godtgjort, at der er klaget over skatteforvaltningens afgørelse, og at betingelserne for, at skatteankenævnet skal foretage en klagesagsbehandling, derfor ikke er opfyldt. Det følger således af skattestyrelseslovens § 21, at klagefristen udløber efter en måned, og at A - fordi der ikke er klaget rettidigt over afgørelsen - dermed er afskåret fra at få medhold i sin påstand. Den påtegning, hvormed A tilbagesendte agterskrivelsen vedrørende 1991 er ikke en klage; der findes ikke hos myndighederne nogen klageskrivelse og A har ikke fremlagt kopi af en sådan. Det forhold, at myndighederne på baggrund af As ansøgning af 12. juni 1995 fejlagtigt meddelte ham henstand ved skrivelse af 14. juli 1995, kan ikke sidestilles med rettidig indgivelse af en klage, og myndighederne rettede fejlen ved skrivelse af 12. september 1997, hvor der foretoges en samlet opgørelse efter landsretsdommen. Hertil kommer, at A i skrivelse af 8. oktober 1997 ansøgte om ekstraordinær genoptagelse af ansættelsen, jf. bestemmelsen i den dagældende § 4 i skattestyrelsesloven. Ansøgningen fremkom for sent, men den havde i øvrigt ikke været nødvendig, hvis der havde været klaget rettidigt, hvilket A må have indset, at der ikke var.
Til støtte for sine påstande vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992 har Skatteministeriet gjort gældende, at såvel skatteankenævnet som Landskatteretten har foretaget en realitetsbehandling af As klage. Han har været fuldt ud orienteret om kravene til et kørselsregnskab, og myndighederne har svaret på hans mange henvendelser herom. Da han ikke har indsendt kørselsregnskab eller andre lignende oplysninger, har myndighederne haft hjemmel til skønsmæssigt at ansætte værdien af privat kørsel.
Til støtte for afvisningspåstanden har Skatteministeriet gjort gældende, at sagsøgeren er uden retlig interesse i at opnå dom for, at skatteankenævnet skal realitetsbehandle hans klage, eftersom en sådan realitetsbehandling allerede har fundet sted, og eftersom realitetsbehandling er ulovlig ifølge skattestyrelseslovens § 36. Af skattestyrelseslovens §36 følger således, at det på nuværende tidspunkt, hvor Landsskatteretten har taget stilling til sagen, ville være ulovligt, hvis skatteankenævnet traf afgørelse (på ny).
Til støtte for den subsidiære påstand om frifindelse har Skatteministeriet ligeledes anført, at realitetsbehandling allerede har fundet sted, og at en ny realitetsbehandling på nuværende tidspunkt ville være i strid med skattestyrelseslovens § 36.
Den påtegning med en protest mod den forslåede skønsmæssige ansættelse, hvormed A tilbagesendte skatteforvaltningens agterskrivelse af 3. august 1993 vedrørende indkomståret 1991, kan ikke anses for en klage, da en afgørelse endnu ikke forelå. Det forslag om berostillelse af ansættelsen på retssagens udfald, som ligeledes var indeholdt i påtegningen, blev ikke imødekommet, idet skatteforvaltningen, som det fremgår af dennes skrivelse af 9. september 1993, ansatte værdien af privat kørsel skønsmæssigt, fordi A ikke havde indgivet kørselsregnskab eller tilsvarende oplysninger. I skrivelsen er givet korrekt klagevejledning, og det er ikke godtgjort, at der er klaget i overensstemmelse hermed. Det forhold, at skatteforvaltningen ved skrivelse af 14. juli 1995 på As forudgående anmodning fejlagtigt gav henstand med betaling af skattekravet vedrørende privat kørsel for 1991, hvilken henstand senere - den 12. august 1997 - blev indskrænket til et beløb, som vedrørte de ansættelser, der var genstand for retssagen, findes ikke at kunne føre til, at A skal anses for at have indgivet rettidig klage.
At skattemyndighederne først i skrivelsen af 23. juli 1998 gjorde A klart, at der ikke forelå en klage, kan ikke føre til andet resultat. Det samme gælder det forhold, at skattebeløbet efter det oplyste endnu ikke er søgt inddrevet. Landsretten finder herefter ikke grundlag for at anse skatteansættelsen for rettidigt påklaget.
Der er heller ikke oplyst holdepunkter for, at der efter bestemmelserne i den dagældende § 4 i skattestyrelsesloven sammenholdt med den i told- og skatteregionens skrivelse af 19. september 2000 meddelte betingede tilladelse skulle tilkomme A et krav på nu at få realitetsbehandlet skatteansættelsen i skatteankenævnet.
For så vidt angår skatteansættelsen for 1992, må det efter det oplyste lægges til grund, at A på fyldestgørende måde har modtaget oplysning fra myndighederne om de almindelige krav til aflæggelse af kørselsregnskab, således med skatteforvaltningens skrivelse af 15. juli 1993, ligesom der i flere sagsfremstillinger er citeret ligningsvejledningens retningslinier herfor og i øvrigt henvist til vejledningen. Vejledningspligten efter forvaltningslovens § 7 er derfor ikke tilsidesat af myndighederne. A har således ikke haft noget grundlag for at vægre sig ved at indsende et kørselsregnskab eller de oplysninger, han i øvrigt måtte have om sin kørsel. Da A ikke har givet sådanne oplysninger, har myndighederne haft hjemmel til at ansætte værdien af privat kørsel skønsmæssigt, og myndighederne, herunder
Landsskatteretten, har herved foretaget en realitetsbehandling af ansættelsen. Det følger herefter af skattestyrelseslovens § 36, at de lokale skattemyndigheder, herunder skatteankenævnet, ikke på ny kan træffe afgørelse i sagen.
Som følge af det anførte tager landsretten Skatteministeriets frifindelsespåstande til følge.
Sagens omkostninger skal sagsøgeren, A, inden 14 dage betale til sagsøgte med 30.000 kr.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retssager og appeller
Denne artikel giver et kort resumé af retssagerne mod Tom Dooley, juryens og dommerens afgørelser og udtalelserne fra Højesteret i forbindelse med appellerne. I en senere artikel vil jeg gå mere i detaljer med de enkelte vidneudsagn, som kendes i dag.
Første retssag, oktober 1866
Efterårsterminen for Iredell County 1866 åbnede mandag den 15. oktober og sagen mod Tom Dooley kom for med Ralph P. Buxton som dommer fredag den 19. oktober som dommeren selv havde bestemt ved retsmødet i Wilkesboro. 12 nævninge blev valgt ud af 100 mulige, der var indkaldt. De blev først præsenteret for oplysninger om, hvad der var sket i retten i Wilkes County, herunder fik de oplæst anklageskriftet. Derefter gik sagen i gang, og det første, der skete, var at forsvaret anmodede om, at sagen mod Ann Melton blev ført uafhængigt af sagen mod Tom Dooley. Baggrunden for anmodningen var, at hvis der blev ført sag mod dem begge samtidigt, ville Ann måske tilstå noget som kunne påvirke nævningene i forhold til Tom Dooley. Anmodningen blev imødekommet, og det blev besluttet, at sagen mod Tom Dooley skulle føres først.
Tegningen til venstre viser Zebulon Vance i retten, i gang med at forsvare Tom Tooley (i baggrunden til højre) som Edith F. Carter forestiller sig at det skete. Tegningen findes på Tom Dooley museet på Whippoorwill Academy and Village i Ferguson, North Carolina og er gengivet her med tilladelse fra kunstneren.
Ifølge flere kilder opholdt Ann sig i fængslet i StatesvilIe i hele den periode, Toms sag var for retten, og indtil hendes egen sag kom for retten i efteråret 1868. Dette kan dog ikke passe helt, for i Sherif Wassons liste over indsatte i fængslet fra 1867, nævnes hendes navn ikke. Så hun har muligvis, som kvinde, være holdt fængslet et andet sted. Under retsmøderne mod Tom var hun til stede i retten, men afgav aldrig selv vidneudsagn. Det er muligt at hun kun var til stede under den første sag og ikke den anden, hvilket ville forklare hendes fravær fra Statesvilles fængsel i efteråret 1867. Sagen mod hende blev ført i Wilkesboro, så på et eller andet tidspunkt, må hun være blevet overført til fængslet her. De kilder, der tror at både Ann og Tom var for retten i Statesville tager således fejl.
I løbet af de to retssager vidnede omkring 60 personer, men desværre eksisterer kun vidnesbyrdene fra omkring 20 af disse i dag. Af disse 20 var 15 anklagerens vidner, mens kun 5 var vidner for forsvaret. De enkelte vidnesbyrd er ikke registreret ordret, men kun i referatform. Referatet blev udfærdiget af retssekretæren (Court Clerk), C. S. Summers, og dommer Buxton i forening, da sagen blev appelleret til Højesteret. En masse vidnesbyrd mangler, og vi må antage, at mere end fem personer vidnede for forsvaret. Hvorfor dommeren Buxton udelod disse vidnesbyrd er umuligt at sige i dag, men en eller anden grund, gjorde han det. Sandsynligvis skyldes udeladelserne at Højesteret ikke skulle tage stilling til hverken skyld eller strafudmåling, men alene til om der var begået procedurefejl. Det kan have fået dommeren til at udelade vidneudsagn, hvor proceduren ikke "kom i spil", men i så fald er der andre af de fremsendte udsagn, som kunne have været udeladt, da der vintet proceduremæssigt er i disse. Det er heller kun de vidneudsagn som forsvaret protesterede over, som er udeladt, så en foklaring på de fremsendte og de manglende vidneudsagn kan ikke gives med sikkerhed.
Den første retssag varede både fredag og lørdag. Anklageren fortalte i sit åbningsindlæg, hvad han ville vise ved hjælp af indicier under sagen, nemlig at der havde været et ulovligt (med "ulovligt" menes i denne sammenhæng "uden for ægteskab"), intimt forhold mellem Tom Dooley og Laura Foster, at et tilsvarende ulovligt forhold eksisterede mellem den anklagede og Ann Melton, gift med James Melton. Han ville yderligere vise at den anklagede havde pådraget sig en kønssygdom fra den dræbte og havde smittet Ann Melton, at han havde truet den dræbte på grund af sygdommen, og at han få dage før mordet var set tale fortroligt med den dræbte. Dernæst ville han vise, at den anklagede var blevet set med en hakke i hånden tæt ved det sted, hvor graven blev fundet, og så videre. Han afsluttede med at forklare at han ved hjælp af alle disse indicier forventede at bevise at Tom Dooley havde begået mordet opfordret til det af Ann Melton, som var plaget af hævntørst og jalousi.
Hvis forsvareren kom med en åbningsudtalelse er den ikke bevaret i dag.
Derefter startede så afhøringen af vidnerne, og da alle vidner var hørt bad forsvaret dommeren om at indskærpe fem punkter overfor jurymedlemmerne.
at indicier skal være lige så stærke som et direkte udsagn fra et troværdigt øjenvidne før juryen må dømme på grundlag af disse indicer.
at indiciebeviserne skal udelukke enhver anden hypotese.
at beviserne skal overbevise jurymedlemmerne om den anklagedes skyld ud over enhver rimelig tvivl.
at med mindre de var overbeviste om, at der eksisterede en sammensværgelse mellem Ann Melton og Tom Dooley og at de to handlede i forening ved gennemførelsen af drabet, måtte intet af det Ann Melton havde udtalt uden at Tom var til stede, bruges som bevis mod ham.
at såfremt de var sikre på, at der ikke forelå en sammensværgelse og at de ikke handlede i forening ved gennemførelsen af drabet, så måtte intet af det, Ann Melton måtte have sagt uden Toms tilstedeværelse, bruges som bevis mod ham, bortset fra ting, som var sagt i forbindelse med handlinger udført for at fremme et sådant fælles forsæt.
De to sidste punkter er meget enslydende, men det sidste punkt indskærper et væsentligt princip i den tids amerikanske jura, nemlig det såkaldte "res gestae" princip, som jeg forklarer nærmere nedenfor.
Juryen diskuterede hele natten og søndag morgen kom de ud med kendelsen "Skyldig". Dette fik forsvarer Vance til først at anmode om at sagen skulle gå om, da han mente, at der var sket rettergangsfejl. Dette blev afvist af dommer Buxton. Vance anmodede dernæst om en udsættelse af domsafsigelsen på grund af nogle teknikaliteter:
at de to anholdte var blevet fremstillet sammen, mens ordet "med" var blevet brugt hvilket indikerede at kun en af de anklagede havde forholdt sig tik anklagen
en protest mod anklageskriftet hvoraf det ikke fremgik at forbrydelsen var begået i North Carolina. Navnet på staten fremgik kun af dokumentets titel.
Dommer Buxton forkastede også denne anmodning og spurgte Tom, Dooley om han havde noget at tilføje, hvilket Tom ikke havde. Derefter afsagde han sin dom over Tom Dooley, formuleret i tidens sædvanlige højtravende sprog (i uddrag):
"…det besluttes derfor af denne ret, at omtalte Thomas Dula skal føres til fængslet i Iredell County hvorfra han kom, for at forblive der til den 9. november 1866, og på den dag skal han af sheriffen i nævnte amt føres til nævnte amts offentlige henrettelsesplads mellem kl. 10 formiddag og klokken 4 eftermiddag og der skal han hænges ved sin hals til han er død."
Forsvaret appellerede på stedet sagen til Højesteret, hvilket dommeren bevilgede, og da dommer Buxton kunne konstatere at Tom Dooley var insolvent, fik han lov til at appellere uden at stille sikkerhed.
Et referat af sagen, udarbejdet af dommeren og retssekretæren i forening, blev nu sendt til Højesteret, hvor dommerne vurderede denne. Det er fra denne fremsendelse, at vi kender de få vidneudsagn som er bevaret. Det var nemlig disse, som blev udvalgt og fremsendt. Endnu engang må det understreges at referaterne ikke var ordrette, men var sekretærens og dommerens beskrivelser af udsagnene, som de huskede/udlagde dem. Fremsendelsesskrivelsen med diverse kommentarer blev underskrevet af Zebulon Vance, Nathaniel Boyden og statens justitsminister (det sidste har formodentlig være proforma, for at overholde en regel i forhold til sager, der skulle for Højesteret). Derimod er det uklart hvorfor Boyden og ikke hovedanklageren, statsadvokat Caldwell underskrev skrivelsen.
Skrivelsen redegjorde for sagens forløb og indhold, og ikke mindst forsvarets begrundelser for appellen. Her skal man igen huske at Højesteret alene tog stilling til procedurefejl. Her "protesterede" Vance mod, som han allerede havde gjort under retssagen, at Betsy Scotts udtalelser om, hvad Laura Foster havde sagt til hende om morgenen, var blevet tilladt fremført. Desuden havde Vance protesteret mod, at udtalelser fra Ann Melton var blevet tilladt, selv om anklagemyndigheden ikke havde formået at bevise en sammensværgelse mellem Tom og Ann. Disse protester var blevet afvist af dommer Buxton, vidneudsagnene var blevet tilladt, og dette var nu årsagen til appellen.
Den første kendelse fra Højesteret
Forsvaret havde to væsentlige begrundelser for appellen. Den ene af disse var, at Betsy Scotts referat af Lauras udtalelser til hende lørdag morgen var blevet tilladt af dommeren. Den anden var at en række udtalelser som Pauline Foster og andre, fx Celia Scott, havde refereret Ann Melton for at fremsætte, uden at Tom Dooley var til stede, ligeledes var blevet tilladt, uden at der var ført bevis for en sammensværgelse. Da Ann ikke optrådte som vidne under sagen, kunne hun ikke krydsforhøres og forsvareren mente derfor ikke, at udtalelserne skulle have været tilladt i retten.
I kendelsen starter højesteretspræsident Mumford Pearson med at behandle spørgsmålet om Betsy Scotts udtalelse, og han forklarer, at der er to prøver, der kan bruges for at afgøre om en udtalelse fra en person kan indgå som vidnesbyrd i en retssag. Den første er, om udtalelsen er fremsat under ed – eller i sig selv har form af en edsvoren erklæring. I så fald kan man anvende udtalelsen og gå ud fra, at den er sand. Den anden prøve er, om den person, der har fremsat udtalelsen kan krydsforhøres under retssagen. I forhold til den udtalelse, som Laura Foster efter sigende havde fremsat overfor Betsy Scott fredag morgen, var den ikke fremsat under ed eller havde form som edsvoren erklæring, og da Laura var død, kunne hun ikke krydsforhøres under selve sagen. Derfor burde udsagnet have været betragtet som rygter ("hearsay"), og burde derfor ikke have været tilladt i sagen. Pearson fortsætter med at nævne, at de var få undtagelser fra disse hovedregler. En af disse var, hvis udtalelsen var fremsat af en døende på dødslejet. En anden undtagelse var, hvis udtalelsen blev fremsat som en del af del af res gestae. Dette juridiske udtryk defineres som udsagn fremsat som en del af en handling. Højesteretspræsidenten giver et eksempel på dette: "Hvis nogen griber en anden i armen og siger: ’Jeg arresterer dig i lovens navn’ er disse ord lige så meget en del af den udførte handling som selve det, at tage ham i armen." (John Foster West, The Ballad of Tom Dula, s. 166)
Res Gestae er latin for ”gjorte ting” eller ”udførte handlinger”. Ifølge The Free Dictionary by Farlex er "Res gestae baseret på den overbevisning, at fordi visse udsagn er fremsat naturligt, spontant, og uden overvejelse i løbet af en begivenhed, medfører sådanne udsagn en høj grad af troværdighed og levner ikke plads til misforståelser eller fejlfortolkning. Doktrinen fastslog, at sådanne erklæringer var mere troværdige end andre udsagn, og derfor kunne fremlægges som bevis i en retssag".
Den engelske Wikipedia har et andet eksempel på res gestae: "Forestil dig en ung kvinde (vidnet) stående i siden af en hovedvej. Hun observerer en vis uro på den anden side af gaden. På den anden side af gaden, ser hun en gammel mand og hører ham råbe ’Banken er ved at blive røvet!' samtidigt med at en ung mand løber ud af en bygning og ned ad gaden. Den gamle mand bliver aldrig fundet (og kan derfor ikke møde i retten for at gentage, hvad han sagde og blive krydsforhørt omkring det), men kvinden gentager, hvad hun hørte ham sige. En sådan udtalelse fra kvinden ville blive betragtet som troværdig med henblik på optagelse som bevis, fordi den oprindelige udtalelse blev fremsat samtidig med begivenheden, og der er ringe chance for, at vidnet, som refererer udtalelsen, kunne have misforstået dens betydning eller talerens intentioner." Den forholdsvis bredt definerede ”res gestae regel” blev brugt jævnligt langt ind i det et 20. århundrede, men er i dag det for det meste erstattet af mere eksplicitte undtagelser fra den generelle om at tillade ”hearsay” (andenhåndsviden) som bevis.
For så vidt angår den anden protest over at Ann Meltons udtalelser om Tom Dooley uden at denne var til stede, blev tilladt refereret i retten, da der efter forsvarerens mening ikke blev bevist en sammensværgelse mellem de to, har højesteretspræsidenten en anden holdning. Han forklarer, at uanset om der forelå beviser for en sådan sammensværgelse er dette ikke et proceduremæssigt spørgsmål. Det er alene overladt til dommerens skøn, i dette tilfælde dommer Buxton, at afgøre om beviserne er gode nok til at tillade at udtalelserne indgår som bevis. Højesteret kunne derfor slet ikke tage stilling til denne protest.
Derefter følger et meget kort resume af sagen, som den blev fremlagt af forsvaret og anklagemyndigheden. Her kan man blandt andet læse: "Der var flere protester fra fangen (via dennes forsvarer) på grund af medtagelsen af utilladelige vidnesbyrd, men denne ret finder det ikke nødvendigt at anføre dem alle, eller at gå i detaljer med beviserne." Den eneste protest, der er specificeret, er den om Betsy Scotts udtaleleser. Pearson nævner så igen protesterne mod Ann Meltons udtalelser, og gentager, at eftersom dommer Buxton havde afvist protesterne og tilladt udtalelserne som bevis, kan Højesteret ikke tage stilling i sagen. Resuméet slutter med afgørelsen på sagen i Iredell.
Dom: Skyldig.
Anmodning om ny retssag: Anmodning afvist.
Begæring om udsættelse af domsafsigelse: Begæring afvist.
Dødsdom og appel.
Derefter følger så Højesterets argumenter, hvor højesteretspræsidenten blandt andet skriver: "Samtalen mellem Mrs. Scott og den afdøde burde ikke have været tilladt som bevis. I hvert fald ingen anden del af denne end at den afdøde havde sagt, at hun var på vej til Bates Place. Hvad den afdøde sagde om at fangen (Tom) var kommet til hendes hjem lige før daggry, og hvor han nu befandt sig, og at hun forventede at møde ham, kan på ingen måde betragtes som en del af den afdødes handlinger." Højesteretspræsidenten fortsætter med at forklare hvorfor disse udtalelser ikke kan være en del af res gestae. Senere gentager han: "Selv om samtalen mellem Mrs. Scott og afdøde fandt sted på tidspunktet for handlingen, nemlig at hun var på vej, ridende på sin fars hoppe uden sadel, kan udtalelsen på ingen måde eller fra nogen synsvinkel betragtes som en del af handlingen at ride. Udtalelsen var helt tilfældigt og bestod blot af svar på spørgsmål, som personlig nysgerrighed fik Mrs Scott til at stille. Disse svar kan have været sande, eller de kan have været falske, men de kan ikke prøves ved hjælp af de prøver, som loven kræver, og det var derfor en fejl af dommeren at tillade dem som bevis mod fangen." Så når Laura havde fortalt, hun skulle til Bates Place, var det en del af den handling, det var at ride dertil, og derfor tilladeligt som bevis, mens det hun fortalte om Tom ikke var en del af handlingen, og derfor skulle have været udelukket.
På dette tidspunkt havde højesteretspræsidenten allerede truffet sin beslutning, for han fortsatte: "Eftersom sagen skal gå om ved en ny retssag, føler vi ikke at vi kan tillade os yderligere meningstilkendegivelser i forhold til de andre protester fremsat af forsvaret." Og så gør han det alligevel. Jeg citerer blot én enkelt passage fra dette sted i kendelsen, da den har indflydelse på min egen opfattelse af sagen, som jeg vil vende tilbage til senere. "Vi kan se fra de sagsakter, der er fremsendt, at dommeren i sagen begik den samme fejl, som der tidligere i denne termin er bevilget en ny sag (venire de novo) for i sagen ’Staten mod Andrew’. Uden at anføre tydeligt, på hvilket grundlag han besluttede at beviserne for at Ann og Tom havde indgået i en sammensværgelse om at myrde den afdøde var tilstrækkelige til at tillade at Ann Meltons udtalelser til andre om Tom kunne bruges i retten til at etablere disse foreløbige kendsgerninger og uden at instruere juryen om, at hvis de ikke var tilfredse med beviserne for eksistensen af en sammensværgelse mellem den fængslede og Ann Melton om at begå mordet på den afdøde, måtte de i så fald ikke lægge vægt på de handlinger og erklæringer fra Ann Melton, der var blevet tilladt som beviser, og ikke lade sig påvirke af disse."
Et par tegnsætningstegn her og der og lidt færre indskudte sætninger, ville have afklaret en masse, men for at oversætte det til ”dansk”, var sagen at dommer Buxton burde have forklaret i retten, hvorfor han mente, at der var tilstrækkeligt med beviser på en sammensværgelse mellem Tom og Ann til at tillade hendes udtalelser som bevis. Desuden burde Dommer Buxton have forklaret juryen, at hvis de ikke var tilfreds med beviserne for sammensværgelsen, så skulle de se bort fra alle referaterne af Ann Meltons udsagn. Mumford Pearson fortsatte med at gentage forklaringen på, hvorfor Højesteret ikke kunne tage stilling til denne protest fra forsvaret.
Afgørelsen fra Højesteret blev afgivet "per curiam". Det betyder at afgørelsen var anonym, og afspejlede rettens samlede mening, ikke de enkelte dommeres. Vi ved derfor ikke om nogen af dommerne var uenige i den afsagte kendelse. Kendelsen blev ”venire de novo”, hvilket betyder, at sagen skulle gå om på grund af procedurefejl i den første retssag. På hjemmesiden The Lectric Law Library kan man læse følgende om venire de novo: "Når en dom i en sag skal omgøres på grund af fejl, som retten har begået i løbet af retssagen, tildeles en venire de novo for at sagen igen kan høres af en jury."
Sagen udsættes to gange
Første gang sagen kunne komme for igen, var i forårsterminen i Iredell County i 1867. Den 15. april 1867 startede sagen med dommer Robert B. Gelliam som retsformand. Denne retssag fik en hurtig afslutning, da forsvaret fremlagde en erklæring ("affidavit"), der fastslog, at Tom og Ann ikke kunne få en fair retssag, fordi tre af forsvarets vidner manglede. De tre vidner var F. F. Hendricks fra Caldwell County (en af de mange Hendricks 'i området), Francis Farmer og Mary James*, begge fra Watauga County. Ingen af de tre vidnede i den første retssag, men forsvaret må have fundet deres udsagn meget vigtige, siden deres fravær skulle føre til en udsættelse. På baggrund af erklæringen valgte dommeren at udsætte retssagen til efterårsterminen i 1867, og Tom Dooley og Ann Melton skulle forblive i fængslet indtil da.
* Den eneste Mary James i Watauga County var en pige, der var 15 år i 1866. Hun boede hos en familie Gillims, med hvad der tilsyneladende var en ældre søster, men ingen forældre. Hun kan have været niece af enten mand eller kone i husstanden. Hun boede temmelig langt fra det område, hvor de øvrige boede, nær grænsen til Tennessee, men ikke i nærheden af Trade. Francis Farmer kan ikke identificeres ud fra folketællingsoptegnelser eller andre kilder fra tiden.
I efterårsterminen, konkret den 14. oktober 1867, blev Tom Dooley så igen stillet for retten i Iredell County, denne gang under forsæde af dommer Alexander Little. Denne gang var det anklagemyndigheden som ikke var i stand til at føre sin sag på grund af manglende vidner. Anklageren fremlagde erklæring om, at tre vidner, der var afgørende for sagen, ikke var til stede. Vidnerne var James Simmons** og Lucinda Gordon, hvoraf ingen vidnede i den første sag og så James Grayson, der på daværende tidspunkt deltog i en session i Tennessees lovgivende forsamling, som han var medlem af. Også dommer Little udsatte sagen, denne gang til forårsterminen i 1868.
** Den eneste James Simmons i Wilkes, Caldwell eller Watauga County var en 7-årig dreng, der boede i Lewis Fork, omkring 10 km nordøst for Elkville i 1860. I 1866 var han 13 og kan have haft arbejde i Elkville. Hans alder kan være årsag til at netop han ikke fik en bøde for udeblivelse. Lucinda Gordon kan ikke identificeres i dag.
I dag ved vi ikke, hvorfor disse manglende vidner var så vigtige, eftersom de aldrig afgav vidnesbyrd i den afsluttende retssag. Her var de åbenbart ikke nødvendige for hverken forsvarer eller anklager – eller også har dommeren simpelthen afvist at udsætte sagen igen. Dette er lidt overraskende, da deres vidnesbyrd var så vigtige, at retssagen tidligere måtte udsættes to gange, fordi de ikke var til stede. Vi kan måske gå ud fra, at F. F. Hendricks var en af de Hendrickser som havde spredt rygtet om at Tom havde myrdet Laura og som Tom derfor havde lovet tæv. Francis Farmer og Mary James boede i Watauga County og kan have vidst noget om Pauline Fosters ophold her eller hendes tur til Tennessee, da hun forlod Wilkes County, eller de kan have set Tom på hans vej mod Tennessee. Hvad anklagerens to førstnævnte vidner kan have haft at sige er umuligt at vide, da vi ikke ved andet om dem end deres navne – end ikke hvor de boede. Vi ved dog at Lucinda Gordon udeblev fordi hun var ramt af tyfus. James Grayson har formodentlig skulle vidne om arrestationen af Tom og/eller om transporten af ham fra Tennessee til fængslet i Wilkesboro. På trods af at i hvert fald Lucinda Gordon og James Grayson havde rimeligt gyldige grunde til at udeblive idømte dommeren dem hver en bøde på 80 dollars for udeblivelse, et efter tidens forhold meget stort beløb, når man tænker på at Pauline Foster kun fik 21 dollars for en hel sommers arbejde.
At Tom Dooley faktisk sad i fængslet i Statesville på dette tidspunkt, bekræftes af et notat i Sheriff William Wassons notesbog fra 21. oktober 1867. I denne nævner han navnene på fangerne fængslet i Statesville. Blandt de fem fanger han nævner er Thomas C. Duly, alder 23, Mord. Bemærk endnu en stavemåde af navnet. Nogle (blandt andet hjemmesiden) antyder, at dette notat kan være en medvirkende årsag til at Tom Dula blev forvansket til Tom Dooley, men sandsynligt er det ikke, eftersom Tom blev kaldt sådan allerede i sine løsladelsespapirer fra krigsfangelejren to år tidligere. Ann Melton er ikke nævnt som indsat, så tilsyneladende sad hun ikke i fængslet, men har måske været tilbageholdt et andet sted eller var overført til Wilkes County igen.
Retssagen ved Særdomstolen, januar 1868
Sagen skulle altså have været for retten igen i forårsterminen i 1868, men tilsyneladende havde en række alvorlige sager hobet sig op i Iredell County. Derfor besluttede delstatsregeringen (guvernøren) at nedsætte en særdomstol ("Court of Oyer and Terminer") som skulle tage sig af disse sager. Udtrykket ”Court of Oyer and Terminer” kommer egentlig fra et fransk udtryk ”oyer et terminér”, at ”høre og beslutte”. Sådanne domstole blev brugt i en række stater i særlige tilfælde, fx blev en sådan nedsat i Massachusetts i forbindelse med hekseprocesserne i Salem i 1692. Courts of Oyer and Terminer blev kun brugt i tilfælde af sager om kriminalitet og kunne ikke tage stilling til civile sager. De havde samme – eller højere status – som Superior Court, men afgørelserne kunne fortsat appelleres til Højesteret, så mere videregående var deres afgørelser altså ikke.
I guvernørens brev til dommer William M. Shipp, kunne man blandt andet læse:
”Den lovgivende forsamling har givet guvernøren ret til at nedsætte en særdomstol, som skal sikre en hurtig behandling af sager vedrørende personer, som er sigtet for forbrydelser, der kan medføre dødsstraf, andre forbrydelser og mindre forseelser og overtrædelser af statens love, som Superior Court ellers har jurisdiktion over under disses almindelige retsterminer, og der er god grund til at nedsætte en sådan domstol i Iredell County, og De (dommer Shipp) er hermed indstillet, udnævnt og bestilt til at lede en sådan særdomstol i nævnte amt på det tidligste tidspunkt, hvor det kan lade sig gøre.”
Brevet var underskrevet på guvernørens vegne af hans privatsekretær den 13. december 1867, og dommer Shipp bestemte at særdomstolen skulle begynde sit virke den tredje mandag i januar 1868, hvilket var den 20. januar. Før denne retssag havde Robert Armfield forladt forsvarsholdet og var blevet erstattet af David M. Furches. På rettens anden dag, tirsdag den 21. januar, kom Toms sag så for igen. Også denne gang blev sagen indledt med at forsvareren begærede sagerne mod Tom og Ann adskilt, hvilket blev bevilget og igen kom Toms sag for først.
De samme vidner som var blevet afhørt i første omgang blev afhørt igen, og sagde tilsyneladende stort set det samme, og der kom også få nye vidner til. Disses vidneudsagn kendes imidlertid ikke, da de ikke blev fremsendt til Højesteret i forbindelse med appelsagen. Endnu engang fandt juryen Tom Dooley skyldig efter anklageskriftet og endnu engang forsøgte forsvareren at få sagen afvist på grund af rettergangsfejl (utilladelige vidneudsagn) og igen blev det afvist af dommeren. Endnu engang bad forsvaret om udsættelse af domsafsigelsen, og også denne gang blev det afvist, så også dommer Shipp spurgte Tom Dooley om han havde noget at tilføje, hvilket han ikke havde. Der blev derfor afsagt følgende dom:
"Hvorefter at være blev set og hørt af denne ret bestemmes det, at nævnte Thomas Dula føres til fængslet i Iredell County, hvorfra han kom, og forbliver der indtil den 14. dag i februar 1868 og at han den dag føres af sheriffen fra nævnte amt til nævnte amts offentlige henrettelsessted mellem kl. 10:00 og 16:00, og der hænges ved halsen, indtil han er død.”
Endnu engang appellerede forsvaret sagen til Højesteret og endnu engang besluttede dommeren at den insolvente Tom Dooley fik lov til at appellere uden sikkerhedsstillede. Tom blev ført tilbage til fængslet, hvor han skulle afvente resultatet af appellen.
Den anden kendelse fra Højesteret
Da sagen blev anket, fremsendte retten i Iredell i første omgang kun det samme materiale, som den også havde fremsendt ved appellen efter den første retssag i oktober 1866. Dette tilfredsstillede ikke Højesteret, som sendte en klage til retten i Iredell, og dommerfuldmægtig C. S. Summers udarbejdede et resume af den seneste retssag i samarbejde med dommer Shipp. Dette sammendrag blev sendt til Højesteret og tilsyneladende tilfredsstillede det nu højesteretspræsidenten, da højesteret udformede sin afgørelse på baggrund af det materiale, de nu var i besiddelse af.
Det var fortsat Richard Mumford Pearson, der var præsident i Højesteret. Endnu en gang protesterede forsvaret mod at Ann Meltons udtalelser var blevet tilladt, da der fortsat ikke forelå bevis for en sammensværgelse. Ikke overraskende kom Højesteret til den samme konklusion som første gang, nemlig at dette forhold lå ud over rettens kompetence at tage stilling til, da det ikke var et procedurespørgsmål, men dommerens personlige skøn om disse beviser var stærke nok til at tillade at udsagnene blev brugt som bevis.
Et andet forhold, der blev protesteret mod ved denne lejlighed, var et vidneudsagn, som ikke blev nævnt under den første sag, da forsvaret så formodentlig ville have protesteret mod det allerede da. Vi kender ikke den nøjagtige ordlyd, da udsagnet kun kendes fra Dommer Shipps (og dommerfuldmægtigens) meget summariske sammendrag. Sammendraget nævner at udsagnet stammer fra Ann Meltons mor og søster, så hvorfor det ikke var med i den første retssag, kan man undre sig over. Eller måske fandt dommer Buxton det bare ikke interessant nok til at blive medsendt til højesteret.
Udsagnet drejer sig om, at Ann Melton, dagen før mordet, sendte en lille pige til Dula familiens hus med besked om, at hun havde noget spiritus til Tom. Specielt protesterede forsvareren ved appellen mod, at nogle udtalelser fra Ann til pigen om at det skulle holdes hemmeligt for Toms søster, Eliza, at Ann havde spiritus til Tom, var blevet tilladt som bevis. Tilsyneladende havde forsvaret ikke protesteret mod disse udsagn under selve sagen, men gjorde det først ved appellen. I dette tilfælde fandt højesteret imidlertid at udtalelsen var faldet som en del af res gestae, altså som en del af den handling, som Ann udførte da hun sendte pigen af sted, og højesteret mente at den endda var den vigtigste del af handlingen, så denne protest gav ikke anledning til at sagen skulle gå om.
Endnu engang protesterede forsvaret mod, at navnet på staten, hvor forbrydelsen var begået, ikke var nævnt i anklageskriftet bortset fra dettes titel. Dette fandt Højesteret imidlertid irrelevant, og det samme gjaldt en anden protest, som handlede om, at ordet "siger" bliver brugt i notatet om fremstillingerne af Ann og Tom i stedet for ordet ”sagde”. Denne protest blev fundet irrelevant, da Højesteret fandt det kun var en grammatisk fejl, ikke en juridisk.
Under retssagen, var et af vidnerne George Washington Andersons yngre søster, Eliza Anderson. Forsvareren spurgte hende om hun havde noget at gøre med John Anderson, en farvet mand. Her protesterede anklageren og dommeren gav ham ret og udelukkede svaret som bevis. Dette fik så forsvareren til at protestere over udelukkelsen. Højesteret fandt, at spørgsmålet og svaret burde have været tilladt, men det var ikke nok til at sikre en ny retssag, da forsvareren ikke havde bevist spørgsmålets relevans for sagen.
Den sidste protest fra forsvaret handlede endnu engang gang, om at de ord Laura Foster havde sagt til Betsy Scott (om, hvor hun skulle hen), ikke skulle have været tilladt på grund af reglen om ”hearsay”. Her skrev højesteretspræsidenten: ”Vi mener, at udsagnene var tilladt i forhold til loven. Det gjorde vi også, da sagen blev appelleret første gang”
Den endelige kendelse fra Højesteret (igen afgivet per curiam) var, at der ikke var sket procedurefejl ved særdomstolen, og sagen skulle derfor ikke gå om. Imidlertid var datoen for Toms henrettelse overskredet, og der skulle derfor fastsættes en anden dato. Dette lå ikke inden for Højesterets beføjelser, særdomstolen havde tjent sin funktion og var nedlagt, og sagen måtte derfor afvente forårsterminen i Iredell County.
Den 13. april 1868 kom sagen så for sidste gang for retten i Statesville. Dommer Anderson Mitchell fastlagde datoen og tidspunktet for henrettelsen til fredag den 1. maj mellem middag og klokken 16.00

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Om forholdet mellem EU-ret og dansk ret i en funktionærsag
Om forholdet mellem EU-ret og dansk ret i en funktionærsag
Sag 15/2014
Dom afsagt den 6. december 2016
DI som mandatar for Ajos A/S
Om forholdet mellem EU-retten og den dagældende § 2 a, stk. 3, i funktionærloven i en tvist mellem en arbejdstager og en privat arbejdsgiver om ret til fratrædelsesgodtgørelse
A blev i maj 2009 som 60-årig opsagt af Ajos A/S efter godt 25 års ansættelse. Før han fyldte 50 år, var han indtrådt i en pensionsordning, der gav ham ret til at oppebære en alderspension. A tiltrådte en ny stilling i en anden virksomhed, uden at han aktiverede sin alderspension. Ajos udbetalte ikke fratrædelsesgodtgørelse, idet den dagældende § 2 a, stk. 3, i funktionærloven indeholdt en bestemmelse om, at fratrædelsesgodtgørelse bortfaldt, ”hvis funktionæren ved fratrædelsen vil oppebære en alderspension fra arbejdsgiveren, og hvis funktionæren er indtrådt i den pågældende pensionsordning før det fyldte 50. år”.
I en dom afsagt af EU-Domstolen den 12. oktober 2010 i sag C-499/08 (Ole Andersen) blev det i en tvist mellem en arbejdstager og en offentlig arbejdsgiver fastslået bl.a., at den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i nærmere angivet omfang var i strid med beskæftigelsesdirektivet (Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv).
I marts 2012 rejste Dansk Formands Forening på vegne af A krav mod Ajos om fratrædelsesgodtgørelse. Kravet blev afvist af Ajos, og tvisten blev indbragt for domstolene.
Højesteret har under sagens behandling stillet spørgsmål til EU-Domstolen, der har besvaret disse ved dom af 19. april 2016 (C-441/14).
For Højesteret angik sagen, om Ajos efter den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, var fritaget for at betale den fratrædelsesgodtgørelse, som A, nu hans bo, efter lovens § 2 a, stk. 1, som udgangspunkt havde krav på. Afgørelsen heraf ville i første omgang bero på, om det var muligt at fortolke de dagældende regler i funktionærloven på en måde, der var i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket af EU-Domstolen i Ole Andersen-sagen, eventuelt ved at anvende de regler i forskelsbehandlingsloven, der er fastsat til gennemførelse af beskæftigelsesdirektivet. Hvis dette ikke var muligt, skulle Højesteret – som følge af EU-Domstolens praksis – tage stilling til, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder kunne føre til, at Ajos ikke kunne støtte ret på den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3.
Ved afgørelsen af, om såkaldt direktivkonform fortolkning var mulig, fandt Højesteret, at der forelå en klar retstilstand, og at det ikke ville være muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret, at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2 a, stk. 3, som kunne bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket ved EU-Domstolens dom i Ole Andersen-sagen. Højesteret bemærkede i tilknytning hertil, at der ikke var grundlag for at anvende forskelsbehandlingslovens § 1 med forrang for funktionærlovens § 2 a, stk. 3, og på den måde opnå en direktivkonform fortolkning. Der forelå således en ”contra legem” situation, hvilket indebar, at det ikke var muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
Ved afgørelsen af, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder kunne føre til, at Ajos ikke kunne støtte ret på den dagældende bestemmelse i § 2 a, stk. 3, udtalte et flertal i Højesteret bl.a., at tiltrædelsesloven ikke indeholder hjemmel til i en tvist mellem private at lade det uskrevne princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fortrænge den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3. Danske domstole kunne således ikke undlade at anvende den dagældende § 2 a, stk. 3, og Ajos kunne derfor støtte ret på bestemmelsen.
Højesteret frifandt herefter arbejdsgiveren.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Hvordan tæller du til 120? | STORM Advokatfirma
STORM > Nyheder > Virksomhedsrådgivning > Hvordan tæller du til 120?
Hvordan tæller du til 120?
Højesteret har netop afsagt en afgørelse om optællingen af de 120 sygedage for en deltidssygemeldt funktionær, hvorefter en arbejdsgiver kan opsige en funktionær med forkortet varsel, når funktionæren har været syg i 120 dage. I daglig tale kaldet ”120-dagesreglen”.
Afgørelsen viser, at det ikke er ligegyldigt hvordan du når frem til de 120 dage. Vil du være sikker på den rette tællemetode, kan vi hjælpe dig.
I følge funktionærloven kan en arbejdsgiver aftale med sin medarbejder, at medarbejderen kan opsiges med 1 måneds varsel, når medarbejderen inden for en periode af 12 på hinanden følgende måneder har fået løn under sygdom i i alt 120 dage. Det fremgår også, at dette alene kan ske, mens medarbejderen endnu er syg og at opsigelsen skal ske i umiddelbar tilknytning til de 120 dage.
Optællingen af de 120 dage er derfor meget afgørende, idet en arbejdsgiver kan miste sin ret til at opsige en medarbejder, hvis opsigelsen ikke sker i umiddelbar tilknytning til de 120 dage.
Opsigelsen kan altså tidligst afgives på den 121. sygedag og senest på den 129. sygedag. Hvis arbejdsgiveren først afgiver opsigelsen på den 130. sygedag, er opsigelsen afgivet for sent og arbejdsgiveren har mistet sin ret til at gøre opsigelsen gældende. Arbejdsgiveren er i dette tilfælde nødsaget til at vente, indtil der er forløbet en ny periode med 120 sygedage.
Når medarbejderen er deltidssygemeldt
Det har tidligere været uafklaret, hvordan en arbejdsgiver skulle optælle sygefraværet for en deltidssygemeldt medarbejder, herunder hvorvidt arbejdsgiveren kan anvende en gennemsnitsmetode til beregning af sygefraværet.
Højesteret har i denne afgørelse netop fastlagt, hvordan sygefraværet skal opgøres.
Afgørelsen handlede om en medarbejder, der blev opsagt på baggrund af 120-dagesreglen. Medarbejderen havde en ugentlig arbejdstid på 32 timer, således at medarbejderen havde fri hver torsdag. Medarbejderen blev i løbet af ansættelsesperioden i 2013 deltidssygemeldt med 7 timer om ugen og sygefraværet blev placeret om tirsdagen. Senere i 2013 blev medarbejderen yderligere sygemeldt, hvilket resulterede i et sygefravær på 16 timer om ugen. Her blev sygefraværet placeret om onsdagen. Nu var medarbejderen således sygemeldt fast to dage om ugen. De øvrige dage arbejdede medarbejderen på normal vis. I september 2013 blev medarbejderen fuldtidssygemeldt.
Arbejdsgiveren opsagde medarbejderen i november 2013 på baggrund af 120-dagesreglen.
Tvisten i sagen angik, hvorvidt medarbejderen på tidspunktet for opsigelsen rent faktisk havde været syg i 120 dage, herunder hvorvidt arbejdsgiveren havde opgjort medarbejderens sygefravær korrekt.
Arbejdsgiveren havde til beregning af sygefraværet anvendt en gennemsnitsmetode, hvor sygefraværet blev beregnet som et forholdsmæssigt fravær, hvor sygefraværstimerne skulle sættes i forhold til den ugentlige arbejdstid, således at weekend og fridage skulle indgå i beregningen.
Hertil gjorde medarbejderen gældende, at sygefraværet alene kunne beregnes i henhold til det faktiske sygefravær, hvorfor sygefraværet ikke kunne beregnes ud fra en gennemsnitsmetode.
Både byretten og landsretten gav medarbejderen medhold heri. Sagen blev anket til Højesteret.
Højesteret: Sådan tæller du til 120
Højesteret fastlagde, at de 120-sygedage ikke kan beregnes på baggrund af forholdet mellem det ugentlige sygefravær og den ugentlige arbejdstid. Af de dage, hvor medarbejderen har været fraværende grundet sygdom en hel dag, må alene denne ene dag indgå i beregningen af de 120 dage. De dage, hvor medarbejderen arbejdede fuld tid, kunne således ikke indgå i beregningen.
I forhold til, hvorvidt de arbejdsfrie dage kunne indgå i beregningen, bemærkede Højesteret, at der for disse dage ved en deltidssygemelding ikke kan beregnes fravær. Højesteret fastslog, at der i bestemmelsens ordlyd ikke er grundlag for at medregne skønnet faktisk fraværstid på disse dage.
Højesteret fastlagde således, at alene medarbejderens to sygedage om ugen kunne indgå i beregningen af de 120 dage, hvorefter Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse.
Arbejdsgiverens risiko
For arbejdsgiveren er det derfor meget vigtigt, at denne laver korrekt optælling af sygefraværet, hvis man ønsker at opsige medarbejderen på baggrund af 120-dagesreglen. Hvis arbejdsgiveren ikke foretager den korrekt optælling af sygedagene, kan denne risikere at skulle betale løn i medarbejderens opsigelsesvarsel samt en eventuelt godtgørelse for usaglig afskedigelse.
Hvis du som arbejdsgiver ønsker at gøre brug af 120-dagesreglen, er det vigtigt, at du er opmærksom på, at du opfylder betingelserne for anvendelse af bestemmelsen. Er du i tvivl, er du velkommen til at kontakte os på telefon 72 30 12 05, så vil vi hjælpe dig.


text:
Konkurskarantaene
Har du spørgsmål om konkurskarantæne eller ønsker du repræsentation i en sag, så kontakt advokat Jacob Outzen, Ret&Råd Advokater København, på jao@ret-raad.dkeller ring direkte på 23 23 03 96.
De seneste afgørelser:
I de seneste år har højesteret og landsretterne fået lejlighed til at afprøve et par af skifterettens afgørelser, hvor vi på den baggrund kan konkludere, at det ikke er lige så nemt som tidligere at pålægge den tidligere ledelse konkurskarantæne.
Lad os se på 4 af de seneste afgørelser:
I sagen U.2018.3543.H var der ikke var tilstrækkelig grundlag for at pålægge konkurskarantæne.
Ved vurderingen lagde Højesteret navnlig vægt på, at opbygningen af gæld til til det konkursramte selskab under de konkrete omstændigheder ikke i sig selv kunne karakteriseres som groft uforsvarlig, og at der efter en samlet vurdering ikke var grundlag for at betegne den manglende afregning af moms og A-skat som misbrug af reglerne. Optagelsen af ledelseslån var under de givne omstændigheder hverken i sig selv eller i kombination med kreditorernes tab tilstrækkeligt til at medføre konkurskarantæne, og Højesteret fandt, at driften af det konkursramte selskab ikke var fortsat længere end forsvarligt, om end kreditorernes tab på ca. 6,4 mio. kr. skulle indgå i den samlede vurdering
Optagelsen af ledelseslån var under de givne omstændigheder hverken i sig selv eller i kombination med kreditorernes tab tilstrækkeligt til at medføre konkurskarantæne
Det samme gjorde sig gældende i U.2018.2140
I denne højesteretsafgørelse blev virksomheden drevet videre i en periode hvor det var åbenbart at der ikke var midler til at afregne A-skat og moms for et større beløb. Der var løbende bogført og indberettet korrekt moms til myndighederne og på trods af kurators indstilling om konkurskarantæne blev dette nægtet.
Modsat i U.2019.230.V - I denne afgørelse fra Vestre Landsret blev selskabets direktør, der er efter landsrettens vurdering var indsat som en såkaldt ”stråmandsdirektør” idømt konkurskarantæne, idet det var helt åbenbart at direktøren ikke havde taget del i den daglige drift.
Kan man pålægges konkurskarantæne i mere end 3 år?
I en helt ny afgørelse fra Højesteret (sag 88/2018) afsagt onsdag d. 24 april 2019 var højesteret enig med landsretten i, at en person der havde haft virke som direktør i 5 forskellige selskaber kunne pålægges konkurskarantæne i 3 år for hvert enkelt selskab, hvilket betød at den tidligere direktør blev idømt samlet set 15 års konkurskarantæne.
Sagen angik for landsretten og højesteret, om betingelserne i konkursloven for at pålægge en tidligere direktør i en række selskaber konkurskarantæne var opfyldt og i hvor lang tid, der i så fald skulle pålægges konkurskarantæne.
Højesteret var enig med kurator i, at den tidligere direktør havde udøvet den reelle ledelse af otte selskaber, og at hans forretningsførelse i den forbindelse havde været groft uforsvarlig, hvilket gjorde ham uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed.
Sagen omhandlede herefter om selskaberne var koncernforbundne og om at direktøren kunne pålægges konkurskarantæne for hvert selskab.
Højesteret var af den opfattelse at der kunne pålægges direktøren konkurskarantæne for hvert enkelt af 5 selskaber idet der ikke var tale om ”en koncernforbundet virksomhed”.
Højesteret udtalte, at udtrykket ”en koncernforbundet virksomhed” i mangel af holdepunkter for andet –må forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, hvorefter en koncern består af et moderselskab og dets datterselskaber.
Efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder, herunder navnlig karakteren af forholdene, fandt Højesteret, at der altså ikke var grundlag for at fravige udgangspunkt i konkursloven om, at hver konkurskarantæne skulle fastsættes til 3 år. Direktøren blev derfor pålagt fem konkurskarantæner på hver 3 år, i alt 15 år, der løber i forlængelse af hinanden.
Den samlede konkurskarantæne udløber dog i medfør af konkursloven senest 10 år fra Højesterets kendelse.
Læse hele højesterets kendelse her

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Fastholdelsesbonus til medarbejder der stoppede i utide - IUNO
Fastholdelsesbonus til medarbejder der stoppede i utide
Højesteret har slået fast, at en virksomhed skulle betale forholdsmæssig bonus til en af sine ledende medarbejdere, som sagde op og fratrådte før udløbet af sin treårige bonusperiode. Bonusordningen blev altså ikke undtaget fra funktionærlovens bestemmelse om forholdsmæssig bonus ved fratræden. Retten fastslog også, at bonussen skulle afregnes ligefrem proportionalt, uanset bonusordningens særlige kriterier.
En laboratorievirksomhed indgik i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse en bonusaftale med sin marketingchef. Ifølge virksomheden var bonusordningen af ekstraordinær karakter, og formålet var at fastholde marketingchefen efter virksomhedsoverdragelsen. Det fremgik imidlertid ikke af selve bonusaftalen.
Bonussen skulle komme til udbetaling i slutningen af aftalens treårige periode, hvis de fastsatte bonuskriterier blev opfyldt. Ordningen var baseret på et system, hvor medarbejderen hver måned kunne optjene et antal point, som afhang af tre kriterier: Bonuspuljens størrelse, ansættelsens længde og medarbejderens performance. Optjeningen af bonuspoint steg gradvist hen over bonusperioden, så medarbejderen i år tre optjente mere bonus end i år et og to.
Knapt to år efter indgåelsen af bonusaftalen opsagde marketingschefen sin stilling, og virksomheden udbetalte en andel af bonussen, som blev beregnet efter pointsystemet. Marketingschefen gjorde gældende, at pointsystemet skulle tilsidesættes, og at han var berettiget til en forholdsmæssig andel af det samlede bonusbeløb for de tre år, som bonusaftalen skulle have løbet i. Han krævede derfor forskellen mellem de to beløb udbetalt.
Sagens ene spørgsmål var herefter, om bonussen overhovedet udgjorde en sådan del af lønnen, som efter funktionærloven skal udbetales med en forholdsmæssig andel. Derudover skulle Højesteret tage stilling til, om beregningen af den forholdsmæssige andel af bonus kunne ske på baggrund af bonusaftalens kriterier, eller om beregningen skulle være ligefrem proportional.
Højesteret: Der var ikke tale om en ekstraordinær situation
I en anden afgørelse fra 2012, var Højesteret kommet frem til, at en virksomhed havde haft så tungtvejende interesser i at indgå en aftale om fastholdelsesbonus med en række nøglemedarbejdere, at deres bonusaftale ikke var omfattet af funktionærlovens særlige bestemmelse om forholdsmæssig betaling. Med denne dom blev der åbnet op for en meget snæver adgang til at indgå aftaler om fastholdelsesbonus.
Omstændighederne i den aktuelle sag var ikke af samme ekstraordinære karakter som i dommen fra 2012. Højesteret lagde vægt på, at marketingschefens stilling ikke skulle nedlægges med behov for at sikre, at han bestred stillingen i hele bonusperioden. Bonusordningen var desuden blevet tilbudt andre medarbejdere, og dens vilkår var ikke blevet drøftet nærmere med marketingschefen. Da fastholdelsesformålet ifølge Højesteret kunne have været opnået ved at give løntillæg uden udskudt betaling, og bonusordningens kriterier delvis var knyttet op på hans performance, var bonusordningen omfattet af funktionærloven.
Forholdsmæssig andel af det totale bonusbeløb
Under sagen havde laboratorievirksomheden gjort gældende, at hvis bonusordningen var omfattet af funktionærloven, måtte den sidestilles med et midlertidigt og stigende løntillæg uden udskudt betaling. I så fald skulle bonussen opgøres efter de særlige bonuskriterier, der som bekendt kun steg gradvist.
Højesteret fastslog imidlertid, at marketingschefen havde krav på en ligefrem proportional andel af det totale bonusbeløb, beregnet som hvis han var forblevet ansat frem til bonusperiodens udløb. Højesteret stadfæstede dermed Sø- og Handelsrettens dom, som vi også tidligere har omtalt.
Med denne Højesteretsdom er det på ny slået fast, at virksomheder kun har en meget snæver adgang til at indgå aftaler om regulære fastholdelsesbonusser, som ikke er omfattet af funktionærloven. Dommen er konkret begrundet, og det er fortsat ikke afklaret, om Højesteret vil godkende andre situationer end nedlukning af virksomheden som ekstraordinære situationer, hvor fastholdelsesbonus er mulig.
Dommen viser samtidig, at bonusaftaler med særlige optjeningskriterier ikke vil kunne håndhæves i en opsigelsessituation. Selvom en medarbejder ikke er ansat i hele perioden, vil medarbejderen have ret til en ligefrem proportional andel af det totale bonusbeløb.
Virksomheder der har behov for at fastholde visse medarbejdere kan overveje nogle af de alternativer, der findes til fastholdelsesbonusser
[Højesterets afgørelse af 30. juni 2017 i sag 134/2016]
Kiersgaard Frisch
Virksomhedskøber hæftede for tillidsmands krav
Medarbejder med en ejerandel på 39 % blev anset som funktionær
Overvågning af medarbejders chat var ulovlig
Provisionslønnet sælger måtte tåle ændring i salgsvilkår
Afskedigelse dagen før fædreorlov var i strid med ligebehandlingsloven

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret