text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - ekstrafundering - andelsboligforening
09 Dec 2013 11:22
03 Dec 2013 09:35
SKM2013.862.HR
1. afdeling, 371/2011
Ekstrafundering, grundværdi, nedslag, syn, skøn, forurening
Sagen vedrører, om appellanten, i henhold til vurderingslovens § 13, har krav på nedslag i grundværdien på grund af dårlige funderingsforhold uafhængigt af om de oprindelige (genoptagne) grundværdiansættelser svarer til handelsværdien. Appellanten, hvis påstand om nedslag svarede til de ved syn- og skøn anslåede ekstrafunderingsudgifter, gjorde gældende, at der efter fast praksis gives nedslag svarende til afholdte ekstrafunderingsudgifter.
Højesteret stadfæstede landsrettens frifindende dom af de grunde som var anført af landsretten med den yderligere bemærkning, at det for Højesteret tilvejebragte syn og skøn ikke underbygger, at Landsskatteretten har ansat grundens værdi for højt.
Landsretten havde blandt andet anført, at grundejeren efter ordlyden af vurderingslovens § 6, 1. pkt., og § 13, stk. 1, uanset det oplyste om vurderingsprincipper for lignende grunde i området, ikke har krav på, at grunden alene skal vurderes efter etagearealprincippet med et nedslag for ekstrafunderingsudgifterne. Landsretten anså det heller ikke for godtgjort, at grundejeren efter fast administrativ praksis har krav på et nedslag i ansættelserne, uanset om nedslaget ville bringe ansættelserne under grundens handelsværdi.
Den juridiske vejledning 2013-2 H.A.3.2.2.6
Den juridiske vejledning 2013-2 H.A.3.2.3
Poul Søgaard, Jytte Scharling, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Jan Schans Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 7. november 2011.
Andelsboligforeningen H1 har præciseret, at det gøres gældende, at ydelse af nedslaget i grundværdierne opgjort som funderingsomkostningerne er udtryk for, at dette i administrativ praksis anses for at være handelsværdien. Der er ikke tale om, at nedslaget medfører, at en lavere pris end handelsværdien skal lægges til grund.
Der er til brug for Højesteret indhentet en skønserklæring af 25. januar 2013 med tillæg af 26. marts 2013 fra statsautoriseret ejendomsmægler, valuar MDE TJ, hvoraf det fremgår:
Skønsmanden bedes give en kort beskrivelse af grunden og dennes størrelse, beskaffenhed og grad af forurening. Beskrivelsen bedes foretaget ud fra forholdene per 1. januar 2002, 1. januar 2003, 1. oktober 2003, 1. oktober 2004, 1. oktober 2005 og 1. oktober 2006.
Beskrivelse af grunden i perioden 1.1.2002 til 1.1.2003:
Grunden er købt af G1 byggeselskab ApS pr. 01.04.2001. Som tidligere nævnt er ...5, ...2 på daværende tidspunkt på 6.375 m². Et matrikelnummer som tidligere bl.a. har huset en ..., hvoraf den i dag på grunden værende garagebygning, er en del af den gamle .... Grunden er beliggende helt ned til ...3 på nordsiden af fjorden, meget bynært. Grunden som pga. af tidligere brug er forurenet på vidensniveau 2 efter jordforureningslovens § 2, jf. bilag 45. Forureningen består af oliekomponenter og tjærestoffer.
Jf. geoteknisk undersøgelse af 30.9.2002 skal grunden også piloteres. Dette må være den rette beskrivelse af grunden i perioden 1.1.2002 til 1.1.2003
Beskrivelse af grunden pr. 1.1.2003 til 1.10.2003:
Fra overdragelsestidspunktet til byggeprojektet overdrages til andelsboligforeningen med færdiggørelse af 1. og 2. etape 1.10.2003 bliver grunden byggemodnet, ryddet for gamle bygninger, som ikke skal bruges i det nye projekt, piloteret, forureningen bliver sikret. Herudover bliver der gravet en kanal op midt i gennem grunden fra fjorden, så der bliver en jolle kanal, med adgang fra alle boligerne.
Beskrivelse af grunden fra 1.10.2003 til 1.10.2006.
Fra 1.10.2003 er grunden som man kan se den i dag, med flisebelægning på alle arealer. Carporte, garagebygningen, jollekanalen som skærer op igennem grunden, samt broen hen over kanalen i den sydlige ende, der binder området sammen.
Herudover er der et fælleshus med værksted, denne del ligger dog på matrikel nummer ..., og er derfor ikke en del af dette syn og skøn.
Skønsmanden bedes vurdere den kontante handelsværdi for grunden ...1, ...2 i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomiske henseende god anvendelse ved overdragelse per 1. januar 2002, 1. januar 2003, 1. oktober 2003, 1. oktober 2004, 1. oktober 2005 og 1. oktober 2006. Værdiansættelse bedes foretaget ved et normalt salg med sædvanlig udbudstid. Besvarelsen ønskes foretaget uden hensyntagen til de opførte ejendomme på grunden og til den offentlige vurdering. Besvarelsen ønskes foretaget alternativt under hensyntagen til, at det har været nødvendigt at foretage ekstrafundering som sket og til, at dette ikke har været tilfældet.
Handelspris er den pris som 2 uvildige parter kan blive enige om. I dette tilfælde er den pris efter mit bedste skøn, ikke helt retvisende, idet der i skødet bliver foræret en grund væk, mod at den bliver renset op, eller på anden måde får inddæmmet den på grunden værende forurening.
Det vil sige, at ...2 kommune har været villige til at give grunden væk, for at slippe for at rense forureningen op, samt udsigten til 25 nye boliger, og dermed flere skatteydere.
På den anden siden har byggeselskabet G1 ApS, været villige til at modtage grunden. Med en økonomisk gulerod ved at opføre 25 andelsboliger, selv om de skulle nedrive bygninger, byggemodne området, sikre forureningen, samt pilotere og bygge 25 andelsboliger.
Dette giver ikke noget retvisende billede af grundens reelle værdi.
I perioden 2006 - 2008 solgte G4 grunde på nordsiden af fjorden, på den udstykning der hedder "...6", den er beliggende ca. 300-400 m fra ...1 i østlig retning. Denne udstykning er beliggende i næsten samme afstand til fjorden, som ...1. Her er de 4 nederste grunde solgt fra 895.000 kr. til 825.000 kr. stykket. Med et grundareal mellem 578 m² og 696 m². På disse grunde måtte der også påregnes en ekstra omkostning til pilotering eller anden sikring af fundamentet. + omkostninger til byggemodning.
Omkostninger som køberne selv skulle betale for udover købesummen.
Denne grundudstykning var dog ikke forurenet.
Det er derfor mit bedste skøn, at hvis man i stedet for andelsboliger, havde udstykket ...1, som grundene "...6" kunne der i første række til fjorden have ligget 3 grunde, der var sammenlignelige de 2 udstykninger imellem, og i anden række kunne der have ligget 2 grunde. Disse 5 grunde ville tilsammen kun have fyldt 3.195 m2. Restarealet på udstykningen vil jeg i dette syn og skøn ikke tilregne nogen værdi.
Dette ville i 2006 priser kunne have indbragt
895.000 kr. + 845.000 kr. + 825.000 kr. + 620.000 kr.x2
I alt 3.805.000 kr.
Fratrækker man så et beløb til nedrivning af de på grunden værende bygninger, og en oprensning/sikring af grundforureningen, så vil priserne efter mit bedste skøn se ud som følgende:
Som nævnt tidligere havde udstykningen "...6" også omkostninger til pilotering, eller ekstra sikring, på et svingende beløb, alt afhængig af grundenes beliggenhed, men ca. 100.000 kr. pr. grund.
Så havde ...1 ikke skulle piloteres, ville en købssum efter mit bedste skøn, og med "...6" for øje, kunne have indbragt ca. 500.000 kr. mere.
Skønsmanden bedes oplyse, hvilket materiale udover bilagene til skønstemaet, der har dannet grundlag for hans besvarelse af spørgsmål af 1-2.
Det materiale, der er brugt i forbindelse af besvarelse af spørgsmål 1-2, er oplysninger, der er indhentet i G4's centrale systemer, oplysninger som bl.a. er tilgængelige i tinglysningssystemet.
Dokumentationen er vedlagt som bilag.
Skønsmanden bedes oplyse, hvilke forhold, der er indgået ved besvarelse af spørgsmål 1-2 og hvilken vægt disse forhold er tillagt. Skønsmanden bedes i denne anledning redegøre for betydningen af den konstaterede forurening og jordbundsforholdene.
Umiddelbart tillægger jeg ikke piloteringen eller ekstra foranstaltninger i forbindelse med sikring af jordbundsforholdene, den store betydning, idet det som nævnt tidligere i svar 2 har været muligt for sælgeren af "...6" at få køberen til at betale for disse omkostninger. Alternativt havde sælgerne nok kunne have fået noget mere for grunden, hvis køberen ikke udover købesummen for grunden, selv skulle betale. Det vil sige, at i tilfældet "...6" kunne sælgeren efter mit bedste skøn have fået omkostningerne i mere pris for grunden. Ca. 100.000 kr. pr. styk, hvis de ikke skulle piloteres.
Noget andet er en forurening af grunden, den vil i de fleste tilfælde, tælle mere i folks bevidsthed, end pilotering. Dog er det efter mit bedste skøn, ikke tilfældet ved ...1, idet det jo har været muligt at sælge andelsboligerne, der jo fortsat ligger på en forurenet grund, da den ikke er blevet renset op, men bare sikret mod kontakt af den forurenede jord. Her har den gode beliggenhed af ...1 efter min vurdering haft større betydning end forureningen.
Som referencegrunde ud over den før omtalte udstykning på " ...6" er der pt. 6 grunde til salg på ...7, her koster grundene pr. dags dato omkring 1.1 mil pr. stk. for et areal på ca. 854 m². Grunde der også ligger i første række, ned til fjorden. På sydsiden af fjorden, og ikke så tæt på som ...1. En udstykning, hvor der må påregnes ekstra omkostning til fundering af fundamentet, men ikke forurenet. Grundene er dog heller ikke solgt endnu, hvilket efter mit bedste skøn skyldes en for høj pris, derfor er de ikke helt sammenlignelige
I 2006 blev der på havnen i ...8 solgt helårsboliger uden bopælspligt. Boligerne er bygget i stil der minder meget om ...1. Det var et færdigt projekt fra G5 A/S. Her var grunden også forurenet, og der skulle ekstra funderes. Det har desværre ikke været muligt for mig at finde ud af, hvilken pris G5 A/S, i sin tid gav for grundstykket, og hverken dette projekt eller grundene på ...7 er helt sammenlignelige, men bare oplysninger om andre udstykninger i området.
Skønsmanden har jf. besvarelsen af spørgsmål 2, side 6 nederst, foretaget sin værdiansættelse ud fra muligheden for at udstykke det omhandlede areal i 5 grunde.
Skønsmanden bedes i stedet foretage sin besvarelse af spørgsmål 2 under forudsætning af, at ejendommen skulle anvendes til etagebyggeri i overensstemmelse med den som bilag 47 vedlagte lokalplan nr. ... og tillæg nr. ... til kommuneplanen, og der således ikke kunne ske udstykning.
Havde man fulgt lokalplan nr. ... og lavet udstykningen, ...1, om til blandet bolig og erhverv, med forretningslokaler i bunden og lejligheder i 1,5 plan ovenpå. Eller bare etagebyggeri med boliger.
Med en bebyggelsesprocent på 50, som skitseret i lokalplanen, så kunne der opføres ca. 3.100 m² bebyggelse.
Der er i ...2 ikke opført noget af den type, man kan sammenligne med, og slet ikke så tæt på vandet.
Så kigger man til andre steder i landet, og kigger på, hvad der er blevet bygget på havnefronter af etagebyggeri, om det så er ...9, ...10, eller hvor det nu er, så er pris niveauet på denne type byggeri ikke lavere end hvis det havde været parcelhusbyggeri. Mit bedste skøn må derfor være, at det ikke gør nogen forskel på grundprisen, om det er den ene eller anden type byggeri, det er beliggenheden der er det afgørende. Mit skøn vil derfor være at kontantprisen på grunden vil være den samme som nævnt i spørgsmål 2.
Skønsmanden har foretaget sin besvarelse under henvisning til oplysningerne om salgspriserne for en udstykning benævnt "...6". Skønsmanden bedes oplyse, om salgene af disse grunde er sket før eller efter, at der er foretaget byggemodning. Da ejendommen i nærværende sag er solgt før der skete byggemodning, der således måtte afholdes af køber, bedes skønsmanden oplyse, om han har taget hensyn hertil ved besvarelsen af spørgsmål 2. I benægtende fald bedes skønsmanden gøre det.
Grundene der blev solgt "...6", havde udover kostprisen til selve grunden, og ekstrasikring. Så havde grundene også omkostninger til byggemodning, det vil sige stikledningsomkostninger til installering af el, vand, kloak og fjernvarme, som jeg husker det var det ca. 74.000 kr. pr. grund.
Al anden byggemodning, anlæg af veje, nedgravning af div. ledninger og kloak, stod bygherren selv for, og var grundkøberen uvedkommende.
Besvarelsen af spørgsmål 2 nederst og side 3 øverst fremstår således, at skønsmanden har taget udgangspunkt i en værdiansættelse i 2006 og foretaget en tilbageskrivning af priserne. Skønsmanden bedes oplyse, hvilke principper han har anvendt ved tilbageskrivningen.
Tilbageskrivningen af værdiansættelsen er, som det også er beskrevet i spørgsmål 2, et skøn fra vurderingsmandens side. Det er ikke baseret på et specielt princip, men alene baseret på, hvordan det gik i området med salg af grunde på daværende tidspunkt, om priserne var i opad- eller nedadgående retning
Skønsmanden har i sin besvarelse af spørgsmål 4 oplyst, at han ikke har tillagt piloteringen eller ekstrafunderingen "den store betydning" og har henvist til erfaringerne med salg af udstykningen "...6". Skønsmanden bedes oplyse om besvarelsen vedrørende betydningen af pilotering og ekstrafundering alene er baseret på erfaringerne med salg af udstykningen "...6".
Skønsmandens erfaring med hensyn til pilotering eller ekstrafundering er større end "...6" projektet. Vi solgte et projekt på havnen i ...8, her skulle der også piloteres, undertegnede har desuden også solgt grunde for ...11 kommune, der var beliggende på en gamle losseplads, der skulle piloteres eller ekstrafunderes, så svaret er at det ikke alene er "...6" der danner grundlag for "erfaringen".
Skønsmanden bedes foretage sin besvarelse af spørgsmål 2 således, at der ved værdiansættelsen tages hensyn til de faktisk konstaterede jordbundsforhold, hvor det var nødvendigt at ekstrafundere og pilotere jf. besvarelsen af spørgsmål 1 og det afholdte syn og skøn om jordbundsforholdene som anført i Vestre Landsrets dom side 8.
Regner man med de faktiske omkostninger til pilotering og ekstrafundering, som nævnt i Vestre Landsrets dom, svarende til et beløb på 2.012.500 kr., er dette beløb, hvis det deles ud på 25 boliger. (ca. 80.000 kr. pr. bolig) et beløb der er meget sammenligneligt med den ekstra omkostning, som blev pålagt køberne på udstykningen "...6". Mit bedste skøn er derfor, at de ca. 2 millioner til ekstrafundering og pilotering, ikke påvirker grundens værdi, men alene er med til at forøge byggeprisen.
Skønsmanden bedes alternativt foretage sin besvarelse af spørgsmål 2 således, at det forudsættes, at der var tale om normale jordbundsforhold, hvor det ikke var nødvendigt at ekstrafundere og pilotere.
Som nævnt i spørgsmål 10, er det min klare opfattelse, at omkostningerne til pilotering og ekstra sikring, i dette tilfælde, hvor det er et samlet projekt, der bliver bygget af samme bygherrer, og med udstykning "...6" for øje, der kunne pålægge ekstra omkostningerne direkte over på byggeprisen, må mit bedste skøn være at det også vil være tilfældet på ...1. Det vil sige at de 2 millioner til ekstra sikring af grunden er en byggeomkostning. Havde grunden ikke skulle piloteres mv. havde grundværdien, som nævnt i spørgsmål 2, efter mit bedste skøn været ca. 500.000 kr. højere, de sidste 1,5 million. Er det mit bedste skøn, at de alene vedrører byggeomkostninger, og dermed ville de have øget provenuet på det samlede byggeprojekt, hvis grunden ikke skulle piloteres.
Det er for Højesteret oplyst, at udgifterne til afhjælpning af forureningen på ejendommen androg 550.000 kr. inkl. moms.
Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret landsrettens frifindelse af Skatteministeriet, idet det bemærkes, at det syn og skøn, der er foretaget til brug for Højesteret, underbygger, at Landsskatteretten ikke har ansat grundens værdi for højt.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Andelsboligforeningen H1 betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.
De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: E.A.1 Bruttoindkomsten
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1. Bruttoindkomsten.
Afsnittet E.A.1.2.1 "Betydningen af sondringen mellem erhvervsmæssig virksomhed og hobbyvirksomhed" er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed.
Afsnit E.A.1.2.2 "Hobby eller erhverv" og afsnit E.A.1.2.3 "Hobby eller erhverv i relation til udvalgte virksomhedstyper" er ikke omskrevet.
Afsnit E.A.1.2.4 "Driftsform, m.v." er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed.
Afsnit E.A.1.2.5 "Momsregistrering m.v." er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed, under Betydningen af momsregistrering.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.2 Beskatning af selvstændig erhvervsvirksomhed og ikke-erhvervsmæssig virksomhed (hobbyvirksomhed).
Nedenfor er sondringen mellem hobbyvirksomhed og erhvervsmæssig virksomhed gennemgået for en række virksomhedstyper.
Praksis kan tages som udtryk for, at en egentlig landbrugsejendom normalt må anses for drevet erhvervsmæssigt, hvis driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk-landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende. Ved afgørelsen af, om et landbrug teknisk-landbrugsfagligt er forsvarligt drevet, indgår der efter praksis bl.a. en vurdering af, om landbruget efter sin art, beliggenhed og størrelse drives forsvarligt.
Det er dog ikke i alle tilfælde, der indrømmes fradrag, selv om driften kan anses for teknisk landbrugsfagligt forsvarlig, se bl.a. SKM2004.455.HR, omtalt nedenfor, hvor det statueredes, at der, uanset om betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et fritidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
Se også SKM2009.24.HR (tidligere instans SKM2006.239.ØLR), hvor det var ubestridt, at landbrugsvirksomheden ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var drevet sædvanligt og forsvarligt, og Højesteret lagde til grund, at skatteyderen havde tilsigtet at opnå et rimeligt driftsresultat. Det var herefter afgørende for, om driften kunne anses for erhvervsmæssig i indkomståret 2000, at skattemyndighederne havde grundlag for at fastslå, at driften ikke selv efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende før renter. Ved vurdering af landbrugsvirksomhedens driftsresultat før renter kunne der ikke ses bort fra den forpagtningsafgift, som skatteyderen havde betalt efter overdragelsen af ejendommen til sin søn i 1998, idet der var tale om en nødvendig driftsomkostning ved den valgte driftsform. Driften havde herefter været underskudsgivende før renter i alle årene fra 1990 - 2004. Dette gjaldt, bortset fra 1995 og 1997, selv om de foretagne afskrivninger blev nedsat til det niveau på ca. 3.000 kr., som ifølge skatteyderen havde været det rigtige, hvis afskrivningerne alene var driftsmæssigt begrundet. Heroverfor kunne der ikke lægges afgørende vægt på, at driftsresultatet havde været positivt i et enkelt af årene efter 2000, nemlig i 2005. Højesteret bemærkede, at der ikke var fremlagt oplysninger om driftsresultatet i 2006, og at der ikke kunne lægges afgørende vægt på, at skønsmanden - på baggrund af driftsresultatet i 2005 - havde ændret sin tidligere opfattelse, hvorefter landbrugsvirksomheden med den i år 2000 valgte driftsform ikke ville kunne give et overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter. Højesteret tiltrådte derfor landsrettens dom, hvorved Skatteministeriet var blevet frifundet.
Ovennævnte SKM2009.24.HR er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal), hvor det bl.a fremhæves, at udgifter til forpagtning skal fradrages som en driftsomkostning ved opgørelsen af driftsresultatet efter driftsmæssige afskrivninger, og at enkeltstående indkomstår med overskud efter driftsmæssige afskrivninger ikke medfører, at landbruget må anses for at være erhvervsmæssigt drevet. Det må afhænge af, om der også fremadrettet er udsigt til, at ejendommen efter driftsmæssige afskrivninger, det vil sige før renter, har udsigt til at give et resultat omkring 0 eller blive overskudsgivende. Kommentaren nævner en række elementer, der kan indgå i denne vurdering.
Da udbetalinger fra EU´s enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de henregnes til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, hvorvidt der foreligger en erhvervsmæssig drift, SKM2006.794.LSR.
I sager, hvor der har været udmeldt syn og skøn, har der i skønstemaerne bl.a. også indgået spørgsmål om, hvorvidt driftsformen var sædvanlig for en ejendom som i den konkrete sag, og i givet fald om en sådan sædvanlig driftsform ville kunne give overskud på den primære drift før eller efter af- eller nedskrivninger og bidrage til forrentning af den i ejendommen og driften investerede kapital.
Et egentligt syn og skøn vil være et stærkere bevismiddel end en erklæring fra en landbrugskonsulent. Vedrørende syn og skøn, se DJV Processuelle regler for SKATs opgaver afsnit A.A.11, samt nogle af de nedenfor nævnte afgørelser.
I TfS 1994, 364 HRD, lagde Højesteret på baggrund af en syns- og skønsrapport til grund, at driften af en ejendom var teknisk landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig for et deltidslandbrug af den størrelse og beskaffenhed. Til spørgsmålet om en sådan driftsform kunne give overskud på den primære drift før af- og nedskrivninger, svarede syns- og skønsmanden, at der kunne forventes et driftsoverskud på omkring 0. På denne baggrund fandt Højesteret at måtte give skatteyderen medhold i, at landbruget var erhvervsmæssigt drevet. Præmisserne i højesteretsdommen er: I medfør af SL § 6 a, kan underskud ved drift af en landbrugsejendom efter den mangeårige særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst på betingelse af, at driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat. I så fald må ejendommen i skattemæssig henseende anses for drevet erhvervsmæssigt, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende.
Efter Skatteministeriets opfattelse er dommens resultat i overensstemmelse med hidtidig praksis, bortset fra, at det er præciseret, at den særlige ligningspraksis gælder for deltidslandbrug generelt, ligesom det er præciseret, at det er en betingelse for at anerkende erhvervsmæssig drift, at skatteyderen har godtgjort, at der sigtes mod et rimeligt driftsresultat, jf. TfS 1994, 583 DEP.
SKM2004.432.VLR. Skatteyderen, der drev et fritidslandbrug med kvægavl, havde foretaget fradrag for driftsunderskud. Skatteyderens resultatopgørelse for de omkringliggende indkomstår udviste beskedne overskud, som imidlertid alene fremkom som følge af, at skatteyderen ikke indregnede driftsmæssige afskrivninger. Skatteyderen gjorde gældende, at aktiverne var så slidte og gamle, at der ikke var nogen yderligere forringelse ved fortsat benyttelse af dem, og at han derfor var berettiget til at sætte de driftmæssige afskrivninger til 0 kr. Landsretten fandt ikke, at de driftsmæssige afskrivninger kunne sættes til 0 kr., men fandt ud fra oplysningerne om driftsbygningernes og maskinernes alder og stand, at afskrivningerne måtte sættes til meget beskedne beløb. På den baggrund fandt landsretten ikke at kunne lægge til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke ville kunne blive overskudsgivende, jf. TfS, 1994, 364 HRD. Skatteyderen var derfor berettiget til fradrag for underskud.
TfS 1999, 48 LSR. Et deltidslandbrug blev anset for erhvervsmæssig virksomhed. Landsskatteretten fandt, at det ved afgørelsen af, om en virksomhed havde udsigt til at give overskud, principielt var resultatet efter de driftsmæssige afskrivninger, der måtte tages i betragtning.
TfS 1994, 720 ØLD. Landsretten fandt under hensyn til et indhentet syn og skøn, at skatteyderen havde valgt en driftsform for landbrugsejendommen, der var teknisk-landbrugsfagligt forsvarlig. Ejendommen måtte derfor anses for erhvervsmæssigt drevet, således at underskuddet kunne fratrækkes.
TfS 1994, 566 ØLD. Skatteyderen, der drev et mindre landbrug, fik på baggrund af et syn og skøn fradrag for underskuddene.
TfS 1994, 366 VLD. Et deltidsgartneri blev anset for drevet erhvervsmæssigt forsvarligt.
TfS 1989, 188 VLD. Skatteministeriet tog på baggrund af en syns- og skønsrapport bekræftende til genmæle, hvorved fradrag for underskud blev anerkendt.
TfS 1989, 159 ØLD. Udgifterne ved drift af et lille landbrug blev anset for fradragsberettigede bl.a. på baggrund af en syns- og skønserklæring, der var udarbejdet til sagen.
SKM2011.382.ØLR (stadfæster SKM2009.619.BR). Skatteyderen var ikke berettiget til at afskrive på nogle driftsbygninger, da det hverken var godtgjort, at hun selv havde udøvet erhvervsmæssig aktivitet i bygningerne, eller at bygningerne havde været bortforpagtet.
SKM2011.30.VLR (stadfæster SKM2010.197.BR). En lastvognschauffør drev et deltidslandbrug med planteavl. Driften havde i perioden 1998-2003 været underskudsgivende. Sagen angik, om landbruget havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Landbruget gav i indkomstårene 2005-2008 mindre driftsoverskud, og skatteyderen gjorde derfor gældende, at landbruget som konsekvens heraf havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Han anførte i den forbindelse, at driftsformen i 2005-2007 havde været ganske den samme som i 2001-2003. Skatteyderen havde imidlertid i 2005 omlagt driften, idet han i dette indkomstår påbegyndte udlejning af en driftsbygning og opnåede nye indtægter fra jagtudleje samt salg af brænde. Hvis man så bort fra indtægterne fra de nye aktiviteter, var landbrugsbedriften fortsat underskudsgivende i 2005-2008. Spørgsmålet var herefter, om landbrugsbedriften samt udlejningsvirksomheden og virksomheden med salg af brænde og jagtudleje udgjorde én og samme virksomhed, eller om de nye aktiviteter måtte bedømmes som særskilte økonomiske aktiviteter, der var uafhængige af landsbrugsbedriften. Byretten fandt, at de nye indtægtskilder ikke kunne anses som en integreret del af landbrugsbedriften, som derfor også i indkomstårene 2005-2008 havde været underskudsgivende. Af den grund - og fordi syn- og skønsmanden ikke fandt, at der i indkomstårene 2001-2003 var udsigt til, at sagsøgerens landbrugsbedrift med den valgte driftsform på sigt kunne give overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter og driftsherreløn, anså retten ikke landbrugsvirksomheden for erhvervsmæssigt drevet. Der var derfor ikke fradragsret jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for underskud i indkomstårene 2001-2003.
SKM2007.517.VLR. Skatteyderen havde forpagtet dyrkbar jord tilhørende hans mor for en 5-årig periode og ønskede fradrag for underskud på henholdsvis 35.472 kr. og 21.428 kr. i indkomstårene 2000 og 2001. Det var ubestridt, at driften af den forpagtede jord ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok havde været sædvanlig og forsvarlig. En syns- og skønsmand havde bl.a. udtalt, at driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende. Landsretten fandt med henvisning hertil, at driften ikke kunne anses for erhvervsmæssig og udtalte i den forbindelse, at forpagtningsafgiften og afskrivninger på nogle maskiner, som sagsøgeren havde købt af sin far, skulle indregnes som omkostninger ved opgørelsen af virksomhedens resultat. Skatteyderen havde subsidiært påstået fradrag for forpagtningsafgiften med henvisning til, at afgiften kunne sidestilles med renteudgifter. Landsretten fandt imidlertid ikke grundlag for skattemæssigt at sidestille forpagtningsafgiften med fradragsberettigede renter, jf. SL § 6, litra e.
SKM2007.59.HR (tidligere instans SKM2005.327.ØLR). Skatteyderen havde drevet et deltidslandbrug siden 1980´erne med et mindre kvæghold. Der var enighed mellem parterne om, at virksomheden var omfattet af den særlige praksis vedrørende fritidslandbrug. Landbruget havde løbende givet store driftsunderskud. I 1988 var der opført en stor staldbygning. Skatteyderen ønskede fradrag for underskud i indkomstårene 1996 - 1998. Landsretten lagde i sin afgørelse vægt på en syns- og skønserklæring, hvorefter det med den valgte driftsform i 1996 - 1998, hvor staldbygningerne ikke blev delvist udlejet, var usandsynligt, at der kunne opnås et resultat, der gav plads til afskrivninger i noget væsentligt omfang. Landsretten fandt herefter, at virksomheden i perioden 1996 - 1998 ikke var tilrettelagt på en sådan måde, at der havde været udsigt til, at driften ville kunne give overskud efter driftsmæssige afskrivninger, og at virksomheden ikke havde været drevet erhvervsmæssigt forsvarligt. Højesteret stadfæstede afgørelsen.
SKM2005.7.ØLR. På baggrund af en skønserklæring fandt landsretten, at driften af en ejendom bedømt ud fra en teknisk/landbrugsfaglig målestok ikke kunne betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat. Landsretten fandt heller ikke, at der havde været udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende. (Spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var erhvervsmæssig, var ikke omfattet af anken til Højesteret, SKM2007.278.HR).
SKM2004.455.HR. I en sag om en minkfarm blev det i overensstemmelse med syns- og skønserklæringen lagt til grund, at minkfarmen efter sin størrelse og indretning kunne drives landbrugsfagligt forsvarligt, hvis kapaciteten blev udnyttet, og at skatteyderen havde de nødvendige forudsætninger herfor. Driften af minkfarmen havde, imidlertid ikke haft et sådan omfang, at den kunne anses som erhvervsmæssig.
Ved denne dom har Højesteret fastslået, at der på grund af den ringe omsætning ikke var fradragsret for virksomhedens underskud i de påklagede indkomstår. Højesteret har tidligere fastslået, at en virksomhed ikke kan anses for erhvervsmæssig, hvis den har et ganske underordnet omfang, jf. TfS 1996, 28 HRD, der drejede sig om en bådudlejningsvirksomhed. Hvad angår fritidslandbrug, hvor der gælder en særlig ligningspraksis, har landsretten i flere domme statueret, at der på grund af den ringe omsætning ikke forelå en erhvervsmæssig virksomhed, men Højesteret havde ikke taget stilling til, om det såkaldte intensitetskriterium også gælder for fritidslandbrug. Det må med Højesterets dom anses for endeligt fastslået, at der, uanset om betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et fritidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
SKM2001.432.VLR. En virksomhed, der omfattede avl med prydfasaner samt drift af en karantænestation for strudse blev ikke anset for erhvervsmæssig. Landsretten fandt det ikke dokumenteret, at skatteyder ved deltagelse i et "strudseprojekt" havde udsigt til at opnå betydelige indtægter. Omsætningen udgjorde 14.038 kr. i 1993 og 25.280 kr. i 1994. Af omsætningen i 1994 vedrørte 16.000 kr. salg af resterende strudse, da "Strudsekompagniet", der forestod det projekt, som skatteyder deltog i, var ophørt. Det samlede underskud for perioden 1992-1995 var på 104.424 kr. Under de anførte omstændigheder anså landsretten ikke skatteyders virksomhed for erhvervsmæssig, uanset om den særlige ligningsmæssige praksis for deltidslandbrug måtte finde anvendelse.
TfS 1999, 215 ØLD. Det blev ikke anset for godtgjort, at den af skatteyder i 1992 drevne landbrugsvirksomhed havde haft en sådan karakter og omfang, at driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok kunne anses som sædvanlig og forsvarlig med henblik på at opnå et rimeligt driftsresultat.
TfS 1998, 256 VLD og TfS 1998, 257 VLD. Skatteyderne drev et landbrug med svinehold og hestehold, men svineproduktionen havde ikke haft en sådan intensitet, at driften efter en teknisk-landbrugsfaglig vurdering kunne anses for forsvarlig, og der var ikke udsigt til at opnå fortjeneste ved hesteholdet.
I TfS 1997, 177 ØLD fandt landsretten, at den samlede drift ikke kunne anses som teknisk-landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig, ligesom der ikke var udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende.
TfS 1996, 301 VLD. Retten nægtede fradrag for underskud, uanset at driften blev anset for teknisk landbrugsfagligt forsvarlig. På baggrund af en indhentet syns- og skønserklæring lagde retten til grund, at forpagtning af en landejendom samt leje af et græsareal til dyrehold, var sædvanlig og forsvarlig efter en teknisk landbrugsfaglig målestok, samt at driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat. Der kunne imidlertid ikke bortses fra de af forpagtningen flydende udgifter til forpagtning, græsleje og faktiske merudgifter ved bilkørsel ved vurderingen af, om driften måtte anses som erhvervsmæssig. Når disse udgifter blev medtaget, ville driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende.
TfS 1992, 566 VLD. Vestre Landsret tilkendegav i et forlig, at der ikke kunne opnås fradrag for underskud, uanset at landbrugsejendommen ud fra en teknisk landbrugsfaglig betragtning var forsvarligt drevet, idet der ikke var udsigt til, at driften ville give overskud.
TfS 1992, 516 ØLD. En akademiingeniør blev nægtet fradrag for underskud af en mindre landbrugsejendom. Skatteyderen havde indhentet en erklæring fra det lokale amtsråds konsulent i økologisk/biodynamisk jordbrug. I erklæringen bekræftede konsulenten, at gården blev drevet fagligt forsvarligt, men landsretten fandt ikke, at den landbrugsmæssige udnyttelse af ejendommen havde en sådan intensitet, at underskuddet kunne fradrages.
I TfS 1986, 359 VLD nåede retten frem til, at driften på den ene side var forsvarlig i teknisk landbrugsfaglig henseende, men på den anden side havde denne ellers landbrugsmæssigt forsvarlige drift ikke den fornødne intensitet til, at den kunne anses for erhvervsmæssig. Sagen drejede sig om en ikke-landbrugsuddannet, der på traditionel vis drev en lille landbrugsejendom med fedekalvproduktion. Landsretten fandt, at opfedningen af fedekalve ikke i sig selv gav grundlag for at anse driften for uforsvarlig i teknisk landbrugsfaglig henseende. Derimod bevirkede det meget beskedne omfang af køb og salg af dyr, at virksomheden ikke kunne anses at have haft den fornødne intensitet til, at driften i teknisk landbrugsfaglig forstand kunne anses forsvarlig.
For så vidt angår rentabilitetskriteriet i andre brancher end landbruget henvises til E.A.1.2.2.
For så vidt angår dyrehold i øvrigt, er der offentliggjort følgende afgørelser, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden er erhvervsmæssig, således at der er fradrag for driftsmæssige underskud:
SKM2004.392.LSR. En hundekennel blev anset for erhvervsmæssigt forsvarligt drevet. Ud over det i syns- og skønsrapporten anførte, blev der henset til interessenternes faglige kvalifikationer, virksomhedens professionelle præg samt virksomhedens forbedrede rentabilitet gennem årene.
UfR 1978, 614 HRD (Jauer-dommen), hvor omlægning af driften af en landejendom til et dyrecenter blev anset for erhvervsmæssigt forsvarligt gennemført og underskud anerkendt som fradragsberettiget. Dyrecentret omfattede hundepension, hundekennel, hestepension, rideundervisning, træning af hunde og i tilslutning hertil drift af cafeteria samt salg af hundefoder m.v. Virksomheden var således af et sådant omfang, at det var medvirkende til, at den blev anset for erhvervsmæssig.
I TfS 2000, 495 VLD godkendte landsretten ikke skatteyderens virksomhed som erhvervsmæssig. Landsretten udtalte, at skatteyderen i kraft af sin mangeårige erfaring med hundehold havde de fornødne forudsætninger for at drive hundekennelen fagligt forsvarligt og i overensstemmelse med de veterinære myndigheders krav til indretning. Der blev i forbindelse med etableringen ikke udarbejdet budgetter eller lign. Regnskaberne for 1993, 1994 og 1995 udviste et betydeligt underskud. Der var ikke i regnskaberne afsat midler til forrentning af den investerede kapital eller vederlag til skatteyderen, som efter det oplyste havde ydet en ganske betydelig arbejdsindsats. Den manglende rentabilitet kunne ifølge landsretten ikke forklares med, at der havde foreligget særlige - og efter virksomhedens karakter atypiske - begivenheder i form af sygdom blandt hundekennelens hvalpe. Virksomheden havde efter skatteyders forklaring givet et mindre overskud i de seneste år. Efter landsrettens opfattelse var overskuddet imidlertid heller ikke i disse år stort nok til at forrente den investerede kapital og aflønne skatteyderen. Landsretten fandt på baggrund heraf ikke, at hundekennelen kunne anses for etableret og drevet med udsigt til at opnå rimelig fortjeneste, ligesom der ikke var noget sikkert grundlag for at antage, at virksomheden ville udvikle sig således, at den ville kunne give en rimelig fortjeneste.
TfS 1998, 294 VLD. Virksomhed med hundekennel, hundepension og produktion af slagtekaniner blev ikke anset for erhvervsmæssigt drevet. Landsretten bemærkede, at der havde været underskud allerede på den primære drift i årene 1991-93 og et særdeles beskedent overskud på den primære drift i årene 1994 og 1996. Det akkumulerede resultat af den primære drift i årene 1991-1996 havde været negativt med et betydeligt underskud i forhold til den samlede omsætning.
I TfS 1991, 289 VLD blev et anpartsselskab nægtet fradrag for underskud ved drift af en hundekennel. Skatteyderen havde drevet hundekennel i personligt regi, og hun drev tillige virksomhed som speciallæge i psykiatri. Såvel hundekennelen som lægepraksisen blev overført til et anpartsselskab, men landsretten nægtede fradrag for underskud ved kennelen med henvisning til, at der ikke var nogen naturlig sammenhæng mellem lægevirksomheden og kennelvirksomheden, og at skatteyderen ingen kvalifikationer havde i relation til kenneldrift. Herudover var der aldrig udarbejdet budgetter, og virksomheden var kun i ringe grad tilrettelagt med økonomien for øje.
I sager om udlejningsvirksomhed, især bådudlejning, vil den blotte forekomst af privat benyttelse af de aktiver, der indgår i virksomheden, som udgangspunkt udelukke, at virksomheden anses for erhvervsmæssigt anlagt. Se endvidere DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.3.1.6.3 om udlejning af afskrivningsberettigede driftsmidler og skibe.
TfS 1991, 233 HRD vedrører et ægtepar, der som bibeskæftigelse drev en virksomhed med salg og udlejning af speedbåde, windsurfere og lystbåde samt udstyr hertil. I virksomheden indgik en lystbåd, der senere blev erstattet med en større lystbåd. Til trods for, at ægteparret havde udfoldet normale udlejningsbestræbelser, havde virksomheden kun haft relativt små lejeindtægter. Skatteyderen havde ingen særlige faglige forudsætninger for at drive virksomheden, og der var i forbindelse med etableringen alene opstillet et grovbudget for det første år, udvisende et mindre overskud før renter. Virksomheden havde i hele perioden givet underskud før afskrivninger og renter. Højesteret fandt ikke, at virksomheden havde haft udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i et rimeligt forhold til den investerede kapital og anså ikke bådene for anskaffet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje.
I TfS 1984, 332 HRD havde sagsøgeren, der var direktør i et autofirma, anskaffet en motorsejler for at leje den ud. Skatteyderen opnåede momsrefusion på købet, der var lånefinansieret. Der blev forsøgt udlejning af båden i det følgende år, men det lykkedes kun i begrænset omfang. Skatteyderen forsøgte udlejning gennem et udlejningsbureau og forsøgte også selv at udleje båden. Udlejningsindtægterne var imidlertid meget begrænsede i de 2 omhandlede indkomstår, og der var underskud før afskrivninger. Båden overgik derfor til privat brug. Direktøren var sejlkyndig, men et under sagen udmeldt syn og skøn støttede hans forklaring om, at båden ikke hidtil havde været benyttet privat. Da der ikke var udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i et rimeligt forhold til den investerede kapital og under hensyn til udlejningsvirksomhedens omfang og manglende naturlige sammenhæng med skatteyderens erhvervsmæssige forhold i øvrigt, ansås båden ikke for anskaffet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje.
SKM2009.92.BR. Retten fandt at skatteyderen ikke kunne opnå fradrag for underskud ved bådudlejning i sine øvrige indtægter, idet skatteyderen ikke havde godtgjort, at der var udsigt til, at udlejning af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
SKM2002.617.ØLR Landsretten fandt, at der ikke på længere sigt var udsigt til, at udlejning af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
Der henvises til xDJV Personbeskatning afsnit C.A.2.2.1x vedrørende den skattemæssige behandling af indtægt ved udlejning af driftsmidler i relation til personskatteloven.
Som udgangspunkt kræves det for at acceptere, at der skatteretligt foreligger erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed, at ejeren effektivt har fraskrevet sig egen benyttelse af sommerhuset, og at skatteyderen kan dokumentere, at sommerhuset ikke er benyttet privat. Hertil kommer, at udlejningsvirksomheden ud fra en samlet vurdering skal være erhvervsmæssig drevet.
Bemærk: Om forholdet til anden lovgivning, herunder indberetningspligten, se nedenfor om Forholdet til lov om sommerhuse og campering m.v.
Om afgørelser i skatteretlig praksis, se sidst i afsnittet.
Forholdet til lov om sommerhuse og campering m.v.
En udlejning, der opfylder ovennævnte krav, skal altid indberettes til miljøministeren (Naturstyrelsen), jf. https://www.retsinformation.dk/Forms/R0710.aspx?id=13464 . Udlejningen kræver tilladelse efter sommerhusloven, og en sådan tilladelse vil som altovervejende hovedregel ikke blive givet, hvis en bolig - uanset om boligen ligger i sommerhusområde, byzone eller landszone - udlejes erhvervsmæssigt til ferie/fritidsformål, fx hvis ejeren har fraskrevet sig retten til selv at anvende boligen til ferie/fritidsformål, jf. http://www.naturstyrelsen.dk/Lovstof/Lovomraader/Sommerhusloven.htm. Udlejningen kan derfor kun foregå lovligt efter tilladelse fra Naturstyrelsen.
Opmærksomheden henledes derfor på SKATs indberetningsforpligtelse. Indberetningen skal ske umiddelbart efter accept af, at ferieboligejerens udlejning skatteretlig drives som erhvervmæssig virksomhed.
SKAT skal sende indberetning til Naturstyrelsen, hvis SKAT bliver opmærksom på udlejningsvirksomhed, der kan være omfattet af sommerhuslovens § 1 om erhvervsmæssig udlejning mv.
Indberetningspligten fremgår af sommerhuslovens § 11, hvorefter kommunalbestyrelser, told- og skatteforvaltningen og tinglysningsmyndigheder skal afgive indberetning til miljøministeren, hvis de kommer til kundskab om virksomhed, der kan være omfattet af lovens § 1.
Naturstyrelsens kontrol med overholdelsen af sommerhuslovens § 1 er i vidt omfang baseret på indberetninger fra SKAT.
Der er imidlertid ikke fuldstændigt sammenfald mellem, hvad der i skattemæssig forstand anses for erhvervsmæssig udlejning, og den erhvervsmæssige udlejning, der efter praksis omfattes af sommerhuslovens § 1.
For at Naturstyrelsen kan vurdere, om udlejningen kræver tilladelse efter sommerhuslovens § 1, skal følgende forhold indberettes:
Selskaber, foreninger og andre sammenslutninger, private institutioner, stiftelser, legater og fonde indberettes altid, hvis de ejer, bruger, udlejer eller fremlejer ferieboliger.
Privatpersoners og enkeltmandsfirmaers udlejning af en eller flere ferieboliger indberettes, når SKAT anerkender udlejningen som erhvervsmæssig, herunder hvor udlejningen er omfattet af virksomhedsskatteloven.
Privatpersoners udlejning af ferieboliger, når der udlejes mere end to ferieboliger.
Desuden indberettes, hvis udlejningen i øvrigt forekommer omfattende - økonomisk og/eller tidsmæssigt, f.eks. hvis der er tale om udleje af en feriebolig, hvor ejeren har fraskrevet sig rådigheden over ferieboligen.
Ved "ferieboliger" forstås alle former for hus eller husrum, der ikke anvendes til helårsbeboelse, f.eks. også bylejligheder og parcelhuse.
Indberetning skal ske til en af følgende enheder i Naturstyrelsen som dækker hver deres geografiske område (efter ejers adresse).
Naturstyrelsen Århus (Region Nordjylland og Region Midtjylland), Lyseng Allé 1, 8270 Højbjerg.
Naturstyrelsen Odense (Region Syddanmark), C.F. Tietgens Boulevard 40, 5220 Odense.
Naturstyrelsen Roskilde (Region Sjælland og Region Hovedstaden), Ny Østergade 7-11, 4000 Roskilde.
Ved indberetningen oplyses udlejers navn, adresse, adresse på det udlejede samt eventuelle oplysninger om lejeindtægt og udlejningsperiode.
I øvrigt henvises til DJV Processuelle regler for SKATs opgaver afsnit A.A.6.1.2 om videregivelse af fortrolige oplysninger til andre forvaltningsmyndigheder.
Skatteretlig praksis.
I TfS 1997, 768 LSR gav Landsskatteretten skatteyderen medhold i, at der forelå erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed. Skatteyderen havde indgået kontrakt med et udlejningsbureau, der havde en ubegrænset ret til at disponere over sommerhuset ved udleje i de aktuelle indkomstår. I kontrakten havde skatteyderen ikke forbeholdt sig nogen privat brug af de 2 omtvistede sommerhuse, ligesom det blev lagt til grund, at skatteyderen ikke havde benyttet sommerhusene.
I SKM2009.711.SR bekræftede Skatterådet, at skatteyderens udlejning af en hotellejlighed kunne betragtes som erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed uden beskatning af nogen privatandel, når hun efter udlejningsaftalen med hotellet havde fraskrevet sig enhver mulighed for at benytte ejerlejligheden privat.
SKM2011.312.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne anses for at have drevet erhvervsmæssig virksomhed med udlejning af en hotelejerlejlighed og de deraf følgende skattemæssige virkninger i henseende til straksafskrivning af inventar for indkomståret 2005, berettigelse til at foretage fradrag for driftsunderskud for 2006, berettigelse til at anvende virksomhedsskatteordningen for 2006 samt berettigelse til at foretage skattefri virksomhedsomdannelse for indkomståret 2007. For så vidt angår spørgsmålet om fradrag for driftsmæssigt underskud lagde retten til grund, at lejligheden alene var blevet udlejet i en uge i 2006, at skatteyderen var i besiddelse af nøgle til lejligheden og i overensstemmelse med vedtægter for ejerforeningen var berettiget til selv at benytte lejligheden ved at leje den på markedsvilkår. Retten fandt på denne baggrund ikke, at sagsøgeren effektivt havde fraskrevet sig rådigheden over lejligheden. Retten lagde yderligere vægt på, at der ikke var indgået en aftale med et udlejningsbureau, der effektivt afskar ejeren fra at råde over ejendommen, hvorimod udlejningen i et vist omfang skete ved, at sagsøgeren selv foranledigede, at udlejning kunne finde sted gennem ejerforeningen. Retten fandt således ikke, at sagsøgeren havde godtgjort, at han drev erhvervsmæssig virksomhed med udlejning af hotelejerlejligheden.
SKM2009.48.BR. Skatteyderen erhvervede den 30. juni 1987 og 31. december 1988 tre ejerlejligheder beliggende i et feriecenter. Som led i ejerskabet af ferielejlighederne var skatteyderen samtidig interessent i det interessentskab, der forestod driften af fællesfaciliteterne i feriecentret. I forbindelse med skatteyderens erhvervelse af ferielejlighederne havde skattemyndighederne pålagt ejerne af lejligheder i feriecentret at opkræve moms, idet udlejningen af ferielejlighederne blev anset for momspligtig hotelvirksomhed. Skatteyderen havde siden 1994 selv forestået udlejningen, og skattemyndighederne havde for indkomståret 2000 og 2001 nægtet ham fradrag, fordi udlejningsvirksomheden ikke blev anset for erhvervsmæssig. Retten fandt, at skatteyderens udlejning af ferielejlighederne ikke var erhvervsmæssig, da han ikke effektivt havde fraskrevet sig rådigheden over lejlighederne til privat benyttelse. Den omstændighed, at der i lokalplanen for området var forbud mod at anvende ferieboligerne til privat brug, kunne efter rettens opfattelse ikke sidestilles med en effektiv rådighedsberøvelse. Heller ikke ejerforeningens vedtægter, der pålagde ejerne at stille lejlighederne til rådighed for udlejning i feriecentret, kunne sidestilles med effektiv rådighedsberøvelse, allerede fordi skatteyderen selv havde forestået udlejningen. Den omstændighed, at skattemyndighederne anså udlejningsvirksomheden for momspligtig, kunne heller ikke føre til, at udlejningsvirksomheden i skattemæssig henseende kunne anses for erhvervsmæssig. Endelig fandt retten, at sagsøgerens deltagelse i interessentskabet heller ikke var erhvervsmæssig, idet interessentskabets indtægter i det væsentligste stammede fra kontingenter indbetalt af interessenterne, og idet interessentskabets opgaver i det væsentligste vedrørte opgaver, ejerforeningen skulle have varetaget.
SKM2005.23.VLR (Appelleret men efterfølgende hævet). Landsretten fandt, at skatteyderen havde haft mulighed for at benytte sommerhuset privat, hvorfor det ikke var godtgjort, at sommerhuset i skattemæssig henseende udelukkende havde været anvendt erhvervsmæssigt. Landsretten udtalte, at det var uden betydning for resultatet, at skatteyderen og hans familie efter det oplyste rent faktisk ikke havde benyttet sommerhuset.
SKM2002.229.HR. Skatteyderen havde ikke fraskrevet sig retten til privat benyttelse af eget sommerhus i kontrakten med et udlejningsbureau, og da det var uden betydning, at privat benyttelse faktisk ikke havde fundet sted, kunne reglerne om ejendomme, der udelukkende anvendes erhvervsmæssigt, ikke bruges. Se også SKM2005.78.HR, som vedrørte samme problemstilling.
TfS 2000, 235 VLD. Skatteyder var ejer af to sommerhuse, som blev udlejet gennem et bureau. Landsretten fastslog, at udlejning af fast ejendom som udgangspunkt må anses for en selvstændig erhvervsvirksomhed, der er omfattet af VSL § 1, stk. 1. Efter VSL § 1, stk. 3, 1. pkt., kan aktiver, der benyttes både til erhvervsmæssige og private formål, imidlertid ikke indgå i en selvstændig erhvervsvirksomhed. Udlejningsaftalerne med bureauet gav skatteyder ret til at benytte ejendommene i et omfang, der lå ud over, hvad der var nødvendigt til opfyldelse af sagsøgtes forpligtelse til at vedligeholde disse. Landsretten fandt på den baggrund, at aftalerne gav skatteyder mulighed for privat benyttelse. Uanset udlejningens omfang fandt landsretten, at det havde været muligt for skatteyderen at udnytte brugsretten. Denne brugsret var skattepligtig for skatteyder, jf. SL § 4 b, 2. punktum. Skatteyder fandtes ikke at have godtgjort, at sommerhusene udelukkende havde været anvendt erhvervsmæssigt. Virksomhedsordningen kunne af den grund ikke anvendes for de to sommerhuse.
TfS 1997, 365 ØLD. Landsretten fandt, at det er en afgørende forudsætning for, at der foreligger erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed, at skatteyderen effektivt har fraskrevet sig retten til at benytte sommerhuset. Skatteyderen stod selv for udlejning af sommerhuset. Landsretten bemærkede således, at da skatteyder havde haft mulighed for at benytte sommerhuset, var det uden betydning for sagen, om skatteyderen havde benyttet sommerhuset eller ej.
I TfS 1992, 223 LSR fastslog Landsskatteretten, at der ikke forelå erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed i indkomstårene 1985 og 1986, under hensyn til, at der ikke forelå udlejningskontrakter, der afskar den pågældende fra selv at kunne benytte sommerhuset. For indkomståret 1987 havde skatteyderen indgået kontrakt med et udlejningsbureau, ifølge hvilken klageren ikke forbeholdt sig nogen privat brug af huset. Landsskatteretten tiltrådte, at der forelå erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed i 1987.
Som nævnt er det tillige en forudsætning, at udlejningsvirksomheden ud fra en samlet vurdering skal være drevet erhvervsmæssigt.
I TfS 1991, 357 VLD blev fradrag nægtet med henvisning til, at omfanget af udlejningen var for lille, lejeindtægterne for små i forhold til udgifterne og udlejningsbestræbelserne manglede intensitet. Sagen vedrørte en skatteyder, som erhvervede det omhandlede sommerhus på et tidspunkt, hvor han allerede ejede en udlejningsejendom og 2 sommerhuse, som blev benyttet privat. Det 3. sommerhus var efter det oplyste erhvervet udelukkende med henblik på udlejning.
Se også LSRM 1979, 23 LSR, skd. 1982.61.182 og ToldSkat Nyt 1993.5.20.
Vedrørende spørgsmålet om opgørelse af fradrag ved sommerhusudlejning efter LL § 15 O henvises til DJV Fast ejendom, afsnit C.H.3.4.2.
I de sager, der har været rejst vedrørende anden virksomhed, synes der overvejende at have været lagt vægt på rentabilitetsbetragtninger, men også andre af de under afsnit E.A.1.2.2 nævnte kriterier er indgået ved afgørelserne. Se bl.a. TfS 1995, 44 LSR.
SKM2004.244.LSR. En virksomhed omfattende virksomhedsrådgivning kunne anses for etableret og drevet erhvervsmæssigt. Virksomheden blev opstartet i juli 1999 og opnåede en omsætning i 1999 og 2000 på henholdsvis 24.492 kr. og 32.216 kr. Virksomheden havde underskud i begge år, og ophørte med udgangen af 2000. Fradrag for underskud blev godkendt, ligesom der blev godkendt fradrag for udgifter til juridisk assistance mv., jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
TfS 1999, 250 LSR. Skatteyderen havde i 1994 og 1995 købt og solgt 9 biler, som havde været indregistreret i skatteyderens og ægtefællens navn og yderligere købt og solgt 4 uindregistrerede biler. Bilerne var videresolgt med fortjeneste. Landsskatteretten fandt, at skatteyderen havde drevet erhvervsmæssig virksomhed med køb og salg af brugte biler.
I TfS 1991, 525 ØLD blev en dykkervirksomhed anset for erhvervsmæssigt drevet med den begrundelse, at virksomheden ikke havde været udsigtsløs med hensyn til på længere sigt at opnå reelt overskud, og skatteyderen havde været fagligt velkvalificeret. Skatteyderen var uddannet dykker og havde startet egen dykkervirksomhed, men havde af økonomiske grunde været nødt til at tage andet fuldtidsarbejde. Hans ansættelsesforhold gjorde det muligt for ham at påtage sig dyknings- og bjærgningsopgaver, når sådanne forekom. Skatteyderens materiel var professionelt og havde kun været brugt til erhvervsmæssigt formål. På grund af en særlig opgave gav virksomheden overskud i et efterfølgende år, og dette viste, at virksomheden ikke havde været udsigtsløs med hensyn til på længere sigt at opnå reelt overskud.
TfS 1991, 506 LSR. En skatteyder, der tidligere havde været fuldtidsbeskæftiget ved fiskeri, og som senere havde påbegyndt erhvervsfiskeri som bierhvervsfisker, havde tilrettelagt fiskeriet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje, og de fremkomne underskud vedrørte en periode, hvor virksomheden havde været under opbygning. På denne baggrund godkendte Landsskatteretten, at de fremkomne underskud var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2008.641.BR. Byretten gav skatteyder medhold i, at udgifter afholdt til bl.a. udvikling og patentering var afholdt i en igangværende erhvervsmæssig virksomhed. Udgifterne var dermed fradragsberettigede. Skatteministeriet har ikke anket dommen, men kommenteret den i SKM2008.854.DEP. Det fremgår bl.a. heraf, at det ifølge retspraksis er en betingelse for at anse en virksomhed for erhvervsmæssig - og dermed for adgangen til fradrag for afholdte udgifter - at der er en vis minimumsomsætning (intensitetskravet), samt at virksomheden udøves med henblik på rentabel drift (rentabilitetskravet). De kriterier vil fortsat som udgangspunkt være afgørende. Dommen, er imidlertid udtryk for, at der i visse (specielle) tilfælde kan være tale om erhvervsmæssig virksomhed, uanset at det ikke lykkes at opnå afsætning af virksomhedens produkt.
SKM2011.637.BR. En virksomhed med hudpleje- og skønhedsklinik, som var drevet i personligt regi, blev ikke anset for erhvervsmæssig, og der kunne derfor ikke gives fradrag for underskud for indkomståret 2002. Det var ikke godtgjort, at der forud for opstart af virksomheden var udarbejdet et realistisk budget, at budgettet løbende var blevet revideret i overensstemmelse med de faktiske økonomiske forhold, og at virksomhedens forretningsplan havde dannet grundlag for virksomhedens drift. Da virksomheden desuden havde haft negativt resultat i 2000-2003, og der ikke i perioden var afholdt lønudgifter til ejeren og virksomhedens daglige administrator, lagde retten til grund, at virksomheden ikke var etableret og drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste.
SKM2010.585.SR. En virksomhed, der beskæftigede sig med salg af softwareprogrammer via iTunes blev ikke anset for erhvervsmæssig. Skatterådet fandt derimod, at der var tale om ikke-erhvervsmæssig virksomhed (hobbyvirksomhed), således at udgifter til anskaffelse af digitalcentraler til modeljernbane med henblik på udvidelse af produktets anvendelsesområde samt indkøb af software kunne fratrækkes skattemæssigt efter nettoprincippet.
SKM2009.757.VLR stadfæstede SKM2008.637.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt en personligt ejet virksomhed, hvis formål var at opføre og sælge bæredygtige beboelseshuse på forretningsmæssige vilkår, kunne foretage fradrag for virksomhedens underskud. I det relevante indkomstår udgjorde omsætningen 0 kr., og virksomheden havde et underskud før renter på 123.168 kr. I de tre efterfølgende år indtil ophør af virksomheden var denne ligeledes underskudgivende, og omsætningen udgjorde også her 0 kr. Landsretten fandt herefter, og efter bevisførelsen i øvrigt, at virksomheden ikke havde haft en sådan økonomisk og driftsmæssig intensitet, at den kunne anses som erhvervsmæssigt drevet. Betingelserne for fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, var derfor ikke opfyldt.
SKM2009.644.SR. En tømrers udstykning og efterfølgende salg af grunde fandtes ikke at udgøre en selvstændig erhvervsmæssig virksomhed, der kunne indgå i virksomhedsordningen.
SKM2009.244.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen i indkomståret 2003 drev erhvervsmæssig virksomhed i skattemæssig henseende ved filmproduktion og dermed havde ret til fradrag for virksomhedens underskud i indtægt ved anden virksomhed. Virksomheden med produktion af dokumentarfilm startede i 2001, og de første film var efter det oplyste færdige i 2003. Der var i perioden afholdt udgifter på omkring 90.-100.000 kr. om året. Der havde ikke været nogen indtægter i virksomheden. Skatteyderen havde etableret virksomheden ved frigivelse af etableringskontomidler. Retten fandt, at der ikke i skatteyderens virksomhed ved filmproduktion havde været den rentabilitet, som kendetegner en virksomhed drevet med indkomsterhvervelse for øje.
SKM2009.4.BR. Et selskab blev stiftet i 2001 med henblik på import og videresalg af fiskerbåde. Selskabet blev stiftet bl.a. ved indskud af en båd. Sagen vedrørte indkomstårene 2004 og 2005, men i ingen af selskabets leveår havde der været indtægter fra salg af både. Derimod havde der i 2005 været indtægter fra salg af en barkmaskine og en anhænger. Retten fandt efter en samlet vurdering, at virksomhedens drift havde haft en så ringe intensitet, og at selskabet rentabilitet havde været så dårlig, at selskabet ikke kunne anses for at have været drevet erhvervsmæssigt i skatteretlig henseende i de to år. Retten fandt endvidere ikke, at selskabets problemer kunne karakteriseres som begyndervanskeligheder i opbygningsfasen eller forbigående vanskeligheder.
SKM2009.60.ØLR stadfæstede SKM2008.441.BR. Et automobilværksted havde i indkomstårene 1998 - 2000 haft en beskeden omsætning på mellem 38.000 kr. og 63.000 kr. Byretten fandt, at virksomhedens beskedne omsætning i al væsentlighed var udtryk for den begrænsede intensitet, hvormed virksomheden var drevet. På den baggrund og under hensyntagen til, at virksomhedens resultat ville have været endnu ringere, såfremt ejeren og dennes søn havde modtaget vederlag for det arbejde, de havde udført i virksomheden, blev virksomheden ikke anset for erhvervsmæssig. Landsretten bemærkede, at virksomheden i indkomstårene 1997, 1998, 2000 og 2001 havde et underskud før renter. Et beskedent overskud i indkomståret 1999 skyldtes udelukkende, at virksomheden havde fået et forholdsvist stort tilskud fra kommunen vedrørende aktivering af bistandsklienter. Endvidere lagde retten vægt på, at hvis rimelige lønudgifter havde været medtaget i virksomhedens regnskaber, ville virksomheden i alle årene 1998-2005 have haft betydeligt underskud. På den baggrund fandt landsretten, at virksomheden ikke havde været erhvervsmæssig i indkomstårene 1998 og 2000, og stadfæstede allerede af den grund byrettens dom, hvorefter underskuddene ikke kunne fratrækkes i anden indkomst.
SKM2006.527.ØLR. Skatteyderen, der i en årrække havde drevet frimærkehandel, gjorde gældende, at virksomheden var erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2000 og 2001, og påstod sine skatteansættelser for disse indkomstår hjemvist. Landsretten frifandt Skatteministeriet under henvisning til, at frimærkehandlen, som havde eksisteret fra 1982, i ni ud af 10 år (1999-2001) havde givet underskud, selv uden at der var afsat beløb til forrentning af kapital og til driftsherreløn. Hertil kom, at skatteyderen ikke i nogen af årene af virksomhedens eksistens havde udarbejdet budgetter eller andet til belysning af virksomhedens økonomiske situation og rentabilitet. Skatteyderen havde selv oplyst, at han brugte ca. 6-10 timer ugentligt på virksomheden, og at han havde fuldtidsbeskæftigelse som bademester ved siden af. En skønsmand forklarede i overensstemmelse med afgivet skønserklæring, at konjunkturerne for almindelig frimærkehandel med kilovarer var faldende og havde været faldende i nogle år. Endelig havde Landsskatteretten ved en kendelse fra 2002 fundet, at virksomheden i indkomstårene 1997-1999 var ikke-erhvervsmæssigt drevet. Landsretten fandt på baggrund af ovennævnte, at der ikke var et sikkert grundlag for at antage, at virksomheden ville udvikle sig således, at den ville kunne give rimelig fortjeneste.
SKM2006.428.ØLR. En skatteyder åbnede en marskandiserbutik sammen med en kompagnon. Virksomhedens omsætning udgjorde i perioden 1. juli - 31. december 2001 10.893 kr. og i perioden 1. januar - 30. juni 2002 16.887 kr. Landsretten fandt under henvisning hertil, at butikken var af så underordnet omfang, at den ikke opfyldte kravene til økonomisk og driftsmæssig intensitet og dermed ikke kunne anses som erhvervsmæssigt drevet. Det forhold, at skatteyderen og hans kompagnon efter 2 måneders drift blev ramt af sygdom, kunne ikke føre til et andet resultat, ligesom det ikke er en forudsætning for at kunne underkende virksomhedens erhvervsmæssige karakter, at der er gået en vis periode.
SKM2006.21.VLR. Skatteyderen påbegyndte i 1998 en virksomhed, som bestod i udlejning af festlokaler. Virksomheden blev drevet fra hans ejendom, der var en nedlagt skole. Skatteyderen havde i det omhandlede indkomstår, 2001, haft en omsætning på 7.000 kr. og havde et underskud på 36.211 kr. Landsretten fastslog, at virksomheden i alle årene havde haft et så underordnet omfang, at virksomheden allerede som følge heraf ikke kunne anses for erhvervsmæssig i skatteretlig henseende. Landsretten anførte videre, at omsætningens beskedne størrelse i forhold til investeringen i ejendommen også førte til, at virksomheden ikke kunne anses for etableret med henblik på rentabel drift.
SKM2003.366.ØLR. Skatteyderen drev en genanvendelsesvirksomhed med køb og salg af brugte ting. Virksomheden havde på sjette år givet underskud. Landsretten fandt ikke, at der var grundlag for at antage, at virksomheden ville udvikle sig således, at den ville kunne give en rimelig fortjeneste. Retten henviste bl.a. til, at det af økonomiske grunde havde været nødvendigt for skatteyderen kun at holde åbent i 6 timer 3 dage om ugen og at tage supplerende arbejde for at få økonomien til at hænge sammen. Retten anså ikke virksomheden for erhvervsmæssigt drevet.
SKM2002.9.VLR. Skatteyderen drev to virksomheder, der solgte henholdsvis flybilletter og madvarer. Landsretten fandt ikke, at virksomhederne ville kunne drives rentabelt og give skatteyder en rimelig honorering af hans arbejdsindsats. Skatteyderen var derfor ikke berettiget til at foretage fradrag for virksomhedernes underskud. Landsretten fandt endvidere ikke, at skatteyderen kunne foretage fradrag for driftudgifter samt afskrivninger på driftmidler i en tredje virksomhed, idet denne virksomhed ikke havde været igangværende i det pågældende år.
TfS 1999, 863 HRD. Sagen vedrørte spørgsmålet om fradrag for underskud ved gallerivirksomhed. Højesteret fandt, at det ved afgørelsen af, om en virksomhed som den pågældende måtte anses for erhvervsmæssig, måtte indgå med betydelig vægt, om virksomheden kunne anses for etableret og drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste. Da virksomheden i indkomståret 1992 var underskudsgivende på femte år, måtte det efter Højesterets opfattelse være en forudsætning for at anse driften i 1992 for erhvervsmæssig med fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, at der var et sikkert grundlag for at antage, at virksomheden ville udvikle sig således, at den ville kunne give en rimelig fortjeneste. Højesteret fandt ikke, at det fornødne grundlag for en sådan antagelse var tilstede.
TfS 1997, 293 VLD. Skatteyderen, der havde fuldtidsarbejde som landbrugsvikar, påbegyndte som fritidsarbejde virksomhed med produktion af fotoplatter og foto- og videoproduktion. Virksomheden ansås ikke for erhvervsmæssigt drevet, i hvilken forbindelse landsretten bemærkede, at skatteyderen ikke havde foretaget nærmere regnskabsmæssige undersøgelser eller analyser, før han som en fortsættelse af fritidsvirksomhed etablerede foto- og videovirksomheden, ligesom produktionen heller ikke kunne anses tilrettelagt på en sådan måde, at virksomheden i skattemæssig forstand kunne anses for erhvervsmæssig.
TfS 1996, 845 LSR. En vejformand, der havde eksperimenteret med henblik på at fremstille isolerings- og byggematerialer af halm, havde haft udgifter før renter og afskrivninger på 55.753 kr. Fradrag for udgifterne blev afvist, idet det ikke ansås for godtgjort, at virksomheden på længere sigt ville give overskud. Der kunne heller ikke gives fradrag efter LL § 8 B eller dagældende § 8 L.
TfS 1991, 57 ØLD. Fradrag nægtet, fordi virksomheden havde haft et så beskedent omfang og en så ringe udsigt til rentabilitet, at den ikke kunne anses erhvervsmæssigt drevet. I sagen havde skatteyderen, der var selvlært inden for elektronik, udviklet en højkvalitetsforstærker, men virksomheden havde i en periode på 5 år hverken varesalg eller varekøb. Landsretten fandt, at virksomheden havde været af et så beskedent omfang og havde haft en så ringe udsigt til rentabilitet, at den ikke kunne anses for erhvervsmæssig. Se tilsvarende TfS 2000, 16 VLD.
TfS 1992, 556 ØLD En gocartkørers underskud ved handel med dele til gocarts kunne ikke fratrækkes.
TfS 1994, 752 ØLD. En road racingkørers underskud kunne ikke fratrækkes. Aktiviteten blev ikke anset for at være drevet erhvervsmæssigt.
TfS 1998, 216 ØLD. En virksomhed med drift af en racerbil/dragster havde ikke det for en erhvervsmæssig virksomhed fornødne omfang, ligesom landsretten lagde til grund, at driften ikke havde udsigt til at blive rentabel.
SKM2006.142.SR. Skatterådet fandt, bl.a. på baggrund af de regnskabs- og budgetmæssige oplysninger om dragracingvirksomheden, at en dragster-racerbil ikke var et erhvervsmæssigt driftsmiddel.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1.3 Formuebevægelser, salg af aktiver, spekulation, næring, SL § 5.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1.8 Gaver til selvstændigt erhvervsdrivende m.fl.
Om beskatningstidspunktet for gaver, se DJV Personbeskatning, afsnit C.A.6.1.2.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1.6 Erstatnings- og forsikringssummer.
Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1.2.2 Afkald på indtægt.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Bortfald af udlejer krav på efterbetaling af ikke betalt leje
afsagt onsdag den 12. februar 2020
Sag BS-32625/2019-HJR
Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S
Advodan Lyngby Advokataktieselskab
(advokat Simon Hauch)
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Lyngby den 12. juli 2018 (BS-8261/2017) og af Østre Landsrets 4. afdeling den 15. april 2019 (BS-27279/2018).
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Jens Peter Christensen, Michael Rekling og Kristian Korfits Nielsen.
Appellanten, Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S, har gentaget sine påstande.
Indstævnte, Advodan Lyngby Advokataktieselskab, har påstået afvisning af an-ken, subsidiært at Brdr. Jardorf Ejendomme – ud over de 776.815,72 kr. med tillæg af renter og sagsomkostninger, som Brdr. Jardorf Ejendomme har betalt den 29. april 2019 – skal betale 45.467,02 kr. eller et mindre beløb med procesrente fra den 5. juni 2017, og mere subsidiært stadfæstelse af landsrettens dom.
Brdr. Jardorf Ejendomme har påstået, at afvisningspåstanden ikke tages til følge.
Brdr. Jardorf Ejendomme har til støtte for, at anken ikke afvises, anført navnlig, at retsplejelovens § 370, stk. 5, indebærer, at opfyldelse af en dom, selv hvor anke kunne udskyde betalingsfristen, ikke kan tolkes som et implicit ankeafkald. I denne sag var selskabet, uanset om der blev indgivet ansøgning til Procesbevillingsnævnet, og uanset om der måtte blive meddelt tredjeinstansbevilling, forpligtet til at opfylde landsrettens dom. Dette bestyrker, at der ikke foreligger noget udtrykkeligt ankeafkald, jf. retsplejelovens § 370, stk. 5.
Brdr. Jardorf Ejendomme har herudover supplerende anført navnlig, at Advodan Lyngby ikke har bestridt, at advokataktieselskabet ikke har betalt den fjerde lejeforhøjelse, som udsprang af retsforliget indgået i 2011. Denne del af kravet på efterbetaling er hverken helt eller delvist forældet, jf. forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3. Det er ikke korrekt, når landsretten anfører, at retsforliget ikke afgør eller har kunnet regulere, i hvilket omfang der er et krav på ikke betalt leje. Retsforliget fastsætter således med virkning for bestemte perioder det beløb, der skal efterbetales, og det er en af disse perioder, hvor opkrævning ikke er sket.
Afbrydelse af forældelsen af samtlige krav på efterbetaling af lejeforhøjelser er sket den 5. maj 2017, hvor Advodan Lyngby foretog indbetaling af de opkrævede beløb. Ved betalingen blev fordringen – uanset forbeholdet om tilbagesøgning – honoreret med frigørende virkning, og der bestod herefter ikke længere nogen fordring. Det giver derfor ikke mening, at der fortsat skulle løbe en forældelsesfrist. Det giver heller ikke mening, at det afgørende for afbrydelsen skulle være, hvornår Advodan Lyngby, der har opfyldt fordringen, måtte vælge at foretage retslige skridt. Krav på lejeregulering med 2,5 %, som er yngre end tre år regnet fra den 1. juni 2017, er herefter ikke forældet.
Det fastholdes, at der er krav på renter af de løbende for lidt betalte lejebeløb.
Advodan Lyngby har til støtte for påstanden om afvisning anført navnlig, at Brdr. Jardorf Ejendomme den 29. april 2019 opfyldte landsrettens dom uden at tage forbehold for anke eller for at ansøge Procesbevillingsnævnet om tilladelse. I en sag som den foreliggende, hvor anke på grund af to-instansprincippet som udgangspunkt er udelukket og alene kan ske, hvis der meddeles tilladelse, må opfyldelse af dommen uden forbehold af nogen art betragtes som et ankeaf-kald, og anken skal derfor afvises.
Advodan Lyngby har herudover supplerende anført navnlig, at Brdr. Jardorf Ejendomme ikke kan efteropkræve leje, der er forfaldet længere tilbage end tre år fra afbrydelsen af forældelsesfristen. Det gælder både for leje, der udspringer af det indgåede forlig, og for leje, der baserer sig på lejekontraktens bestemmelse om, at lejen årligt forhøjes med 2,5 %. Det fastholdes således, at retsforliget efter sit indhold ikke udgør et særligt retsgrundlag som omhandlet i forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3.
Der var på tidspunktet for indgivelse af stævning ikke sket afbrydelse af forældelsesfristen, hverken fra Advodan Lyngbys eller Brdr. Jardorf Ejendommes side. Den omstændighed, at Advodan Lyngby foretog betaling af efterbetalings-kravet den 5. maj 2017, ændrer ikke herpå og kan ikke anses for en disposition, der afbrød forældelsesfristen, eller for en anden form for anerkendelse af kravet. Betalingen skete under udtrykkelig protest, og det blev samtidig tilkendegivet, at ingen forældelsesfrist kunne anses for suspenderet. Landsrettens dom er på dette punkt i strid med forældelseslovens bestemmelser om fristafbrydelse, jf. forældelseslovens § 15 modsætningsvis, og § 16, stk. 1, og stk. 2, nr. 4. Fordringen består således fortsat, hvis betalingen er sket under protest og med krav om tilbagebetaling.
Det bestrides, at Brdr. Jardorf Ejendomme har krav på renter af noget beløb. Man skal alene betale renter af fordringer, der er forfaldne til betaling, jf. rentelovens § 3, stk. 1. I denne sag er der aldrig foretaget en regulering, som kunne danne grundlag for en opkrævning. Det savner mening at kræve renter af ydelser, man faktisk ikke har opkrævet, og det ville i øvrigt være urimeligt, hvis man kunne. Subsidiært skal der betales renter efter rentelovens § 3, stk. 3, og mere subsidiært fra et senere tidspunkt end efter § 3, stk. 1, jf. § 3, stk. 5. Advodan Lyngby har betalt det, som Brdr. Jardorf Ejendomme løbende har opkrævet, og betaling er sket til tiden.
Brdr. Jardorf Ejendommes rentekrav er under alle omstændigheder som ud-gangspunkt omfattet af en 3-årig forældelsesfrist.
Forældelsesfristen blev først afbrudt ved fremsættelse af anbringendet om krav på renter som kompensation. Anbringendet blev fremsat den 20. november 2017 i Brdr. Jardorf Ejendommes svarskrift for byretten. Forældelsesfristen for rentekravet blev dermed først afbrudt denne dato, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 3. Subsidiært blev forældelsesfristen afbrudt ved Advodan Lyngbys indgivelse af stævning den 10. oktober 2017, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 4. Landsrettens dom bør derfor ændres på dette punkt, således at der ikke modregnes noget rentekrav i Brdr. Jardorf Ejendommes favør ved opgørelse af Advodan Lyngbys tilbagebetalingskrav.
Hovedspørgsmålet i sagen er, i hvilket omfang udlejer Brdr. Jardorf Ejen-domme I A/S’ krav på efterbetaling af ikke betalt leje er bortfaldet ved forældelse eller passivitet. Det er i den forbindelse et spørgsmål, hvilken betydning det har, at Advodan Lyngby Advokataktieselskab den 5. maj 2017 betalte efterbetalingskravet under protest. Derudover er der spørgsmål om rente, og om anken til Højesteret skal afvises.
Efter retsplejelovens § 370, stk. 5, kan en part give afkald på anke, når dommen er afsagt. Afkaldet skal være udtrykkeligt. Da Brdr. Jardorf Ejendomme opfyldte landsrettens dom, gav selskabet ikke et udtrykkeligt ankeafkald. Påstanden fra Advodan Lyngby om afvisning af anken tages herefter ikke til følge.
Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav angår manglende betaling af lejeforhøjelse i henhold til et retsforlig og manglende betaling af lejeforhøjelse med 2,5 % årligt i henhold til lejekontraktens reguleringsbestemmelse. Den manglende betaling af lejeforhøjelse i henhold til retsforliget vedrører den aftalte fjerde rate, som Advodan Lyngby skulle betale i 2012 og de følgende år.
Højesteret finder, at forliget, der må betragtes som et tillæg til lejekontrakten, ikke udgør et særligt retsgrundlag som omhandlet i forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3, for Brdr. Jardorf Ejendommes krav på betaling af lejeforhøjelsen for 1. januar 2012 og frem. Højesteret tiltræder herefter, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, der vedrører forskellen mellem den faktisk be-talte leje og den lejeforhøjelse, som skulle betales efter den fjerde rate i forliget, ikke er undergivet 10 års forældelse.
Alle dele af Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af leje er således omfattet af den almindelige 3-årige forældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk. 1.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, der vedrører lejebetalinger, som ligger mere end tre år forud for opfyldelsen af kravet den 5. maj 2017, er forældet.
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, som støttes på lejekontraktens klausul om en årlig regulering på 2,5 %, og som ikke er forældet, er fortabt ved passivitet.
Højesteret tiltræder, at Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af leje i henhold til lejemålets retsgrundlag er omfattet af rentelovens § 3, stk. 1. Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at bringe reglen i rentelovens § 3, stk. 3, i anvendelse, og der er ikke hjemmel til i medfør af rentelovens § 3, stk. 5, at bestemme, at rente skal betales fra et senere tidspunkt end efter § 3, stk. 1, jf. herved § 3, stk. 5, 2. pkt. Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af den ikke forældede forhøjelse af lejen i henhold til retsforliget skal derfor forrentes fra forfaldsdatoen for de enkelte lejebetalinger, i det omfang der ikke er indtrådt særskilt forældelse af rentekravet.
Højesteret lægger som ubestridt til grund, at Brdr. Jardorf Ejendommes krav om rente af efterbetaling af leje først blev fremsat i selskabets svarskrift af 20. november 2017 for byretten. Forældelsen af selskabets rentekrav blev dermed afbrudt denne dato, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 3. Som følge heraf har Brdr. Jardorf Ejendomme ikke krav på forrentning af den del af sit efterbetalingskrav, der vedrører lejebetalinger i henhold til retsforliget, som ligger mere end tre år forud for den 20. november 2017. Rentekravet kan herefter på det fo-religgende grundlag opgøres til i alt 19.582 kr.
Da Brdr. Jardorf Ejendomme alene har et rentekrav på 19.582 kr., som skal fra-drages i Advodan Lyngbys tilbagebetalingskrav, tager Højesteret advokataktieselskabets subsidære påstand til følge med 1.515 kr. med procesrente fra den 5. juni 2017.
Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S til Advodan Lyngby Advokataktieselskab skal betale yderligere 1.515 kr. med procesrente fra den 5. juni 2017, og at beløbet på 692.730,52 kr. forrentes fra den 5. juni 2017.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S betale 50.000 kr. til Advodan Lyngby Advokataktieselskab.
Hvad er et varemærke? Et varemærke er et forretningskendetegn, der skal opfylde betingelserne i varemærkeloven ...»
Ophavsret Ophavsret er populært sagt en beskyttelse af et kunsværk. Den, som frembringer et litterært ...»
Designret Et design er i henhold til designloven et produkts eller en del af et produkts udseende, som ...»

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 1 Højesteret cementerer advokaters tavshedspligt
Sagen er vigtig for advokatstanden. Tavshedspligten er – præcis som uafhængigheden – helt central i advokatetikken, for den er ganske enkelt hele grundlaget for, at klienten altid kan være tryg i sin henvendelse til en advokat. Uden tavshedspligten ville vi underminere tilliden til både advokater og retssystemet.
Allerede fra første telefonopkald delte Advokatrådet min holdning til sagens retlige og principielle spørgsmål, og det blev aftalt, at jeg selv skulle føre sagen for skifteretten, og hvis jeg blev pålagt at afgive vidneforklaring, ville Advokatrådet bistå med at indbringe sagen for Østre Landsret. På dette tidspunkt havde ingen forestillet sig, at sagen skulle foretages i Østre Landsret to gange og endeligt i Højesteret via Procesbevillingsnævnet.
Når advokat Christian Laubjerg nu står med et print af Højesterets kendelse i hånden, så står han med en sag, der har betydning for godt 6.000 kolleger landet over.
Med kendelsen er Højesteret nemlig kommet det et skridt nærmere, hvor grænsen går for at pålægge en advokat at afgive vidneforklaring. Retten fastslog – i modsætning til by- og landsret – at sagens beskaffenhed og dens betydning for vedkommende part eller samfundet ikke berettigede til, at der kunne afkræves forklaring af Christian Laubjerg. Højesteret lagde særlig vægt på, at der var tale om rådgivning i en sag af personlig karakter. Dermed havde han altså den tavshedspligt, som han havde brugt næsten tre år på at forsvare.
Som det fremgår af sagsfremstillingen i Højesterets kendelse, starter sagen i november 2012. Her dør en kvinde, hun er enke og har sammen med sin mand oprettet testamente til fordel for mandens nevø, som er universalarving. Af testamentet fremgår det, at den længstlevende ikke kan ændre den beslutning.
Et væsentligt aktiv for ægteparret er en slægtsgård. Efter mandens død sælger kvinden gården for ni millioner kroner kontant, og et regnskab fra 2011 viser, at hun nu har en egenkapital på 11,5 millioner kroner. Som det også fremgår af regnskabet, så ligger de 8,7 millioner kroner i kontanter i en bankboks.
Men da kvinden dør, og bobestyreren får adgang til bankboksen, ligger der ingen penge. I stedet ligger her et brev til nevøen. Brevet er udfærdiget af enkens advokat, Christian Laubjerg, og af brevet fremgår det, at pengene er givet til velgørende formål.
Herefter retter bobestyreren henvendelse til Christian Laubjerg.
- Bobestyreren kontakter mig og vil have mig til at svare på en meget bred vifte af spørgsmål – eksempelvis hvem jeg har haft kontakt med, hvor mange besøg jeg har aflagt, om jeg er bekendt med formuens størrelse. Spørgsmålene favner overordentlig bredt, og jeg læser naturligvis brevet på samme måde, som jeg læser en hvilken som helst anden henvendelse til mig som advokat – men ret hurtigt melder spørgsmålet om tavshedspligt sig på banen. I den forbindelse overvejer jeg først, om det virkelig kan være rigtigt, at bobestyreren kan afkræve svar på alt mellem himmel og jord, og derefter om min klient overhovedet ville have givet samtykke til, at jeg skulle begynde at besvare spørgsmål af nogen art, vedrørende det opdrag jeg fik, da hun i sin tid bad mig om advokatbistand, siger Christian Laubjerg, som har sin advokatvirksomhed i Slagelse.
- Ret hurtigt står det lysende klart, at hun ikke ville have givet mig tilladelse. Den omstændighed, at mit brev er lagt i en bankboks, indikerer jo, at det var min klients ønske, at brevet først skulle læses efter hendes død – hun ønskede det sidste ord. Det må jeg respektere som advokat, og derfor kan jeg ikke indlede en dialog om realiteten med bobestyreren.
Ville klienten have givet samtykke?
Men det brev, som Christian Laubjerg har fået i opdrag at udarbejde, er tilsyneladende en vigtig ledetråd i bobestyrerens undersøgelse af, hvad der er blevet af formuen.
- Det fremgår tydeligt af bobestyrerens brev til mig og sagens karakter. Og derfor kontakter jeg Advokatsamfundets sekretariat og beder om deres vurdering. Her er den umiddelbare reaktion den samme – nemlig at udgangspunktet må være, om den nu afdøde klient ville have givet samtykke eller ikke. Og da det helt åbenbart ville stride mod hendes ønsker at gå i dialog med bobestyreren af nogen art, så meddeler jeg bobestyreren, at jeg har tavshedspligt og ikke kan besvare hans spørgsmål.
Herefter går bobestyreren til Skifteretten, som efter en længere skriftveksling pålægger advokaten at afgive vidneforklaring.
Sagen kæres til Østre Landsret.
Østre Landsret afviser at pålægge advokaten at afgive vidneforklaring, da bobestyreren ikke havde anmodet afdødes søster om at afgive forklaring og i øvrigt ikke havde sandsynliggjort, at advokaten ville komme med væsentlige oplysninger vedrørende afdødes ‘formodede dispositioner’.
Herefter iværksætter bobestyreren en række undersøgelser, hvorefter han igen indbringer sagen for Skifteretten.
- Her fastholder jeg – igen – at jeg har tavshedspligt. Men retten pålægger mig – igen – at afgive vidneforklaring. Derfor kærer jeg sagen til landsretten, der lidt overraskende blot stadfæster skifterettens kendelse. Den kendelse var nok den, der overraskede mig mest, og det er her, at jeg vælger at søge Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret, siger Christian Laubjerg.
Rådgivningen var af personlig karakter
Af Højesterets kendelse fremgår det, at sagen “vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en advokat trods vidneudelukkelsesreglen i retsplejelovens § 170 stk. 1, skal pålægges at afgive vidneforklaring i en dødsboskiftesag i medfør af samme bestemmelses stk. 2.”
Efter stk. 2 kan vidneforklaring “pålægges, når forklaringen anses for at være af afgørende betydning for sagens udfald, og sagens beskaffenhed og dens betydning for samfundet findes at berettige til, at forklaring afkræves.” Her peger modparten blandt andet på fiskale interesser.
Formanden for Advokatrådets Regel- og Tilsynsudvalg, Martin Lavesen, har selv ført sagen for Christian Laubjerg. Han mener, at det er helt afgørende for borgernes tillid til advokaterne og retssamfundet, at der værnes om advokaters tavshedspligt, og at det kun i helt særlige tilfælde kan pålægges advokaten at bryde tavshedspligten.
- Det var også baggrunden for, at Advokatrådet valgte at biintervenere i sagen i Højesteret. Vi synes ikke, at kravene i § 170, stk. 2, var opfyldt, fordi hverken sagens beskaffenhed eller betydningen for boet kunne veje tungere end de hensyn, der til enhver tid må være til tavshedspligten, siger Martin Lavesen.
- Højesteret kom frem til, at advokatrådgivningen i denne sag hovedsagelig var af personlig karakter. Og med den begrundelse blev det fastslået, at advokatens tavshedspligt kom i første række, siger Martin Lavesen, der er tilfreds med Højesterets afgørelse.
- Det ville være betænkeligt, såfremt hensynet til afslutning af en bobehandling eller hensynet til afklaringen af en ikke nærmere begrundet mistanke om retsstridige eller strafbare forhold skulle anses for mere væsentligt end det centrale princip om advokaters vidnefritagelse. Det gælder særligt i tilfælde, hvor der ikke er grundlag for at antage, at klienten ville have givet sin accept til advokatens forklaring, tilføjer han.
Baggrunden for, at det daværende Advokatråd valgte at indtræde i sagen var synspunktet om, at det ville have uoverskuelige konsekvenser for advokaters tavshedspligt, såfremt undtagelsen i retsplejelovens § 170, stk. 2, kunne udstrækkes til at pålægge advokater at afgive forklaring i sager, hvor det ikke på baggrund af sagens omstændigheder eller advokatens opdrag kan lægges til grund, at advokaten er i besiddelse af oplysninger af afgørende betydning.
- Sagen er vigtig for advokatstanden. Tavshedspligten er – præcis som uafhængigheden – helt central i advokatetikken, for den er ganske enkelt hele grundlaget for, at klienten altid kan være tryg i sin henvendelse til en advokat. Uden tavshedspligten ville vi underminere tilliden til både advokater og retssystemet. Det er grunden til, at vi gik hele vejen med denne sag, og årsagen til, at vi som advokater altid vil stå helt fast på disse værdier, siger Martin Lavesen.
Presset på fælles værdisæt
Selvom sagen nu igennem snart tre år har fyldt meget i bevidstheden hos Christian Laubjerg, så har det været det hele værd.
- Kontakten til og opbakningen fra Advokatsamfundets sekretariat har været uvurderlig. Allerede fra første telefonopkald delte Advokatrådet min holdning til sagens retlige og principielle spørgsmål, og det blev aftalt, at jeg selv skulle føre sagen for skifteretten, og hvis jeg blev pålagt at afgive vidneforklaring, ville Advokatrådet bistå med at indbringe sagen for Østre Landsret. På dette tidspunkt havde ingen forestillet sig, at sagen skulle foretages i Østre Landsret to gange og endeligt i Højesteret via Procesbevillingsnævnet. Foruden den hjælp og frigørelse af min egen arbejdstid, der har ligget i trygt at kunne overlade sagens førelse i landsret og Højesteret til Martin Lavesen, har det også været et kæmpe skulderklap, at Advokatrådet indtrådte som biintervenient til støtte for mig. Det har for mig været med til at signalere, at jeg ikke kunne være helt på afveje, siger Christian Laubjerg.
- Hele processen har taget lang tid, da den jo først blev prøvet i byretten og Østre Landsret – herefter endnu en gang i de samme instanser før den endelig kom til Højesteret. Jeg har lagt oceaner af ulønnet tid i sagen, og samtidig har jeg selvfølgelig været berørt af at ligge i konflikt med en lokal kollega – nemlig bobestyreren – og skifteretten i min egen retskreds, som begge har presset mig på vores fælles værdigrundlag.
- For mig er tavshedspligten essensen af det, som vi advokater markedsfører os på i vores daglige virke. Det er ikke så tit, vi taler om den, men den ligger hele tiden i underbevidstheden. Hvis tavshedspligten krakelerer, hvad kan klienterne så regne med at få hos os advokater? Efter min bedste overbevisning er det ikke en værdi, som vi kan give køb på, og derfor er jeg glad for og også stolt over, at vi i meget høj grad fik klarlagt i Højesteret, hvor grænsen for et advokatvidnepålæg går, og for at jeg ikke lod mig presse til at svigte min nu afdøde klient.
- Men når det er sagt, har det selvfølgelig også været grænseoverskridende pludselig at være indkaldt til møde i skifteretten for at blive udfordret på de basale grundprincipper, som jeg til daglig tager for givet. Tænk på, hvordan vores rolle i samfundet kunne udvikle sig, hvis klienterne fik den generelle opfattelse, at tavshedspligten er en værdi, som advokater gradbøjer efter forgodtbefindende, siger Christian Laubjerg, der ikke fortryder at have investeret tid og energi i kampen for tavshedspligten.
- Det fortryder jeg overhovedet ikke. Det her er en afgørelse, der betyder noget for alle advokater. Det blev bare tilfældigvis mig, der kom til at tage kampen. En kamp, som jeg håber, alle mine kolleger ville have taget – også bobestyreren.
Advokat og partner i Advokatfirmaet Søren Larsen I/S. Cand.jur. fra Aarhus Universitet i 2003, beskikket advokat i 2007, møderet for landsret i 2007 og møderet for Højesteret i 2012.
Advokatrådets task force skal beskytte tavshedspligten
Advokatrådet har særlig fokus på advokatens tavshedspligt, som er helt central for klientforholdet. Det er en af grundene til, at Advokatrådet har nedsat en task force, der skal arbejde for at beskytte tavshedspligten.
Det er de tre rådsmedlemmer Sysette Vinding Kruse, Karen Larsen og Randi Bach Poulsen der udgør task forcen, som blandt andet har til opgave at følge national og international lovgivning, som indebærer en risiko for indgreb i advokaters tavshedspligt. Task forcen har også mulighed for at bistå advokater i konkrete sager, hvor der kan være risiko for uberettiget indgreb i tavshedspligten.
Advokater opfordres til at rette henvendelse til Advokatrådets tilsynsafdeling, hvis de opdager uberettigede indgreb i tavshedspligten, eller hvis de i konkrete sager har behov for bistand fra task forcen.
Udskrift fra: https://www.advokatsamfundet.dk/Service/Publikationer/Tidligere artikler/2016/Advokaten 1/Tavshedspligt.aspx - d. 21-01-2019.