text:
Skat.dk: C.D.2.2.1 Rette indkomstmodtager/udgiftsbærer
Dette afsnit gennemgår læren om rette indkomstmodtager henholdsvis rette omkostningsbærer.
Afgørelsen af, hvem der er rette indkomstmodtager/omkostningsbærer, er i høj grad fastlagt af konkrete afgørelser og er således bestemt af praksis. En række afgørelser er udførligt beskrevet i afgørelsesskemaet i afsnittet "Oversigt over domme, kendelser, afgørelser, SKM-meddelelser mv.".
Afgørelsesskemaet indeholder mange afgørelser vedrørende såkaldte "hovedaktionær-dispositioner". Karakteristisk for disse er, at der ud fra fx aftaleretlige og selskabsretlige regler vurderes, hvem der er berettiget eller forpligtet i henhold til kontrakten om arbejdets udførelse mv. I denne vurdering må der bl.a. henses til, hvem et erstatningskrav for misligholdelse af kontrakten eller et evt. funktionærretligt krav kan gøres gældende mod. Der kan også ses på, om instruktionsbeføjelsen over for personen reelt ligger hos hovedaktionærselskabet eller dettes medkontrahent.
Højesteret fandt, at personen A var rette indkomstmodtager til lejeindtægter fra udlejning af facade på en ejendom.
Lejekontrakten var indgået af A. Alle indtægter og udgifter vedrørende facadeudlejningen blev betalt til, henholdsvis fra, As personlige bankkonti, og overskuddet fra udlejningen blev ikke overført til H1 International Ltd. Aftalerne med lejerne af reklameplads og fakturaerne til disse er indgået, henholdsvis udstedt, af "H1.1 Administration" eller "H1.1 Administration UK", og der er ikke fremlagt noget eksempel på aftaler indgået af eller fakturaer udstedt af H1 International Ltd. De fremlagte engelske fakturaer, som angiver at være udstedt af "H1", er kopier, som er anvendt som grundlag for udarbejdelsen af selskabets regnskaber for regnskabsåret 1999-2000 og senere, men som ikke er anvendt over for lejerne.
Rette indkomstmodtager: Med virkning fra 1. april 1999 flyttede H1s annonceringsvirksomhed til Reklamebureau H3 ApS, som A var eneejer af, og som havde et skattemæssigt underskud. Herefter oppebar H3 indtægterne - formidlingsprovision fra annonceringsvirksomheden. Skattemyndighederne anså H1 som rette indkomstmodtager af formidlingsprovisionen med henvisning til, at der forelå en vilkårlig indkomstoverførsel mellem interesseforbundne parter, og at overførslen var uden reel forretningsmæssig begrundelse. Hensigten var alene at opnå en skattemæssig fordel ved udnyttelse af et underskud i reklamebureauet.
Højesteret frifandt H1, idet Skatteministeriet ikke havde godtgjort, at H3 ikke var rette indkomstmodtager. Højesteret udtalte bl.a., at selv om flytningen af annonceringsvirksomheden ikke var underbygget af skriftlige aftaler, var det godtgjort, at både den indkomstskabende aktivitet og indkomsten med virkning fra den 1. april 1999 var blevet flyttet fra H1 til H3. Højesteret lagde til grund, at flytningen af annonceringsvirksomheden til dels var begrundet i forretningsmæssige overvejelser bl.a. for at sikre den fortsatte mulighed for at modtage formidlingsprovision. Uanset at parterne var interesseforbundne, kunne det forhold, at flytningen måtte antages tillige at være begrundet i et ønske om at udnytte det skattemæssige underskud i H3, jf. LL § 15, ikke føre til, at flytningen ikke tillagdes skattemæssig virkning.
SKM2008.994.HR
Rette indkomstmodtager: Sagen handlede om, hvorvidt aktieavancer og udbytter skulle beskattes hos et selskab eller dets hovedanpartshaver. Landsretten lagde vægt på, at købene, som skete i hovedanpartshaverens navn, var finansieret ved dennes kredit i BG Bank, og at aktierne blev lagt i depot som navnenoterede i hovedanpartshaverens navn, hvor de forblev, indtil de blev solgt, og avancen godskrevet hovedanpartshaverens konto i banken. Hovedanpartshaveren ansås for rette indkomstmodtager. Højesteret tilføjede, at hovedanpartshaveren førte særskilte konti over aktiekøbene, som først ved indkomstårets udgang blev bogført på den regnskabsførte mellemregningskonto, hvilket - i lyset af at hovedanpartshaveren udadtil fremstod som ejer - gav hovedanpartshaveren mulighed for reelt selv at bestemme, hvor resultatet af aktiekøbene skulle indtægtsføres.
SKM2008.163.HR
Rette indkomstmodtager: Personen var rette indkomstmodtager til vederlag i henhold til konsulentaftaler.
Personen havde oprindeligt drevet selvstændig konsulentvirksomhed i H1. Han blev ansat som økonomidirektør i G1 og blev efter fire års ansættelse i januar 1999 afskediget med fratræden til 1. august 1999. Efter forklaringerne ryddede han sit kontor primo februar. Han/H1 havde kontakt med tre mulige kunder. I marts 1999 besluttede G1, at han skulle bistå med salg af dele af G1s aktiviteter, hvilket han fortsatte med frem til udløbet af opsigelsesvarslet. Der blev indgået en konsulentaftale om, at han i perioden august - november 1999 skulle fortsætte med at bistå med salg af aktiviteterne. Det var omtvistet, om det var ham personligt eller H1, der var kontraktpart. Han fortsatte med at have fri bil, telefon og bærbar computer til rådighed også i december 1999, hvor der ikke var noget kontraktforhold mellem ham/H1 og G1. Der blev for perioden januar til 30. april 2000 indgået en ny konsulentaftale, hvor det også var omtvistet, om han eller H1 var part i aftalen.
Højesteret fandt, at det arbejde, personen havde udført i henhold til konsulentaftalerne, skattemæssigt måtte anses for udført af ham som lønmodtager. Højesteret henviste bl.a. til, at det af konsulentaftalerne fremgik, at han skulle repræsentere G1 som "senior vicepresident", at han havde fri rådighed over bilen mv., og at han fra ophøret af ansættelsen ved udgangen af juli 1999 til ansættelsen den 15. april 2000 som direktør i G1 i det al væsentlige kun havde indtægter fra G1.
SKM2003.479.HR
Rette indkomstmodtager: En revisor drev revisionsvirksomhed i et ApS samt konsulentvirksomhed i personligt regi, og "overdrog" retten til udførelse af henholdsvis revisionsopgaver og konsulentopgaver til to nyerhvervede anpartsselskaber med uudnyttede skattemæssige underskud mod årlig betaling af vederlag. Højesteret udtalte, at det oprindelige ApS henholdsvis revisoren personligt overlod det til de to nyanskaffede ApS´er at udføre revisions- og konsulentopgaver, uden at fastlægge vilkårene herfor i en skriftlig aftale. Højesteret bemærkede videre, at der vedrørende revisionsopgaverne var tale om en tidsbegrænset overdragelse for en periode på 10 år, og at ordningen vedrørende konsulentopgaverne kunne opsiges med 3 måneders varsel. Højesteret bemærkede videre, at der ikke skete overførsel af kundegrundlaget, ligesom der ikke skete overførsel af andre aktiver. Højesteret konkluderede herefter, at overladelserne skete mellem interesseforbundne parter, og at de indebar overførsel af et betydeligt årligt overskud reelt uden vederlag. På den baggrund fandt Højesteret, at en sådan overdragelse af indtjening ved udførelsen af henholdsvis revisionsopgaverne og konsulentopgaverne i den grad afveg fra normale forretningsmæssigt begrundede dispositioner, at de i det hele måtte tilsidesættes i skattemæssig henseende.
SKM2002.154.HR
Sagen drejede sig om en anpartshaver eller dennes selskab var rette indkomstmodtager. Anpartshaveren, der var uddannet revisor, havde i en årrække drevet virksomhed som konsulent - først i personligt regi og senere i selskabsform. Det af ham dominerede selskab indgik aftale med et sommerhusudlejningsbureau om udførelse af regnskabsopgaver mv. Anpartsselskabet var momsregistreret, havde andre hvervgivere og havde kontorfaciliteter på anpartshaverens privatadresse. Anpartshaveren havde et skrivebord til rådighed hos sommerhusudlejeren og kom næsten dagligt i firmaet. Aftalen indeholdt en bestemmelse, hvorefter anpartshaveren var forpligtet til at anvende sin fulde arbejdskraft mod et fast vederlag med tillæg af godtgørelser for udgifter. En subsidiær påstand, hvorefter anpartsselskabet var rette indkomstmodtager for en 2-årig periode var begrundet i særligt store indtægter fra andre hvervgivere under disse år. Højesteret lagde vægt på, at revisorens opgaver ikke bestod af nærmere afgrænsede opgaver, at han var undergivet instruktionsbeføjelse, at vederlaget havde karakter af løn, at hvervgiveren afholdt alle udgifter, og at samarbejdsaftalen henviste til et "eventuelt senere decideret ansættelsesforhold".
SKM2001.12.HR
En konsulentvirksomhed havde siden 1992 udadtil fremstået som drevet i aktieselskabsform. Indadtil havde man anvendt en selskabskonstruktion, der foruden aktieselskabet omfattede et kommanditselskab. Konsulentvirksomheden blev herved drevet gennem kommanditselskabet. Aktieselskabet, der udadtil fremstod som konsulentvirksomheden, var i det interne forhold administrationsselskab for kommanditselskabet. Aktieselskabet udøvede efter kommanditaftalen en indgribende råden over kommanditselskabet. Aktieselskabet var desuden komplementar i kommanditselskabet med en ejerandel på 2 pct. Skatteyderen ejede hele aktiekapitalen og hovedparten af kommanditanparterne. Den valgte virksomhedsstruktur var begrundet i skatteyderens ønske om begrænset hæftelse som følge af risikoen for rådgiveransvar samt i, at skatteyderen ikke ønskede, at selskabets resultat skulle være offentligt tilgængeligt. Landsretten fandt, at aktieselskabet og ikke kommanditselskabet var rette indkomstmodtager af vederlag i konsulentvirksomheden. Overskudsandele, som skatteyderen havde modtaget fra kommanditselskabet, blev anset for dels yderligere løn og dels maskeret udlodning. Skatteyderens provenu ved salg af en anpart i kommanditselskabet blev anset for maskeret udlodning fra aktieselskabet. Højesteret tiltrådte landsrettens afgørelse og bemærkede hertil, at det ikke kunne tillægges betydning, om konsulentvirksomheden før 1992 blev drevet af skatteyderen personligt. (Tidl. TfS 2000, 59 ØLD).
TfS 1998, 114 HRD
Rette indkomstmodtager: Sagen drejede som om en indkomst var selskabsindkomst eller personlig indkomst. Højesteret fastslog, at visse dispositioner imellem to selskaber, hvor skatteyderen og dennes børn var anpartshavere, ikke kunne anerkendes som forretningsmæssige. Vederlag, som det ene selskab betalte det andet selskab for skatteyderens arbejdskraft, var skattepligtige hos skatteyderen som vederlag ved personligt arbejde i tjenesteforhold.
TfS 1997, 392 HRD
Rette indkomstmodtager: Selskab A ejede hele kapitalen i et anpartsselskab B, der fremstillede bøsninger mv. Selskaberne var sambeskattede. Salget af produkterne til de nordiske lande skete gennem moderselskabet A, mens salget til kunder i Holland og Tyskland skete gennem et firma C i Liechtenstein, idet fakturaerne blev udskrevet til dette. Skattemyndighederne fandt med tilslutning fra Landsskatteretten, at der var sket en underfakturering, idet de faktisk opnåede priser ved videresalget til firmaerne i Holland og Tyskland var omtrent det dobbelte af de fakturerede priser. Desuden fandt man, at firmaet i Liechtenstein var uden erhvervsmæssig virksomhed og ikke kunne anses for et skattemæssigt eksisterende selskab. Selskab A var derfor for skatteåret 1981/82 skattepligtigt af den ved videresalget opnåede fortjeneste. Landsretten fandt ikke, at priserne ved salget til firmaet C i Liechtenstein efter det for retten oplyste, afveg væsentligt fra priserne ved salg til andre udenlandske aftagere. Selv om der var tale om salg til en mellemhandler, fandtes der ikke at være tale om en indkomstoverførsel, der kunne tilsidesættes af skattemyndighederne. Det forhold, at det kunne antages, at virksomheden i Liechtenstein beherskedes af den samme person, som havde behersket selskab B, og at han havde udøvet samme virksomhed begge steder, kunne ikke begrunde, at selskabet blev skattepligtigt af fortjenesten, hvorimod den pågældende person eventuelt kunne være begrænset skattepligtig, jf. KSL § 2, stk. 1, litra d. Indkomsten blev herefter af landsretten nedsat med den beskattede fortjeneste. Højesteret stadfæstede landsrettens dom.
SKM2014.686.ØLR
Sagen vedrørte spørgsmålet, om appellanten eller et anpartsselskab var rette indkomstmodtager af en række honorarer fra foredrags- og konsulentvirksomhed i indkomstårene 2005 og 2006.
Landsretten fastslog, at anpartsselskabets vedtægtsmæssige formål ikke var foredrags- og konsulentvirksomhed, at appellanten i de omtvistede indkomstår og frem til 2007 drev konsulentvirksomhed i personligt regi, at der var tale om interesseforbundne parter, og at det af et bestyrelsesmødereferat og en erklæring fra bestyrelsesformanden fremgik, at appellanten lod sine konsulentindtægter gå ind i selskabet for at bedre økonomien, og at der skulle tilføres selskabet min. kr. 1/2 million.
På den baggrund fandt landsretten, at appellanten havde bevisbyrden for, at indtægterne var oppebåret af selskabet og ikke ham personligt. Denne bevisbyrde havde appellanten ikke løftet alene gennem sin egen forklaring og de af ham udstedte fakturaer.
Byrettens dom, se SKM2013.441.BR
Sagen handlede i første række om, hvorvidt appellanten eller to selskaber (G11 og G11.1), som appellanten var revisor for, var rette indkomstmodtager af en række indtægter hidrørende fra tre forskellige selskaber. Appellanten havde ingen ejerandel i anparterne i selskabet. Han havde dog en fordring på ca. kr. 1,6 millioner på selskabet, som han havde købt for kr. 1,- af et selskab hjemmehørende i de Arabiske Emirater. Sagen handlede derfor alternativt om, hvorvidt appellanten ved at have modtaget indtægterne som afdrag på den nævnte fordring havde opnået skattepligtige kursgevinster. Endelig handlede sagen om, hvorvidt betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5 og stk. 2 af skatteansættelsen for indkomståret 2003 var opfyldt for så vidt angik et af honorarerne.
Landsretten ændrede byrettens afgørelse, idet Landsretten fandt det godtgjort af Skatteministeriet, at appellanten var rette indkomstmodtager af de i sagen omhandlede indtægter. Landsretten lagde i den forbindelse blandt andet også vægt på, at direktøren for G11 og G11.1 havde forklaret, at det var appellanten, der havde udført det til grund for indtægterne liggende arbejde. Landsretten lagde desuden blandt andet vægt på, at appellanten trods sin egenskab af revisor for G11 og G11.1 ikke kunne fremkomme med en forklaring på, hvilket arbejde der var udført i forhold til de tre indtægter. Landsretten fandt desuden, at betingelserne for at foretage ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen var opfyldt.
Byrettens dom, se
SKM2013.344.ØLR
Rette indkomstmodtager: Landsretten stadfæstede byrettens dom vedrørende de ankede spørgsmål.
Spørgsmålet vedrørte vederlag for servicearbejde udført af eneanpartshaveren for hvervgiveren.
Landsretten tiltrådte efter en samlet vurdering, at eneanpartshaveren var rette indkomstmodtager af en række vederlag i det omhandlede indkomstår for arbejde med servicering af tankstationer, der var udført af eneanpartshaveren, men indtægtsført i hans selskab. Landsretten bemærkede bl.a., at arbejdet var udført igennem en længere årrække, at arbejde indgik som en løbende og integreret del af hvervsgiverens virksomhed, at arbejdet var timeaflønnet og blev afregnet månedsvis, og at selskabets indtægter i det væsentligste hidrørte fra dette arbejde. Materialer og reservedele blev stillet til rådighed af hvervgiveren, der tillige betalte kørselspenge, hvorfor selskabet ikke havde afholdt udgifter, der efter art og omfang adskilte sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere.
Byrettens dom, se SKM2011.796.BR
SKM2013.171.ØLR
Rette indkomstmodtager: Spørgsmålet var om person A, som havde to selskaber 1 A/S og 2 A/S, var rette indkomstmodtager af en række konorarer, som 2 A/S betalte til 1 A/S.
Landsretten lagde vægt på, at faktureringerne vedrørende et beløb på 175.000,-, beløbsmæssigt månedsligt svarede til den løn, som A skulle modtage fra 2 A/S, at 1 A/S ikke havde ansatte udover ulønnet direktion og bestyrelse, og at der ikke forelå en oprindelig skriftlig aftale mellem de to selskaber om levering af konsulentydelser. Vedrørende et beløb på 425.000,-, lagde landsretten vægt på, at fakturaen i følge teksten vedrørte konsulentydelser for en periode, og at hverken bogholderen eller direktøren i 2 A/S, havde afgivet forklaring om denne faktura. A blev anset som rette indkomstmodtager af beløbene.
Rette omkostningsbærer: Spørgsmålet var om selskabet var berettiget til fradrag for en række udgifter. Landsretten stadfæstede byretten dom. Landsretten henviste til, at selskabet ikke var rette omkostningsbærer, og til, at udgifterne fremtrådte som private udgifter.
SKM2012.466.VLR
Rette indkomstmodtager: Landsretten stadfæstede byrettens dom i SKM2011.177.BR. Person A var skattepligtig af virksomhedsoverskud, idet virksomheden ikke fandtes drevet af fire af A oprettede engelske selskaber. To af disse selskaber var ikke blevet registreret i det engelske selskabsregister, og ingen af disse selskaber havde aflagt regnskaber eller foretaget bogføring, ligesom ingen af selskaberne havde været registreret hos de engelske skatte- og afgiftsmyndigheder for skat og moms.
Efter en samlet vurdering af sagens faktiske omstændigheder sammenholdt med de kriterier, som er angivet i punkt B.3.1.1 i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om personskatteloven fandt retten jf. SKM2009.230.BR, at de honorarer, der var udbetalt til det sagsøgende anpartsselskab i indkomstårene 2002 og 200,3 måtte anses for lønmodtagerindkomst for selskabets hovedanpartshaver. Retten lagde herved særlig vægt på, at indkomsten i al væsentlighed kun stammede fra en hvervgiver, og at arbejdet indgik som løbende og integreret del af hvervgiverens virksomhed, ligesom det var hvervgiveren, der leverede råmaterialerne mv. Retten lagde desuden vægt på, at honoraret blev udbetalt månedsvis på baggrund af anvendte timer og ikke på baggrund af afsluttede ordrer, ligesom der ikke var annonceret med virksomheden. Det sagsøgende selskab havde ikke dokumenteret at have haft nogen reel økonomisk driftsrisiko, ligesom der kun var afholdt meget beskedne udgifter, der ikke adskilte sig fra, hvad lønmodtagere sædvanligvis måtte afholde. Det omtvistede beløb blev derfor anset som et skattepligtigt tilskud til det sagsøgende selskab.
SKM2009.752.VLR
A - og ikke hans selskab H1 ApS - var rette indkomstmodtager af indkomst fra managementaftaler, som H1 ApS havde indgået med et selskab, der producerede motorer. Landsretten fandt dog, at A og H1 ApS var berettiget til omgørelse, idet landsretten lagde til grund, at de overvejende hensyn bag beslutningen om, at indkomsten var henført til H1 ApS, ikke var skattemæssige. Desuden fandt landsretten, at det i H1 ApS' regnskaber var angivet, at indtægten stammede fra konsulentvirksomhed, og at A ikke var bekendt med, at placeringen af indtægten i H1 ApS kunne give anledning til skattemæssige problemer, hvorfor han ikke havde anledning til at oplyse yderligere om forholdet. Landsretten fandt derfor, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, om at forholdet skal være lagt klart frem, ikke var til hinder for omgørelse.
SKM2006.693.ØLR
Rette indkomstmodtager/omkostningsbærer: Det sagsøgende selskab drev virksomhed med salg af kopi- og printmateriel. Det sagsøgende selskab overvejede at gå ind på et andet marked og lejede nye lokaler, hvor lejeaftalen blev indgået i søsterselskabets navn under stiftelse. Det sagsøgende selskab forklarede senere, at man dog afstod fra at placere driften i søsterselskabet, idet leverandørerne ikke ville godkende dette. Det var herefter spørgsmålet, om de udgifter, der i et vist omfang kunne henføres til lejemålet vedrørte det sagsøgende selskab eller søsterselskabet.
Det sagsøgende selskab ønskede at foretage fradrag for udgifter på kr. 12.148,- vedrørende telefon- og telefaxudgifter samt foretage fradrag for udgifter på kr. 60.992,- vedrørende husleje-, varme- og eludgifter, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Herudover var det til prøvelse, om et beløb på i alt 100.000,- udbetalt af en leverandør vedrørte det sagsøgende selskab eller søsterselskabet. Endelig skulle det afklares, om driftsmidler for i alt kr. 44.179,- skulle indgå på det sagsøgende selskabs saldo for driftsmidler, eller om aktiverne vedrørte søsterselskabet.
Landsretten udtalte, at idet lejeaftalen blev indgået af søsterselskabet, var søsterselskabet også den retligt berettigede og forpligtede i henhold til aftalen, og der var heroverfor ikke anført omstændigheder, der kunne begrunde, at det sagsøgende selskab skulle være rette aftalepart, og dermed berettiget til fradrag for udgifterne til husleje, varme og el. Tilsvarende gjaldt for udgifterne til telefon og telefax, hvor også søsterselskabet var anført som aftalepart. Ligeledes skulle driftsmidlerne, der blev leveret på ned nye adresse henføres til søsterselskabet. Indtægten på kr. 100.000,- ydet som kompensation for etableringsomkostninger og som markedsføringstilskud i forbindelse med nedlæggelse af aktiviteten, måtte ligeledes anses for skattepligtig indtægt hos søsterselskabet.
Hovedanpartshaver var rette indkomstmodtager af konsulenthonorar, der var udbetalt til anpartsselskabet fra en koncern (H1-koncernen). Bl.a. med henvisning til ordlyden af de aftaler, der var indgået med H1-koncernen, til at hovedanpartshaveren blev ansat som direktør, til at hovedanpartshaverens arbejde havde karakter af fuldtidsarbejde på ledelsesniveau med dertil hørende ledelsesbeføjelser, og til at H1-koncernen afholdt de væsentligste udgifter i forbindelse med hovedanpartshaverens udførelse af arbejdet, fandt landsretten, at hovedanpartshaveren var rette indkomstmodtager af de omhandlede konsulenthonorarer.
SKM2004.142.ØLR
Skatteyderen blev anset som rette indkomstmodtager afkonsulenthonorar udbetalt af hans selskab, hvor han samtidig var direktør. Selskabet drev møbelvirksomhed. Herudover drev skatteyder møbelvirksomhed som selvstændig.
Selskabet havde udbetalt konsulenthonorarer til skatteyderens konto på baggrund af fakturaer udstedt af den personligt drevne virksomhed. Skatteyderen gjorde gældende, at det var et nu tvangsopløst selskab, som han havde været ejer af, og som havde overdraget sine aktiviteter til hans nuværende selskab, der var rette modtager af honorarerne.
Landsretten lagde til grund, at der var tale om transaktioner mellem interesseforbundne parter, og fandt det ikke bevist, at det nu opløste selskab havde været berettiget og forpligtet ifølge konsulentaftalen.
SKM2002.341.VLR
Rette indkomstmodtager: En koncern ejet af hovedaktionæren og hans børn hævdede at have lagt indkøbsfunktionen i et underskudsselskab. Koncernen drev virksomhed med opkøb, bearbejdning, opskæring og salg af fersk og frossent oksekød. Koncernen mente, at der var tale om indkøb af et nyt produkt.
Salget skete igennem et andet koncernselskab, nemlig et K/S. Underskudsselskabet havde alene én ansat, nemlig hovedaktionæren, der i underskudsselskabet fik en årsløn på kr. 75.000,- mod mellem kr. 3-4 mio. i K/S'et, som solgte varerne videre. Landsretten lagde til grund, at K/S'ets andre medarbejdere, udover hovedaktionæren, også havde bestilt varer. Købsfakturaer var udstedt til underskudsselskabet.
Landsretten lagde til grund, at hovedaktionæren havde bestemmende indflydelse i K/S'et og i underskudsselskabet, og at der ikke var nogen selvstændig organisation i underskudsselskabet. Desuden lagde landsretten vægt på, at prisfastsættelsen mellem de to selskaber alene beroede på mundtlige aftaler, og at hovedaktionæren dermed kunne disponere på vegne af begge selskaber. Koncernen havde ikke nærmere redegjort for, efter hvilke principper prisfastsættelsen skete.
Herefter fandt landsretten, at den fakturerings- og regnskabsmæssige placering af indkøbsfunktionen i underskudsselskabet ikke kunne anses for at være udtryk for en reel udskillelse af et forretningsområde til underskudsselskabet.
Landsretsdommen er stadfæstet af Højesteret, se SKM2004.373.HR.
SKM2002.147.ØLR
Sagen vedrørte, om indtægter fra to interessentskaber skulle beskattes hos hovedanpartshaveren eller hos dennes selskab. Hovedanpartshaveren var interessent i de to interessentskaber, hvorfra indtægterne kom, og hvor der var henholdsvis i alt tre og to interessenter.
Hovedanpartshaveren havde udarbejdet et virksomhedsspil i selskabet. Rettighederne til spillet mv. blev overdraget til et interessentskab. Hovedanpartshaveren udførte faktisk en del arbejde for interessentskabet i form af undervisning mv., og spørgsmålet var bl.a., om disse indtægter skulle beskattes hos hovedanpartshaveren eller hos selskabet. Landsretten lagde til grund, at de tre interessenter havde stiftet interessentskabet og aftalt, at interessentskabet skulle overtage rettighederne til spillet og forestå markedsføring og salg. De tre interessenters tre selskaber skulle udføre opgaver bl.a. vedrørende videreudvikling og udbredelse af spillet. Landsretten fandt ikke grundlag for at antage, at samarbejdet mellem selskabet og I/S'et ikke skulle være begrundet i forretningsmæssige hensyn og fandt derfor, at selskabet var rette indkomstmodtager.
Landsretten fandt ligeledes, at selskabet med rette havde modtaget og indtægtsført en betaling fra et I/S, hvor der var to interessenter inkl. hovedanpartshaveren.
TfS 1999, 646 ØLD
Tre skatteydere drev revisionsvirksomhed i et større revisionsfirma som personlige interessenter sammen med en række andre revisorer. I 1991 overdrog de tre skatteydere deres andel af revisionsvirksomheden til et af dem hver for sig 100 pct. ejet aktieselskab. Sagen drejede sig om beskatningen i 1991 og 1992 af andelene i overskud fra revisionsvirksomheden, idet skattemyndighederne anså skatteyderne personligt skattepligtige af overskuddene. Desuden godkendte skattemyndighederne ikke skatteydernes overdragelse af virksomheden til deres selskab, og købesummen for goodwill blev anset skattepligtig for de pågældende som maskeret udbytte. Landsretten lagde til grund, at det var ubestridt, at sagsøgerne kunne drive virksomhed som statsautoriserede revisorer gennem et aktieselskab, og overdragelsen fandtes at have været en sådan realitet, at den skatteretligt skulle anerkendes. Skatteyderne var ikke rette indkomstmodtagere af overskud for 1991 og 1992. Skatteyderne havde overdraget deres ideelle andele i virksomheden, herunder goodwill, til deres helejede selskaber med skattemæssig virkning fra 1991.
TfS 1999, 541 ØLD
Sagen drejede sig om spørgsmålet, om skatteyderne med skatteretlig virkning kunne overdrage deres tidligere personligt drevne virksomhed med udarbejdelse af lærebøger til et af dem stiftet anpartsselskab. Skatteyderne var folkeskolelærere, og de stiftede i 1988 et anpartsselskab og overdrog til selskabet deres hidtil personligt drevne forfattervirksomhed omfattende indtægter fra forfattervirksomhed, afkast af forfatterrettigheder, biblioteksafgifter og kopieringsvederlag fra Copy-Dan. A Bogklub var deres betydeligste forretningsforbindelse, og landsretten lagde til grund, at A blev underrettet om overdragelsen til selskabet og accepterede denne i marts 1989. Under disse omstændigheder skulle Skatteministeriet skatteretligt anerkende overdragelsen af forfattervirksomheden til anpartsselskab, og også for så vidt angår biblioteksafgifter og kopieringsvederlag fra Copy-Dan, var selskabet rette indkomstmodtager.
TfS 1999, 101 ØLD
Rette indkomstmodtager: Sagen drejede sig om spørgsmålet, om et honorar var personlig indkomst for skatteyderen eller skulle beskattes i hans selskab, et anpartsselskab, som han havde stiftet i 1982. Skatteyderen havde i 1993 og 1994 været tilknyttet ejendomsmæglerfirmaet A som konsulent på provisionsbasis og med arbejdsopgaver inden for markedsføring og salg af ejendomme. Han indtægtsførte vederlagene herfor i sit selskab, men skattemyndighederne fandt, at indtægterne var personlig indkomst for skatteyderen. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at aftalen indebar arbejdsopgaver, som skulle udføres af skatteyderen personligt, og at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at lade selskabet indgå som kontraktpart. Indtægterne kunne herefter ikke henføres til selskabet.
TfS 1998, 791 VLD
Rette indkomstmodtager: En skatteyder købte pr. 1. oktober 1992 alle aktierne i et selskab i likvidation. Selskabet havde på dette tidspunkt et skattemæssigt, fremførselsberettiget underskud på ca. 1,8 mio. kr. I forbindelse med købet ophævedes likvidationen af selskabet, der ændrede navn til A af 1. oktober 1992. Fra oktober 1992 til årets udgang havde selskabet ifølge regnskaberne en omsætning på 1.870.000 kr. Der var ikke afholdt løn- eller andre driftsomkostninger i selskabet, som ikke havde inventar eller andre driftsmidler. Skatteyderen var tillige eneejer af B A/S, som han havde erhvervet i 1982 med henblik på ingeniørvirksomhed. Landsretten lagde til grund, at beløbet 1.870.000 kr. udgjorde en del af B A/S indtægter og uden modydelse var blevet overført til A's regnskaber. Beløbet svarede i det væsentlige til det skattemæssige underskud, som kunne udnyttes i det pågældende år. Beløbet blev anset som skattepligtigt tilskud fra selskab B til selskab A.
TfS 1998, 312, ØLD
Rette indkomstmodtager: Konsulenthonorarer skulle beskattes som personlig indkomst. Skatteyderen blev i 1990 ansat i det tyske selskab As danske afdeling, og ifølge et appendix til ansættelsesaftalen skulle vederlaget 20.000 kr. månedligt samt en provision på 3 pct. af alt salg udbetales til det af skatteyderen ejede selskab B. Sidstnævnte selskab udskrev fakturaer, benævnt konsulenthonorarer, som blev honoreret af det tyske selskab. Landsretten anså vederlaget som lønindtægt for skatteyderen.
TfS 1997, 69 VLD
Rette indkomstmodtager: Skatteyderen var direktør og hovedanpartshaver i et handelsselskab ApS, som drev virksomhed bl.a. med salg af juletræer og grønt fra forpagtede eller lejede jorder. Disse aktiviteter blev overladt til et andet af hans søn ejet ApS. Sidstnævnte selskab (salgsselskab), som var uden ansatte og uden lønudbetalinger, skulle arbejde for størst mulig afsætning af handelsselskabets juletræer, men salgsselskabet kunne ikke indgå aftaler i eget navn, og kontrakter skulle indgås mellem handelsselskabet og køberne. Til salgsselskabet udbetaltes provision på 10 pct. Handelsselskabet foretog i 1988 fradrag for provisionsudgifter til salgsselskabet med 95.946 kr., svarende til 10 pct. af salget. Landsskatteretten og den stedlige skattemyndighed fandt, at provisionsindtægten var vederlag til skatteyderen for udført arbejde og skattepligtig som personlig indkomst, idet overførslen af provisionsindtægten til salgsselskabet ikke kunne anses forretningsmæssigt begrundet. Landsretten fandt ligeledes, at beløbet ikke var indkomst for salgsselskabet, men lagde til grund, at salgsarbejdet var udført af både skatteyderen og hans søn og derfor ikke skattepligtigt for skatteyderen alene.
TfS 1996, 604 ØLD
Rette indkomstmodtager: Skatteyderen stiftede i 1975 sammen med et dansk og et hollandsk firma et anpartsselskab for at udføre landopmålingsopgaver i Arabien. Skatteyderen, der ejede 10 pct., blev udpeget til at lede arbejdet, og i 1976 etablerede selskabet et samarbejde med et arabisk selskab. Efter samarbejdsvanskeligheder imellem den danske og den hollandske hovedanpartshaver blev det aftalt, at alle i det danske selskab ansatte personer skulle overgå til ansættelse i det arabiske selskab. I 1980 blev der indgået nye aftaler, hvorved det arabiske selskab stillede som betingelse, at skatteyderen påtog sig at være daglig teknisk leder i selskabet, og at han som ejer af det danske selskab, der i 1979 var erklæret konkurs, forpligtede sig til at være til rådighed i Arabien i et nærmere fastsat tidsrum. Med henvisning til de i 1980 indgåede aftaler og til, at det danske selskab efter en rekonstruktion reelt var et tomt selskab, fandt Landsskatteretten, at skatteyderen var personligt skattepligtig af indkomster, som han havde selvangivet i det danske selskab. Landsretten fandt ligeledes, at honorarer mv. fra det arabiske selskab var lønindkomst for skatteyderen, og sagen blev for landsretten forligt på dette grundlag.
SKM2014.778.BR
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren med rette var blevet nægtet fradrag i indkomståret 2009 for løn- og honoraromkostninger svarende til kr. 430.677,-, der skulle være udbetalt til henholdsvis sagsøgerens tidligere direktør og til sagsøgerens repræsentant i sagen, som også tidligere havde været direktør for selskabet. Sagsøgeren frafaldt i sit påstandsdokument sine påstande vedrørende indkomstårene 2010 og 2011.
Som grundlag for sagsøgerens krav på fradrag i indkomståret 2009 henviste sagsøgeren til en engelsk domstolskendelse af 12. september 2008 vedrørende bodeling i forbindelse med skilsmissen mellem sagsøgerens tidligere direktør og sagsøgerens repræsentant i sagen.
Retten udtalte, at bevisbyrden for, at der var afholdt en fradragsberettiget udgift, som udgangspunkt påhvilede sagsøgeren, og retten lagde til grund, at der ikke fandtes løn- eller honorarbilag eller løn- eller ansættelsesaftaler i selskabet, der kunne dokumentere udbetaling af løn eller honorar for udført arbejde.
For så vidt angår den engelske domstolskendelse fandt retten, at den fremstod som et privatretligt dokument udfærdiget som led i skilsmissen, og at beløbet, der ifølge domstolskendelsen skulle udbetales til sagsøgerens tidligere direktør og til sagsøgerens repræsentant i sagen, måtte anses for en privat udgift uden relevant forbindelse til driften af selskabet. Til støtte herfor henviste retten til, at parterne ikke selv havde anset beløbet som en løn- eller honorarudbetaling, og at sagsøgerens repræsentant i retten havde forklaret, at der var tale om en udbetaling af et rådighedsbeløb fra fællesboet til advokatudgifter og andre fornødenheder mv.
Sagsøgeren havde således ikke godtgjort, at der var afholdt en udgift for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst i indkomståret 2009, og udgiften kunne derfor ikke anses for fradragsberettiget.
Sagen vedr. bl.a. spørgsmålet, om en række fakturaer skulle henføres til sagsøgeren personligt eller hans selskab, og dermed hvem der skulle beskattes af indtægten i medfør af fakturaerne.
Byrettens dom er stadfæstet af Vestre Landsret. Se SKM2016.68.VLR
Rette indkomstmodtager: Vederlag for arbejde som læger på et privathospital blev efter en samlet vurdering bedømt som lønindkomst for de pågældende læger og ikke som indkomst, der kunne henføres til deres selskaber.
Byretten lagde vægt på, at at kontrakterne blev indgået med sagsøgerne personligt og ikke efterfølgende blev ændret, hvorfor de senere stiftede aktiebolag hverken var berettigede eller forpligtede i henhold til kontrakterne med hospitalet, at sagsøgernes arbejdsydelse ikke var begrænset til enkeltstående, afgrænsede opgaver, men indgik som en løbende og integreret del af hospitalets ydelsesudbud og virksomhed i forhold til hospitalets patienter, at sagsøgerne på hospitalets hjemmeside fremstod som fast tilknyttet hospitalet i præsentationen af hospitalets lægeteam, at der i honoraret ikke indgik betaling for andet og mere end sagsøgernes personlige arbejdsydelse, at honoraret blev udbetalt periodisk på baggrund af hospitalets registrering af udførte undersøgelser og operationer og ikke på baggrund af udstedte fakturaer, at aktiebolagenes indtægter i det væsentlige alene hidrørte fra Privathospitalet G1 A/S, at sagsøgerne benyttede hospitalets faciliteter uden at yde betaling herfor, og at sagsøgerne i øvrigt ikke har godtgjort at have afholdt udgifter, der efter art og omfang adskiller sig fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere.
Hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1 blev, derfor ikke anset for opfyldt.
Byretten tiltrådte endelig, at betingelserne for betalingskorrektion efter den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 2, stk. 4 (nu ligningslovens § 2, stk. 5), ikke var opfyldt, idet der ikke ved henførelsen af indkomsten til hovedanpartshaveren forelå en korrektion omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, men derimod en korrektion foretaget med hjemmel i statsskattelovens § 4.
Sagsøgeren var anset som rette indkomstmodtager af en henvisningsprovision på kr. 400.000,- (inkl. moms) oppebåret i 2005 i forbindelse med, at den koncern, hvori sagsøgeren var ansat, erhvervede en række byggegrunde.
SKM2009.230.BR
Hovedanpartshaveren, der udførte opgaverne var rette indkomstmodtager af konsulenthonorar. Et selskab indgik aftale med en virksomhed, hvorefter den skulle være ansvarlig for virksomhedens daglige drift, herunder indkøb af fiskenet, fiskeartikler, kæder m.v. Selskabet skulle endvidere stå for forarbejdning, produktion og reparation af fiskenet, trawl m.v. efter anvisning fra virksomheden. Byretten lagde vægt på, at selskabets indtægter hovedsageligt hidrørte fra virksomheden, at det udførte arbejde indgik som en løbende og integreret del af virksomhedens arbejde, og at ydelsen alene omfattede arbejdskraft, der blev honoreret månedsvist på baggrund af timeforbrug, ligesom der ikke blev foretaget annoncering. Retten lagde også vægt på, at selskabet, der alene havde afholdt beskedne udgifter, ikke havde påtaget sig en driftsrisiko.
SKM2009.6.BR
A - og ikke hans selskab H1 ApS - var rette indkomstmodtager af indkomst fra managementaftaler, som H1 ApS havde indgået med et selskab, der producerede motorer. A og H1 ApS var ikke berettiget til omgørelse. Retten lagde til grund, at baggrunden for, at indkomsten var henført til H1 ApS, var ønsket om at foretage en opsparing i selskabet. Det var derfor ikke godtgjort, at de foretagne dispositioner ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat. Betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1 (tidligere skattestyrelseslovens § 37 C) var derfor ikke opfyldt.
SKM2008.660.BR
Hovedaktionæren var rette indkomstmodtager af vederlag for konsulentarbejde.
Der blev lagt vægt på selskabets formål, at der ikke forelå nogen ansættelsesaftale mellem selskabet og dets hovedaktionær, at selskabet ikke havde haft lønudgifter i de omhandlede indkomstår, at selskabet heller ikke i disse år havde haft andre indtægter end konsulenthonorarerne, at disse blev faktureret med stort set samme månedlige beløb, at der ikke forelå et interessemodsætningsforhold mellem hovedaktionæren og ejeren af de øvrige anparter i det selskab, der modtog konsulentydelserne, og at hovedaktionæren var direktør i det selskab, der modtog konsulentydelserne.
I SKM2009.277.LSR ansås en hovedanpartshaver for rette indkomstmodtager af konsulenthonorar udbetalt til hans selskab. Også det som moms betegnede beløb skulle anses som vederlag til hovedaktionæren.
Skatterådet og andre
Skatterådet bekræftede, at spørger ikke kunne anses for at være rette indkomstmodtager, jf. SL § 4, for indkomst retmæssigt oppebåret af A i medfør af artikel 7 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og x-land.
Dog kunne Skatterådet ikke bekræfte, at spørger ikke var rette indkomstmodtager i forhold til tjenesteydelsesaftalen indgået mellem A og B.
Skatterådet kunne efter en konkret vurdering bekræfte, at spørger, der var plastikkirurg, kunne betragtes som selvstændig erhvervsdrivende.
Skatterådet lagde vægt på, at spørger tidligere havde arbejdet som selvstændig erhvervsdrivende, da han var ejer af C Privathospital, og det var denne virksomhed, han havde ført videre. Der blev endvidere lagt vægt på, at denne virksomhed var spørgers hovederhverv.
Der blev endelig lagt vægt på, at spørger i høj grad selv skaffede sine patienter, idet langt de fleste af spørgers patienter, var tidligere patienter eller havde fået ham anbefalet, og patienterne henvendte sig derfor til de hospitaler, hvor de vidste, at han opererede.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af et fast kvartalsvist honorar fra C ApS, hvis personerne D og E overgik til ansættelse i hvert sit helejede anpartsselskab, henholdsvis A ApS og B ApS. Det var ikke sammenhæng med levering af rådgivningsydelser fra A ApS og B ApS og betaling af et fast kvartalsvis beløb. En del af dette honorar kunne henføres til D og E's levering af ydelser som direktører i C ApS. Skatterådet bekræftede dog, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af en såkaldt bonus samt af udbytte udbetalt fra C ApS. Endelig bekræftede Skatterådet, at A ApS og B ApS var rette indkomstmodtagere af en overskudsdeling, udbetalt fra det udenlandske transparente selskab F. Overgik D og E til ansættelse i henholdsvis A ApS og B ApS, sker der efter praksis som udgangspunkt ingen lønfiksering.
SKM2009.444.SR
Skatterådet bekræftede dels at H1 kunne anses at være rette indkomstmodtager til honorarer fra H2 (speciallægepraksis), og dels at en med H2 planlagt indgået samarbejdsaftale ikke kunne tages som udtryk for en skattepligtig overdragelse af aktivitet til H1.
SKM2009.321.SR
Skatterådet bekræftede, at H1, H2 og H3 vil være skattesubjekter og dermed rette indkomstmodtagere i relation til indgåede kontrakter om konsulentopgaver med G1, som ejes med 1/3 af hvert af selskaberne H1, H2 og H3. Via selskabet G1 etableres en fælles overbygning, som varetager salg, markedsføring, administration mv. vedrørende konsulentopgaver, som ofte udføres af konsulenter - ansat i de tre ejerselskaber - i fællesskab.
SKM2009.68.SR
Et anpartsselskab (H ApS), der var ejet 100 pct. af en kiropraktor, havde indgået en aftale med et interessentskab (G I/S) om, at anpartsselskabet fremover skulle levere kiropraktik til både selskabets egne patienter og til patienter tilhørende interessentskabet. Kiropraktorinteressentskabet - som bestod af to kiropraktorer - afregnede en procentdel af honorarindtægten til anpartsselskabet, som senest 1. januar 2010 havde til hensigt at indtræde i interessentskabet, hvis samarbejdet forløb tilfredsstillende. Skatterådet bekræftede - efter en konkret vurdering af forelagte oplysninger - at H ApS vil være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G I/S.
SKM2009.66.SR
Rette indkomstmodtager: Skatterådet bekræftede, at person As selskab ville være rette indkomstmodtager af honorar fra en indgået kontrakt med G om projektledelse på afhjælpning af indeklimaet i G. Efter en konkret vurdering af fremlagte oplysninger - herunder kontraktens indhold - var det rådets opfattelse, at kontrakten indeholdt de for erhvervsmæssig virksomhed centrale karakteristika, herunder reel økonomisk risiko og ansvar. Selskabet vil derfor som aftalepart være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G.
Skatterådet bekræftede, at et påtænkt udenlandsk stiftet selskab ville være rette indkomstmodtager af et vederlag.
Det forhold, at X er en førende ekspert på sit område og vanskeligt lader sig substituere medfører ikke, at selskabet ikke kan betragtes som rette indkomstmodtager, jf. TfS 1998, 485 H. SKAT har endvidere lagt vægt, at X's repræsentant har oplyst, at der findes andre undervisere på området, samt at X ofte underviser sammen med en af disse.
Herefter er det afgørende for bedømmelsen af, hvem der er rette indkomstmodtager, at der som følge af de faktiske forhold er tvivl om, hvem der reelt har erhvervet indkomsten. I tvivlstilfælde må der foretages en konkret vurdering ud fra bl.a. aftaleretlige og selskabsretlige regler om, hvem der er berettiget til og forpligtet i henhold til kontrakten om arbejdets udførelse. Andre forhold som instruktionsbeføjelse, hvem der tilrettelægger og leder arbejdet, hvem der bærer risikoen kan blandt andet også indgå i bedømmelsen.
SKATs vurdering er baseret på en samlet bedømmelse af den konkrete situation. SKAT har lagt særligt vægt på, at den aktivitet, som et påtænkt udenlandsk stiftet selskab skal overtage, hidtidigt har været udført i selvstændig og uafhængig selskabsform, og at det er selskabet selv, der tilrettelægger og leder arbejdet uden instruktion fra en evt. hvervsgiver, og at selskabet ved annoncering via internettet tilkendegiver, at det er fagkyndigt og påtager sig at udføre arbejde af en nærmere bestemt art.
Skatterådet anerkendte ikke et konsulentselskab som rette indkomstmodtager til honorarer, da arbejdsopgaverne ikke havde karakter af selvstændig erhvervsvirksomhed, men som lønmodtagervirksomhed.
A A/S var et selskab ejet 100 pct. af personen B. Selskabet drev tidligere VVS-virksomhed, men solgte alle sine aktiviteter til C A/S. Efter afståelsen af virksomheden pr. 1. juni 2005 til C A/S har B været ansat som lønmodtager hos C A/S. Dette job er sagt op, og fremover ønsker B at drive konsulentvirksomhed i selskabsform inden for bygningsrådgivning m.v.
Der var indtil videre indgået én konsulentaftale mellem A A/S og D A/S. Aftalen skulle have virkning fra 1. november 2006 og 6 måneder frem med mulighed for efterfølgende forlængelse af kontrakten.
SKAT lagde vægt på, at der kun udføres arbejde for D A/S og B er eneste ansatte i A A/S. D A/S er således eneste indtægtskilde for A A/S. Arbejdet har karakter af løbende arbejdsydelser, herunder løbende honorering på timebasis betalt månedsvis bagud og ikke efter afslutning af en bestemt opgave.
SKM2006.739.SR
Rette indkomstmodtager: Skatterådet var ikke enig i, at de arbejdsopgaver, som en "drilling supervisor" udførte på en boreplatform, kunne karakteriseres som selvstændig erhvervsvirksomhed. Funktionen kunne derfor ikke drives i selskabsform.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret besluttede sig for at underkende Inger Støjbergs krav til kriminelle på tålt ophold – de kunne have fortolket konventionen anderledes » Den Korte Avis - Klar – Skarp – Seriøs
Britta Mogensen 20. Mar 2017
Læs ogsåNår eliten promoverer indhylning af kvinder, medvirker de til en islamisering af vores landPolitibetjent fortalte pressen om en kriminel – nu er han blevet straffetHelt groteskt: Rumænsk politi kan ikke få tre efterlyste forbrydere udleveret, da Højesteret mener, at fængslerne i landet er for dårligeJustitsminister Søren Pape: Det er grotesk, at vi ikke kan sende kriminelle rumænere ud af DanmarkProblemerne med kriminelle romaer er eksploderet – politikreds udsender opsigtsvækkende advarsel til borgerneEfter den store asylstrøm til Tyskland i 2015 er antallet af kriminelle indvandrere steget dramatisk Efter at Højesteret i januar 2017 afgjorde, at der skal være tidsbegrænsning for farlige kriminelles ophold på centre samt deres meldepligt, vil Dansk Folkeparti gerne have en forklaring på lempelsen. Det er Dansk Folkeparti ikke ene om. Den del af befolkningen, der ikke ønsker at have narkoforbrydere og andre farlige kriminelle til at [...]
Efter at Højesteret i januar 2017 afgjorde, at der skal være tidsbegrænsning for farlige kriminelles ophold på centre samt deres meldepligt, vil Dansk Folkeparti gerne have en forklaring på lempelsen.
Det er Dansk Folkeparti ikke ene om.
Den del af befolkningen, der ikke ønsker at have narkoforbrydere og andre farlige kriminelle til at færdes blandt os andre, vil også gerne have en forklaring. Da loven om tålt ophold og meldepligt af et næsten enigt Folketing blev vedtaget, skete det helt afgjort ikke uden, at juristerne forinden var blevet konsulteret om Danmarks ømme tå, vores ”omdømme i udlandet”, og eventuel overtrædelse af ”Danmarks internationale forpligtelser”.
Også diverse konventioner, herunder ikke mindst Menneskerettighedskonventionen, er blevet studeret ned til mindste bogstav, for at intet skulle kunne gå galt.
Det skulle det så vise sig, at det gjorde det alligevel.
Om forbrydere står anført i Menneskerettighedskonventionen:
Artikel 5, stk. 1: Ingen må berøves friheden undtagen i følgende tilfælde og i overensstemmelse med den ved lov foreskrevne fremgangsmåde:
litra f: lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person for at hindre ham i uretmæssigt at trænge ind i landet eller af en person, mod hvem der tages skridt til udvisning eller udlevering (mine fremhævelser).
Artikel 5 er altså i klart sprog: Frihedsberøvelse af en udvistdømt. En lov – i øvrigt en meget lempelig og med stor hensyntagen til forbryderen – vedtages af Folketinget. Alligevel dømmer Højesteret i strid med såvel artiklen som den nationale lov.
Det skyldes ifølge juraprofessor Mads Bryde Andersen inkorporationsloven af 1992 (se nedenfor). Men inkorporeringen af konventionen i dansk lov ændrer vel ikke på den nævnte artikels ordlyd? Tværtimod, skulle den af Folketinget vedtagne lov om udlændinge på tålt ophold og kriminel meldepligt sagtens kunne tåle en skærpelse.
Hvad er det, vi – politikere, deres juridiske rådgivere og lægfolk – ikke forstår? Hvad er det, Højesteret ikke forstår?
Hvilken artikel i konventionen har højesteretsdommerne henholdt sig til, når de afgør, at frihedsberøvelsen af en uønsket kriminel kun må gælde for et begrænset tidsrum? Eller at forbrydere ikke må udsættes for meldepligt, hvis den forhindrer dem i at leve frit iblandt os? En tidligere højesteretsdom, hvor en narkoforbryder på tålt ophold blev sluppet ud i samfundet, vakte berettiget opsigt. Det skete på grund af ”proportionalitet” mellem afgørelsen om opholdspligt og sagens øvrige forhold. Retteligt burde Højesteret vel have set på proportionalitet mellem den udviste forbryder og borgernes sikkerhed.
Jurister om Højesterets fortolkning af Menneskerettighedskonventionen
Flere jurister har kritiseret såvel Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols som Højesterets fortolkning af Menneskerettighedskonventionen.
Camilla Winther Wagner konkluderer i sin juridiske specialeafhandling i 2009, at Højesteret følger de retningslinjer, Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anviser, og at Højesteret i visse tilfælde går videre i beskyttelsen af udlændinge mod udvisning end krævet af Domstolen. Og – konkluderer Wagner videre – ”dette skyldes formentlig Domstolens dynamiske fortolkningsstil sammenholdt med, at Højesteret ikke ønsker at blive underkendt i Strasbourg.” (min fremhævelse).
Lektor Peter Starup fra Juridisk Institut på Syddansk Universitet er gået så vidt som til at kalde en højesteretsdom for frihåndstegning (Den Korte Avis 14.8.2014). Det burde ingen domstol i en retsstat kunne slippe afsted med.
Det er i det hele taget ikke hvem som helst, der kritiserer Menneskerettighedsdomstolen og dermed også Højesterets afgørelser.
Såvel juraprofessor Gorm Toftegaard Nielsen som kollegaen Mads Bryde Andersen kritiserer Menneskerettighedsdomstolen. Andersen anfører, at Danmark ikke bør lade Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol stå over Højesteret. Men at det sker, fordi inkorporationsloven af 1992 inkorporerede konventionen i dansk lov. Af samme grund bør den sløjfes. For en lægperson ser det nærmere ud, som om det i dette tilfælde (artikel 5, stk. 1 f) ikke så meget er konventionen som Menneskerettighedsdomstolen, Højesteret har skelet til.
Morten Kjærum, leder af Dansk Center for Menneskerettigheder, er selvsagt ikke enig med ovennævnte jurister.
Ny lov Nu har Folketinget vedtaget en ny lov til ændring af udlændingeloven med teksten:
”Styrket kontrol med udlændinge på tålt ophold og kriminelle udviste, herunder indførelse af underretningspligt, skærpet straf, afsoning i fodlænke og særlig adgang til varetægtsfængsling, og ændring af klageadgang.” (Lov nr. 189 af 28.2.2017, der træder i kraft 1. marts 2017).
Så skal Højesteret og forbrydernes advokater på arbejde igen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Oversigt over domstolssystemerne
Om Juridisk Ordbog
Denne ordbog er en engelsk-dansk fagordbog, der behandler faget jura og juridisk sprog. Ordbogen giver en introduktion til engelsk ret og behandler centrale grundbegreber inden for dette fagområde. I denne forbindelse er det vigtigt at gøre sig klart, at begrebet engelsk ret dækker over de retsregler, der er gældende i landområderne England og Wales. Gældende ret, og til dels retssystemerne, i Skotland, Nordirland og USA er i større eller mindre grad forskellig fra gældende ret i England og Wales og behandles derfor ikke i denne ordbog. Da engelsk ret er under indflydelse af EU-retten, indeholder ordbogen et udvalg af grundlæggende EU-retlige begreber.
I en ordbog af dette omfang er det selvsagt umuligt at behandle alle tænkelige aspekter af engelsk ret. Derfor er der lagt vægt på at behandle de vigtigste delområder inden for engelsk ret, med særlig vægt på erhvervsretlige områder. I ordbogen behandles følgende delområder af engelsk ret:
domstolssystemet, procesretten, arveretten, erstatningsretten, immaterialretten, konkurs- og insolvensretten, kontraktretten, købsretten, "trust"-retten, ejendomsretten, formueretten, personretten, entrepriseretten, skatteretten, familieretten, mellemmandsretten, ansættelsesretten, selskabsretten og strafferetten.
Formålet med denne fagordbog kan ses som en toleddet størrelse. Det primære formål er at give brugeren mulighed for at opnå en øget forståelse af engelske juridiske tekster, fx juridiske lærebøger og dokumenter. Det sekundære formål med ordbogen er at hjælpe brugeren med at oversætte engelske juridiske tekster til dansk. Disse to formål hænger nøje sammen, da det er en forudsætning, at man har en god forståelse af engelsk ret og en engelsk juridisk tekst for at kunne præstere en tilfredsstillende oversættelse. Derfor er der til opfyldelse af disse to formål inkorporeret danske forklaringer på de engelske opslagsord samt danske oversættelser i ordbogens artikler. Endvidere indeholder de fleste artikler engelske juridiske vendinger med oversættelse til dansk. Der er i ordbogen ca. 4.400 opslagsord og et tilsvarende antal engelske vendinger.
Ved udvalg af opslagsord er der taget hensyn til ordbogens primære målgruppe, der udgøres af studerende ved handelshøjskolerne og translatører. Udvælgelsen af opslagsord er foretaget med det sigte at opfylde den primære målgruppes behov i videst mulige omfang. Dette indebærer, at selektionsgrundlaget er baseret på gængse engelske juridiske lærebøger og engelske standarddokumenter. Latinske ord er dog kun medtaget i et begrænset omfang, især hvor de forekommer i sammensætninger med engelske ord. Da ordbogen imidlertid indeholder en væsentlig del af det centrale ordforråd inden for engelsk ret, kan den også med fordel anvendes af brugere, der ønsker oplysninger om engelsk ret, men som ikke er omfattet af ordbogens primære målgruppe.
Engelsk-Dansk Juridisk Ordbog © 2011-2019 Center for Leksikografi.
Ordbogen er inddelt i to hovedafsnit: den komparative domstolsoversigt og den alfabetisk ordnede ordliste. Domstolsoversigten er inddelt i paragraffer, der hver indeholder oplysninger om en specifik del af det engelske og danske domstolssystem. Oversigten fungerer som en udvidelse af den alfabetiske ordliste, idet den indeholder væsentlige oplysninger om et større antal opslagsord. Ved hjælp af krydshenvisninger henvises der fra ordbogsartiklerne til den eller de relevante paragraffer i domstolsoversigten, se pkt. 7.2 nedenfor. Alle ord i domstolsoversigten, der også forekommer som opslagsord er fremhævet med fed skrift. Den alfabetisk ordnede ordliste er organiseret som beskrevet i det følgende.
1. Opslagsord
Opslagsordene er fremhævet med fed skrift og kan være et enkelt ord, en sammensætning bestående af to eller flere ord, eller en forkortelse. Enkelte opslagsord indeholder en parentes ( ). Hele opslagsordet inklusive parentes angiver det fulde udtryk. Parentesen angiver, at det, der står inden for parentesen hyppigt udelades.
1.1 Alfabetisering
Opslagsordene er ordnet strengt alfabetisk. Den alfabetiske opstilling følger ord for ord-princippet, således at der ved alfabetisering er taget hensyn til blanktegn (= mellemrum), idet disse alfabetiseres før bogstavet A. Det anvendte alfabetiseringsprincip kan illustreres med følgende eksempel:
Opslagsord, der skrives med bindestreg alfabetiseres som var de skrevet i ét ord. Forkortelser, der skrives med forkortelsespunktum, alfabetiseres, som var de skrevet i ét ord uden punktum.
1.2 Homografer
Homografer er ord, der staves ens, men har forskellig betydning eller tilhører forskellige ordklasser. Er der to eller flere opslagsord, der staves ens (= homografer), har de hvert et nummer, der er højtstillet og placeret efter opslagsordet. Navneord alfabetiseres før udsagnsord, således:
charge1 s
charge2 s
charge3 s
charge4 v
1.3 Grammatiske angivelser
Alle opslagsord, bortset fra forkortelser, efterfølges af en ordklasseangivelse. Denne ordklasseangivelse er en forkortelse og skrevet med kursiv. Følgende forkortelser er anvendt til angivelse af ordklasser:
s = substantiv, navneord
v = verbum, udsagnsord
adj = adjektiv, tillægsord
præp = præposition, forholdsord
Enkelte af de opslagsord, der er navneord forekommer kun som enten flertalsform eller entalsform. I disse tilfælde er ordklasseangivelsen erstattet af én af følgende forkortelser:
pl = pluralis, flertal
sg = singularis, ental
2. Betydningsforklaringer
De fleste artikler indeholder en forklaring på opslagsordets betydning. Denne forklaring følger direkte efter ordklasseangivelsen og er skrevet med almindelig skrift. Betydningsforklaringen har tre formål. For det første skal den give brugeren en forklaring på et engelsk opslagsords betydning i en juridisk sammenhæng, og derved medvirke til en bedre forståelse af engelske tekster. For det andet skal den hjælpe brugeren til at skelne mellem homografer og disses betydning. For det tredje skal betydningsforklaringen angive, at den pågældende ordbogsartikel kun behandler den anførte betydning af opslagsordet. Alle engelske ord, der forekommer i betydningsforklaringerne er skrevet med kursiv.
3. Ækvivalenter
Den danske ækvivalent, dvs. den danske oversættelse af opslagsordet, er placeret på en selvstændig linie efter betydningsforklaringen og er skrevet med halvfed skrift. Da det engelske og det danske retssystem er forskellige på mange punkter, vil nogle af ækvivalenterne have karakter af forklarende oversættelser. I andre tilfælde vil den angivne ækvivalent kun tilnærmelsesvis dække opslagsordets betydning, og dette er angivet ved, at tegnet  er placeret foran ækvivalenten.
Enkelte ækvivalenter indeholder en parentes ( ), der angiver, at det, der står inden for parentesen kan udelades efter behov.
Der angives kun én ækvivalent på ækvivalentpladsen. Findes der synonymer til den danske ækvivalent, er disse angivet længere nede i artiklen, jf. pkt. 5 nedenfor. I disse tilfælde er der foretaget et subjektivt valg af, hvilket af de danske ord der skal angives som den egentlige ækvivalent.
3.1 Grammatiske angivelser
Ordklasseangivelse efter ækvivalenten forekommer kun i de tilfælde, hvor ækvivalenten er af en anden ordklasse end opslagsordet. I enkelte tilfælde forekommer det, at den danske ækvivalent er et entalsord, mens det engelske opslagsord er et flertalsord, eller omvendt. I sådanne tilfælde angives dette efter ækvivalenten ved hjælp af følgende forkortelser skrevet med kursiv:
4. Fraseangivelser
De fleste artikler indeholder en eller flere fraseangivelser, dvs. engelske vendinger i hvilke opslagsordet indgår, samt danske oversættelser af disse vendinger. Fraseangivelserne er placeret efter ækvivalenten, og de engelske vendinger er skrevet med kursiv. I de engelske fraseangivelser er tegnet ~ anvendt til at gentage opslagsordet. Kun i de tilfælde, hvor stavemåden af opslagsordets bøjede form i fraseangivelsen er forskellig fra opslagsordets stavemåde er opslagsordets bøjede form skrevet fuldt ud. Er der mere end én engelsk frase er disse anført i alfabetisk rækkefølge fra frasens første ord, og de adskilles med semikolon. Til introduktion af disse fraseangivelser anvendes tegnet ▲, således:
action s [civilt søgsmål ved en domstol]i
▲ ~ on the case søgsmål for afledt krænkelse;
bring an ~ anlægge et søgsmål
5. Synonymangivelser
Flere artikler indeholder en synonymangivelse efter fraseangivelsen, eller direkte efter ækvivalenten hvis der ikke er nogen fraseangivelse. Synonymangivelsen indeholder synonymer til den danske ækvivalent, der er angivet ovenfor i artiklen, jf. pkt. 3 ovenfor. Er der angivet mere end ét synonym er disse anført i alfabetisk rækkefølge og adskilt med semikolon. Til introduktion af synonymangivelsen er anvendt tegnet =, således:
auctioneer2 s [person, der beskikkes til at holde en auktion]
auktionsleder = auktionarius
6. Antonymangivelser
Flere artikler indeholder en antonymangivelse, der altid er placeret efter ækvivalenten og efter en eventuel synonymangivelse og/eller fraseangivelse. Antonymangivelsen indeholder et antonym til ækvivalenten, dvs. et udtryk, der betyder det modsatte eller tilnærmelsesvis det modsatte af ækvivalenten. Disse antonymangivelser skal hjælpe brugeren til bedre at forstå relationerne mellem forskellige juridiske udtryk. Til introduktion af antonymangivelsen anvendes tegnet ≠ således:
active law s [de retsregler, der regulerer domstolenes behandling af retssager og gennemførelsen af bestående rettigheder og pligter]
procesret = processuel ret
≠ materiel ret
7. Krydshenvisninger
I ordbogens alfabetiske del findes der tre former for krydshenvisninger: krydshenvisninger til andre artikler, krydshenvisninger til domstolsoversigten, og krydshenvisningsartikler.
7.1 Krydshenvisninger til andre artikler
Krydshenvisninger til andre artikler forekommer i de tilfælde, hvor der findes relevante supplerende oplysninger i andre artikler. Til introduktion af disse krydshenvisninger anvendes tegnet → Henvises der til mere end ét opslagsord, er disse anført i alfabetisk rækkefølge og adskilt med semikolon. Disse krydshenvisninger er altid placeret sidst i artiklen, således:
accomplice s [person, der er involveret i begåelsen af en strafbar handling, enten som principal eller accessory]
medvirkende → accessory; principal5
7.2 Krydshenvisninger til domstolsoversigten
Krydshenvisninger til domstolsoversigten forekommer i to tilfælde. For det første er der artikler, der ikke indeholder betydningsforklaringer og ækvivalenter, men kun indeholder en krydshenvisning til en eller flere paragraffer i domstolsoversigten. I disse tilfælde anvendes en krydshenvisningspil → og et paragraftegn §, således:
Admiralty Court s → §4
I dette tilfælde henvises til §4 i domstolsoversigten. Denne paragraf indeholder en forklaring på opslagsordet Admiralty Court og en foreslået dansk betegnelse for den engelske domstol. Henvises der til mere end én paragraf, anføres disse i almindelig nummerrækkefølge, og de adskilles med semikolon.
For det andet er der artikler, der indeholder en krydshenvisning til domstolsoversigten i form af en supplerende krydshenvisning efter samme princip som krydshenvisninger til andre artikler, jf. pkt. 7.1 ovenfor. Er der både henvisninger til andre opslagsord og til domstolssystemet, anføres krydshenvisninger til domstolsoversigten altid sidst.
7.3 Krydshenvisningsartikler
Krydshenvisningsartikler er artikler, der kun indeholder en krydshenvisning til en anden artikel. Der forekommer to former for krydshenvisningsartikler. For det første er der krydshenvisningsartikler, hvor opslagsordene er synonymer til andre opslagsord, i hvis artikler der findes en forklaring og en ækvivalent. At der er tale om synonyme engelske udtryk, angives med tegnet =, således:
adjectival law s = adjective law
For det andet er der krydshenvisningsartikler, hvor krydshenvisningen foretages med tegnet → således:
prohibited degrees pl → void marriage
I dette eksempel henvises brugeren til opslagsordet void marriage, i hvis artikel begrebet prohibited degrees forklares.
8. Artikler til forkortelser
I artikler til forkortelser angives forkortelsens betydning. Forkortelsernes fulde betydning er placeret direkte efter tegnet = og er skrevet med kursiv. Derefter henvises der med tegnet → til den artikel eller paragraf i hvilken forklaringen på og ækvivalenten til forkortelsen findes, således:
A‑G [= Attorney‑General]
→ Attorney‑General
Anvendte tegn og forkortelser
Følgende tegn og forkortelser anvendes i ordbogen. Nedenfor angives tegnenes og forkortelsernes betydning, og der henvises til brugervejledningens punkter i de tilfælde tegnene og forkortelserne er forklaret her.
adj adjektiv, tillægsord, pkt. 1.3
dvs det vil sige
fx for eksempel
o.lign. og lignende
pl pluralis, flertal, pkt. 1.3, pkt. 3.1
præp præposition, forholdsord, pkt. 1.3
s substantiv, navneord, pkt. 1.3
sg singularis, ental, pkt. 1.3, pkt. 3.1
v verbum, udsagnsord, pkt. 1.3
&assym; svarer til/kan gengives, pkt. 3
~ gentager opslagsordet, pkt. 4
▲ fraseangivelse, pkt. 4
= synonymangivelse, pkt. 5, pkt. 7.3, pkt. 8
≠ antonymangivelse, pkt. 6
→ krydshenvisning, pkt. 7.1, pkt. 7.2, pkt. 7.3, pkt. 8
I det følgende gives en kort komparativ fremstilling af domstolssystemet i England og Wales på den ene side (§§1‑21) og domstolssystemet i Danmark på den anden side (§§22‑29). Fremstillingen koncentrerer sig primært om de ordinære domstole med henblik på at vise forskellen på de to domsstolssystemer. Oversigten skal ses som en udbygning af ordbogens alfabetiske del, idet flere af opslagsordene forklares i denne oversigt, og disse er fremhævet med fed skrift.
Det engelske domstolssystem
Civile domstole i England og Wales
§1 House of Lords
Dette var indtil 2009 den øverste civilretlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, var House of Lords også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Retspræsidenten var the Lord Chancellor, og de menige højesteretsdommere kaldtes Lords of Appeal in Ordinary. Kun sager, der var afgørende for det engelske retssystem, kom for House of Lords. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se § 2.
§2 The Supreme Court
Siden 2009 er dette den øverste domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, er The Supreme Court også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Højesteretspræsidenten er Lord Chief Justice, og en menig højesteretsdommer betegnes Justice of The Supreme Court. Appelsagerne behandles normalt af 3 eller 5 dommere, og kun sager, der er af afgørende betydning for det engelske retssystem, kommer for The Supreme Court.
§3 Court of Appeal, Civil Division
Den civilretlige appeldomstol er den næsthøjeste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Civil Division har kun kompetence til at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, der er appelleret fra High Court og county court. Retspræsidenten er the Master of the Rolls, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Appelsagerne behandles normalt af 2 eller 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til The Supreme Court, såfremt der opnås tilladelse hertil af enten Court of Appeal eller The Supreme Court.
§4 High Court (of Justice)
Denne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §23. High Court kan både fungere som domstol i første instans vedrørende civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Som domstol i første instans består High Court af tre afdelinger.
§5 Queen's Bench Division
Denne afdeling af High Court behandler især sager om erstatning i og uden for kontraktforhold, men også alle de sager, der ikke specifikt er henlagt til én af de øvrige to afdelinger. Retspræsidenten er the President of the Queen’s Bench Division (tidligere the Lord Chief Justice), og en menig dommer kaldes High Court judge eller puisne judge. Queen's Bench Division har derforuden 3 underafdelinger, nemlig en handelsret, kaldet Commercial Court, en søret, kaldet Admiralty Court, og en domstol for anlægs- og byggetekniske sager, kaldet Technology and Construction Court.
§6 Family Division
Den familieretlige afdeling af High Court behandler som navnet antyder sager af familieretlig karakter, som fx skilsmissesager, adoptionssager og værgemålssager. Retspræsidenten er the President, og en menig dommer kaldes også her High Court judge eller puisne judge.
§7 Chancery Division
Denne afdeling af High Court behandler de sager, der tidligere blev behandlet af Court of Chancery, dvs. sager vedrørende fx dødsboskifte, båndlæggelser, pantsætning og konkurs. Retspræsident er the Chancellor (tidligere Lord Chancellor, som blev bistået af the Vice Chancellor), og også her kaldes en menig dommer High Court judge eller puisne judge. Derforuden har Chancery Division 2 underafdelinger, nemlig en patentretlig domstol, kaldet Patents Court, og en selskabsretlig domstol, kaldet Companies Court.
§8 Sagernes behandling
Når High Court er førsteinstansdomstol behandles sagerne af en enkelt dommer, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division. I sager vedrørende fortolkning af love og bekendtgørelser er der direkte appeladgang til The Supreme Court, den såkaldte leapfrog procedure, hvor man overspringer Court of Appeal.
§9 Divisional Courts (of the High Court)
Som appeldomstol består High Court af tre appelafdelinger, kaldet Divisional Courts. Disse appelafdelinger er opdelt efter samme princip som nævnt ovenfor, nemlig en divisional court of henholdsvis Queen's Bench Division, Family Division og Chancery Division, og hører appelsager fra county court og magistrates' court. Hver Divisional Court behandler samme typer sager som de egentlige Divisions, fx behandler Divisional Court of the Family Division familieretlige appelsager. Som den eneste afdeling af High Court kan Queen's Bench Division i egenskab af Divisional Court behandle strafferetlige sager, appelleret fra crown courts og magistrates' courts, se §17.
§10 Sagernes behandling
Når appelsager behandles i en Divisional Court pådømmes de af 2 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division, hvis der er tale om civilretlige sager, og til The Supreme Court, hvis der er tale om straffesager.
§11 County Court
Dette er en underret i det engelske domstolssystem og svarer således til en dansk byret, se §25. En county court behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved High Court. Værdigrænserne fastsættes ved lov eller bekendtgørelse. Typiske sager ved county court er sager om erstatning i og uden for kontraktforhold. En county court ledes af en underretsdommer, eller retskredsdommer, kaldet circuit judge. Der kan være flere circuit judges ved en county court, og disse assisteres af en slags vicedommer, eller dommerfuldmægtig, kaldet district judge eller assistant district judge, samt en eller flere deltidsansatte dommere, kaldet recorders. District judges pådømmer mindre sager samt forestår den administrative ledelse af en county court. Sager ved en county court behandles af en enkelt dommer, og afgørelserne kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division.
§12 Small Claims Court
Dette var en underafdeling af county court, der behandlede civile søgsmål af meget begrænset værdi. Behandlingen af disse småsager var uformel, hurtig og skete ved en forligsmægling kaldet arbitration. Sagerne behandledes næsten udelukkende af en enkelt district judge, og afgørelserne kunne appelleres til en circuit judge ved den pågældende county court. Nu behandles småsager ved county court, se §11.
§13 Magistrates' Court
Dette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §25. Magistrates' courts har en begrænset kompetence i civile søgsmål angående familieretlige forhold. Derforuden besidder de en administrativ kompetence ved tildeling af nærings og udskænkningsbevillinger. Ved magistrates' courts findes to typer af dommere. Den ene type af underretsdommere er fredsdommerne, kaldet lay magistrates, lay judges eller justices of the peace. Disse er ulønnede lægdommere, som kun får dækket eventuelle udgifter ved udførelse af dommerhvervet. Den anden type underretsdommere er de professionelle underretsdommere, kaldet district judges (magistrates’ court) eller deputy district judges (tidligere kaldet stipendiary magistrates). Disse er lønnede juridiske dommere. Sager ved en magistrates' court behandles enten af en enkelt stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, og afgørelserne kan appelleres til Divisional Court of the Family Division.
Strafferetlige domstole i England og Wales
§14 House of Lords
Dette var indtil 2009 den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales var House of Lords også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling var som beskrevet i §1. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se §15.
§15 The Supreme Court
Dette er den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales er The Supreme Court også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §2.
§16 Court of Appeal, Criminal Division
Den strafferetlige appeldomstol er den næstøverste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Criminal Division har kun kompetence til at behandle strafferetlige sager fra England og Wales appelleret fra crown courts. Retspræsidenten er the Lord Chief Justice, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Sagsbehandlingen og appelmulighederne er som beskrevet i §3.
§17 Divisional Court of Queen's Bench Division
Denne appelafdeling af High Court har kompetence til at behandle retsspørgsmål i straffesager appelleret fra crown court, youth court eller magistrates' courts. Afdelingens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §§5 og 10.
§18 Crown Court
Denne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §27. Crown court kan både fungere som domstol i første instans og som appeldomstol. Som førsteinstansdomstol behandler crown court de mere alvorlige straffesager, hvor der rejses tiltale med anklageskrift, fx manddrab, voldtægt og barnemord. Disse sager behandles ved et nævningeting, der normalt består af 12 nævninger, og selve retssagen ledes af en dommer, som enten er en puisne judge fra Queen's Bench Division, en circuit judge, eller en deltidsansat dommer kaldet recorder eller assistant recorder. Hvilken type dommer, der er retsformand, afhænger af sagens art, idet puisne judges normalt er retsformænd i de alvorligste straffesager, medens circuit judges og recorders er retsformænd i de mindre alvorlige straffesager. I enkelte tilfælde deltager også lay magistrates ved sagens behandling. Som appeldomstol behandler crown court straffesager appelleret fra youth courts og magistrates' courts. Disse behandles af en enkelt juridisk dommer uden medvirken af nævninger, men ofte bistået af 2 lay magistrates. Crown court-afgørelser angående retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division, medens realitetsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til Court of Appeal, Criminal Division.
§19 Magistrates' Court
Dette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §29. Magistrates' courts har kompetence til at behandle alle mindre alvorlige straffesager som førsteinstansdomstol, fx ordinær vold og færdselsforseelser. Endvidere har magistrates' courts kompetence til at virke som forundersøgelsesdomstol i de alvorlige straffesager, der senere overgives til behandling ved nævningeting i crown court; dette kaldes committal proceedings. Alle straffesager begynder i en magistrates' court uanset om de færdigbehandles her eller overgives til crown court. Sagerne behandles uden medvirken af nævninger af enten en stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, også kaldet lay judges eller justices of the peace, se §13. Afgørelser angående skyldsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til crown court, medens retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division ved en proces, der kaldes case stated.
§20 Youth Courts
Disse ungdomsdomstole er selvstændige domstole, der dog oftest henregnes under en magistrates' court. Youth courts har enekompetence til at dømme i straffesager, hvor den tiltalte er under 18 år, bortset fra sager om manddrab, som overgives til crown court. Sagerne behandles i lukkede retsmøder, og der deltager tre særligt kvalificerede lay magistrates, se §13.
§21 Judicial Committee of the Privy Council
Denne domstol, der kan opfattes som lidt af en anakronisme, fungerer som en slags højesteret for commonwealth sager både civilretlige og strafferetlige der appelleres fra de kolonier og commonwealth lande, som stadig anerkender domstolen som øverste retsinstans. Domstolen fungerer endvidere som øverste appelinstans i England og Wales for kirkeretlige sager og enkelte sager, der behandles ved særlige domstole og nævn. Retspræsidenten er the Lord President of the Council, og de menige dommer kaldes Privy Councillors, men disse er i praksis ofte identiske med dommerne i de overordnede domstole. Sagerne pådømmes af 5 dommere, og da afgørelserne vedrører retten i andre lande end England og Wales, har de ikke direkte indflydelse på engelsk ret.
Civile domstole i Danmark
§22 Højesteret
Dette er den øverste domstol i det danske domstolssystem, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §2. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Retspræsidenten kaldes Højesteretspræsident, og de menige dommere kaldes højesteretsdommere. Appelsagerne behandles i én af Højesterets 2 afdelinger af normalt 5 eller 7 dommere. Kun meget principielle sager behandles af Højesteret som tredjeinstans, og da kun efter tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.
§23 Landsretten
Der er 2 landsretter, og disse befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til High Court, se §4. Østre Landsret dækker København og øerne, medens Vestre Landsret dækker Jylland. Landsretten kan både fungere som domstol i første instans angående civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Retspræsidenten kaldes Landsretspræsident, og de menige dommere kaldes landsdommere. Sagerne behandles normalt af 3 dommere, og afgørelserne i førsteinstanssager kan appelleres til Højesteret. Afgørelser i appelsager kan kun appelleres til Højesteret med tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.
§24 Sø- og Handelsretten
Denne domstol er et alternativ til landsretterne og byretterne for området i og omkring København. Den har kompetence til at behandle sager af større værdi, hvor en særlig erhvervsmæssig eller maritim sagkundskab er påkrævet, samt konkurs og insolvenssager. Domstolen består af en præsident, en eller flere vicepræsidenter, en juridisk dommer og et antal sagkyndige retsmedlemmer. Sagerne behandles normalt af en juridisk dommer, der bistås af 2 eller flere sagkyndige retsmedlemmer. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret.
§25 Byretten
Dette er en underret i det danske domstolssystem, og svarer således til county court og tildels magistrates' court, se §§11 og 13. En byret behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig især om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved en af landsretterne. Byretterne ledes af en præsident, og de menige dommere, der tidligere kaldtes byretsdommere, betegnes nu kun dommere. Når byretten behandler skiftesager, fx dødsboskifte og skilsmissesager, betegnes den skifteretten. Når byretten behandler fogedsager, fx udlæg og udpantning, betegnes den fogedretten. I disse tilfælde betegnes dommeren henholdsvis skifteretsdommer og foged. Sager ved en byret behandles af en enkelt dommer, der i handelssager kan være bistået af 2 sagkyndige dommere. Dommerfuldmægtige er bemyndigede til at udføre bl.a. foged og skiftesager. Afgørelserne kan appelleres til Landsretten.
Strafferetlige domstole i Danmark
§26 Højesteret
Dette er den øverste strafferetlige domstol i Danmark, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §15. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §22.
§27 Landsretten
Denne domstol befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til crown court, se §18. Landsretten behandler kun straffesager som appelinstans. Som appelinstans behandler Landsretten straffesager appelleret fra byretten. Disse sager behandles af 3 juridiske dommere og 3 domsmænd, hvis der har medvirket domsmænd i byretten, af 3 juridiske dommere bistået af 9 nævninger, hvis sagen vedrører bevisspørgsmålet for tiltaltes skyld i en nævningesag fra byretten, eller af 3 juridiske dommere bistået af 3 domsmænd i andre nævningesager appelleret fra byretten. Afgørelserne kan kun appelleres til Højesteret hvis Procesbevillingsnævnet giver en tredjeinstansbevilling. Der findes en Østre og en Vestre Landsret, og de er organiseret som beskrevet i §23.
§28 Sø- og Handelsretten
Denne domstol har kompetence til at behandle straffesager som førsteinstansdomstol, hvor fagkundskab til søforhold skønnes at være af betydning. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §24.
§29 Byretten
Dette er en underret i det danske domstolssystem og svarer således til magistrates' court, se §19. Byretten har kompetence til at behandle straffesager som førsteinstansdomstol. Sager, der medfører større straf end bøde, behandles normalt af en juridisk dommer bistået af 3 domsmænd (domsmandssager), eller af 3 juridiske dommere og 6 nævninger (nævningesager). Afgørelserne kan appelleres til Landsretten. Domstolens organisation er som beskrevet i §25.

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdom: Pligt til forlænget uddannelsesaftale ved barselsorlov - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har fastslået, at en elev havde ret til at få forlænget sin uddannelsesaftale, som udløb under hendes barselsorlov.
Elevplads tilbød ikke forlængelse af uddannelsesaftale
En gartnerelev blev under sit uddannelsesforløb gravid og kunne derfor ikke færdiggøre uddannelsesforløbet før påbegyndelse af graviditets- og barselsorlov. Eleven blev derudover sygemeldt på grund af graviditet som følge af arbejdets fysiske karakter. Uddannelsesaftalen udløb under elevens barselsorlov, og ansættelsesforholdet hos praktikpladsen ophørte. Arbejdsgiveren tilbød ikke eleven en forlængelse af uddannelsesaftalen, og eleven færdiggjorde derfor ikke sin uddannelse.
Eleven gjorde under retssagen gældende, at arbejdsgiveren efter erhvervsuddannelseslovens § 58 havde haft pligt til at forlænge elevens uddannelsesaftale, som udløb under hendes barselsorlov. Hun krævede derfor godtgørelse for overtrædelse af erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven.
Landsretten: Elev havde ikke ønsket forlængelse
Sagen blev i første omgang indbragt for Tvistighedsnævnet, som afgør tvister mellem en elev og praktikpladsen. Nævnet fandt, at var ikke var sket forskelsbehandling i strid med ligebehandlingsloven, og at erhvervsuddannelsesloven var overholdt, fordi en manglende forlængelse ikke kunne sidestilles med en afskedigelse.
Eleven indbragte derefter sagen for Østre Landsret, der fandt det afgørende, om eleven overhovedet havde fremsat ønske om forlængelse af uddannelsesaftalen over for arbejdsgiveren.
Landsretten fandt på baggrund af bevisførelsen i sagen, at eleven ikke havde fremsat skriftligt ønske om forlængelse af uddannelsesaftalen over for arbejdsgiveren, og allerede af den grund havde arbejdsgiveren ikke handlet i strid med ligebehandlingsloven eller erhvervsuddannelsesloven. Landsretten frifandt derfor arbejdsgiveren.
Højesteret: Pligt til at afklare behov for forlængelse
Højesteret bemærkede, at erhvervsuddannelseslovens § 58 giver en elev og en arbejdsgiver mulighed for at indgå aftale om forlængelse af uddannelsesaftalen, hvis eleven har orlov i forbindelse med graviditet eller barsel.
På baggrund af forarbejderne til bestemmelsen udtalte Højesteret, at en elev, der bliver gravid og som påbegynder barselsorlov inden uddannelsesaftalens udløb, kan kræve, at aftalen forlænges i nødvendigt omfang. I modsat fald vil eleven få ringere mulighed for at gennemføre uddannelsen end elever, der ikke er gravide. Dette vil være i strid med ligebehandlingsloven.
Højesteret udtalte desuden, at arbejdsgiveren og eleven skal forsøge at opnå enighed om en forlængelse af uddannelsesaftalen. Initiativet hertil vil naturligt komme fra eleven selv, men arbejdsgiveren har i kraft af sin pligt til oplæring også en forpligtelse til at søge afklaret, om der er behov for forlængelse af uddannelsesaftalen.
I forhold til den konkrete sag fandt Højesteret, at eleven havde krav på at få forlænget sin uddannelsesaftale grundet barselsorlov. Det var efter bevisførelsen ikke godtgjort, at eleven havde tilkendegivet, at hun ikke ønskede forlængelse.
Højesteret fandt, at arbejdsgiveren havde handlet i strid med erhvervsuddannelseslovens § 58. Arbejdsgiverens tilkendegivelser i breve til eleven om, at hun skulle tilbagelevere firmaets ejendele, måtte derudover sidestilles med en afskedigelse af eleven, og der var derfor også sket overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9.
Rets-usikkerhed førte til mindre godtgørelse
Spørgsmålet om elevens ret til forlængelse af uddannelsesaftalen som følge af fravær grundet graviditet var et spørgsmål forbundet med betydelig rets-usikkerhed. Derfor fraveg Højesteret sædvanlig praksis for udmåling af godtgørelse i sager om krænkelse af ligebehandlingsloven og udmålte godtgørelsen til 40.000 kr. svarende til ca. 2 måneders løn.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, da en sådan godtgørelse i væsentlig grad ville kompensere for de samme forhold, som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven.
Dommen fastslår, at en arbejdsgiver i kraft af sin forpligtelse til oplæring af eleven også har en særlig forpligtelse til at afklare, om eleven ønsker en forlængelse af uddannelsesaftalen grundet graviditet.
Det er derfor vigtigt, at man som arbejdsgiver af egen drift sørger for at afklare, om en elev ønsker en forlængelse af uddannelsesaftalen i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 58.
Endelig viser dommen, at der i sager, hvor der både er sket overtrædelse af erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven, ikke kan opnås godtgørelse efter begge regelsæt, hvis godtgørelsen kompenserer for de samme forhold.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Udvisning og betinget udvisning for narkotikakriminalitet
Udvisning og betinget udvisning for narkotikakriminalitet
Sag 167/2011
Dom afsagt den 12. oktober 2011.
T1, T2 og T3
Højesteret har afsagt dom i en sag om udvisning af tre udenlandske statsborgere, T1, T2 og T3, der alle var dømt for grov narkotikakriminalitet efter straffelovens § 191.
Efter udlændingelovens § 22, nr. 4, skal overtrædelse af § 191 medføre udvisning, medmindre de i § 26, stk. 1, nævnte hensyn taler afgørende herimod, jf. § 26, stk. 2. Der er endvidere mulighed for betinget udvisning, jf. udlændingelovens § 24 b. Afgørende for spørgsmålet om udvisning er en proportionalitetsafvejning, der skal ske med respekt af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 om retten til respekt for privatliv og familieliv.
T1, en 20-årig armensk statsborger, var i landsretten idømt fængsel i 4 år og 6 måneder og var udvist betinget med en prøvetid på 2 år. T2, en 21-årig bosnisk statsborger, var idømt fængsel i 3 år og 6 måneder og var frifundet for anklagemyndighedens påstand om udvisning. T3, en 41-årig statsløs palæstinenser født i Libanon, var idømt 6 års fængsel samt betinget udvisning.
Højesteret fandt ikke grundlag for udvisning af T1, der var kommet til Danmark som 8-årig i 1999, som har familie her i landet, og som har gået i skole her, men som har en begrænset tilknytning til Armenien. Højesteret fandt dog under hensyn til kriminalitetens alvor, at T1 burde advares ved en betinget udvisning mod at begå ny kriminalitet, og tiltrådte landsrettens bestemmelse om betinget udvisning med en prøvetid på 2 år, jf. udlændingelovens § 24 b.
Højesteret fandt heller ikke grundlag for udvisning af T2, der var kommet til Danmark som 3-årig i 1993. Han har – ligesom T1 – familie her i landet, har gået i skole her og har en begrænset tilknytning til Bosnien. Højesteret fandt dog under hensyn til kriminalitetens alvor, at T2 burde advares ved en betinget udvisning mod at begå ny kriminalitet, og bestemte derfor, at T2 skal udvises betinget med en prøvetid på 2 år, jf. udlændingelovens § 24 b.
T3 var indrejst i Danmark som 23-årig i 1993. Han er gift med en dansk statsborger, der stammer fra Libanon, og som er indrejst i Danmark som barn, og de har otte børn, der ligeledes er danske statsborgere. Flertallet af dommere i Højesteret udtalte, at T3 har haft en central og ledende rolle i udøvelsen af vedvarende, organiseret og grov narkotikakriminalitet. Flertallet fandt derfor, at T3 uanset hensynet til hans ægtefælle og børn her i landet skal udvises af Danmark for bestandig, jf. udlændingelovens § 32, stk. 2, nr. 5. Dissens af en dommer for betinget udvisning af T3.


text:
EU-Domstolen: Private virksomheder skal også betale fratrædelses- godtgørelse - DI
DU ER HER: DI.DK > VI RÅDGIVER DIG > DIT PERSONALE > PERSONALEJURA > NYHEDER OM PERSONALEJURA > NYHEDER OM OPSIGELSE > EU-DOMSTOLEN: PRIVATE VIRKSOMHEDER SKAL OGSÅ BETALE FRATRÆDELSES- GODTGØRELSE
EU-Domstolen: Højesteret skal ændre praksis
EU-Domstolen er kommet med sin afgørelse i den såkaldte Ajos-sag, der handler om funktionærers ret til fratrædelsesgodtgørelse.
EU-Domstolen mener, at private virksomheder skal efterbetale fratrædelsesgodtgørelse til medarbejdere efter funktionærlovens § 2a, selvom de efter fast dansk højesteretspraksis ikke var forpligtet til dette, når medarbejdere havde mulighed for at få udbetalt en arbejdsgiverbetalt pension. Uanset om medarbejderen fik udbetalt pensionen eller valgte at fortsætte med at arbejde.
I afgørelsen slår EU-Domstolen fast, at Højesterets praksis strider imod EU’s beskæftigelsesdirektiv og det EU-retlige princip om forbud imod forskelsbehandling. Derfor bør Højesteret, ifølge EU-Domstolen, ændre praksis.
EU-Domstolen udtaler desuden, at hvis en sådan praksisændring ikke er mulig, bør Højesteret undlade at anvende bestemmelsen i funktionærlovens § 2a, stk. 3, så virksomheder skal betale fratrædelsesgodtgørelse, selvom den fratrådte medarbejder kan oppebære pension.
Sagen er nu tilbage i Højesteret, som skal afgøre sagen endeligt.
EU: Praksisændring strider ikke imod retssikkerhed
Sagen blev første gang behandlet i Højesteret i juni 2014, men Højesteret besluttede i september 2014 at spørge EU-Domstolen til råds.
De ville have EU-Domstolens vurdering af, om et EU-retligt princip imod forskelsbehandling kan anvendes direkte i forhold til private, herunder virksomheder, selvom det ville betyde, at private virksomheder skal betale en fratrædelsesgodtgørelse, som de ellers ikke ville være forpligtet til at betale efter dansk lovgivning.
I den såkaldte Ole Andersen-sag fra 2010 blev det slået fast, at en offentlig myndighed udøvede aldersdiskrimination, hvis myndigheden ikke betalte fratrædelsesgodtgørelse til de medarbejdere, der kunne få udbetalt en pension, men som valgte at forfølge deres erhvervsmæssige karriere. Offentlige myndigheder bindes nemlig direkte af EU’s beskæftigelsesdirektiv, der indeholder et forbud imod aldersdiskrimination.
Beskæftigelsesdirektivet binder som udgangspunkt ikke private virksomheder. EU-Domstolens afgørelse i Ajos-sagen hviler derfor hovedsageligt på det EU-retlige princip om forbud imod forskelsbehandling. EU-Domstolen fastslår desuden, at anvendelsen af det EU-retlige princip mod forskelsbehandling i forhold til private ikke strider mod det EU-retlige retssikkerhedsprincip.
EU-Domstolens afgørelse er vidtgående og betyder som udgangspunkt, at et EU-princip imod forskelsbehandling på grund af alder kan tilsidesætte en klar dansk lovregel.
EU-Domstolens afgørelse medfører derfor retlige komplikationer i forholdet mellem EU-ret og national ret og udfordrer retssikkerhedsprincipper.
Det er nu op til Højesteret at afgøre, om de vil følge EU-Domstolen. Det må forventes, at Højesteret i sin afgørelse inddrager danske retsprincipper og retstradition.
Lovforslag om den ny integrationsgrunduddannelse (IGU)
Tidligere højesteretspraksis
Højesteret har i en række domme slået fast, at funktionærlovens § 2a, stk. 3, skal forstås sådan, at arbejdsgiveren ikke skal betale fratrædelsesgodtgørelse, hvis medarbejderen kan få udbetalt en alderspension ved sin fratræden. Det er ikke nødvendigt, at medarbejderen faktisk får udbetalt alderspensionen, men nok, at medarbejderen har ret til alderspension.
En alderspension er en arbejdsgiverbetalt pension, der kommer til udbetaling, når man når en bestemt alder. Typisk 60 eller 65 år.
EU-Domstolen: Fortolkning af § 2a, stk. 3 i strid med EU-retten
EU-Domstolen nåede i 2010 i den såkaldte Ole Andersen-sag imidlertid frem til, at denne fortolkning var i strid med det beskæftigelsesdirektivet forbud mod forskelsbehandling. I hvert fald hvis medarbejderen fortsatte på arbejdsmarkedet i stedet for at få udbetalt sin alderspension.
EU-Domstolen tog dengang kun stilling til sager vedr. offentligt ansatte
Se her den tidligere og nuværende ordlyd af bestemmelsen.
Funktionærloven § 2 a lød tidligere:
Funktionærloven § 2 a er ændret til:
Ændring af funktionærlovens § 2 a (retsinformation.dk)
Funktionærlovens regler for godtgørelse underkendt (Ole Andersen-sagen 2010)
Højesteret ville ikke tage stilling til privatansattes ret til godtgørelse
PUBLICERET: 17-05-2016 OPDATERET: 11-01-2017

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret