text:
Skat.dk: Rentefradrag - tilbagebetalt lån - fond (Stiftung) i Liechtenstein - reel gældsforpligtelse - legat
01 Feb 2011 15:23
2. afdeling, 239/2008
Reel, lån, fond, renter, renteudgifter, fradrag, forfalden
Rentefradrag nægtet på grund at manglende bevis for reelt gældsforhold. "Kreditor" var en fond i Liechtenstein.
(Stadfæstelse af SKM2008.626.ØLR)
Peter Blok, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen og Oliver Talevski.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 20. juni 2008.
Appellanten, A har principalt gentaget sin påstand.
A har subsidiært påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at han er berettiget til fradrag for de i indkomstårene 1995, 1996 og 1997 tilskrevne renter af sit lån hos G1 Stiftung, henholdsvis 749.425 kr., 843.485 kr. og 949.350 kr., og at sagen hjemvises til ligningsmyndighederne til afgørelse af, i hvilke eller hvilket indkomstår fradragsretten kan udøves.
Indstævnte, Skatteministeriet, har over for A´s principale påstand påstået stadfæstelse og over for hans subsidiære påstand frifindelse.
Parterne er enige om, at den subsidiære påstand kun bliver aktuel, hvis Højesteret lægger til grund, at der blev etableret et reelt gældsforhold med pligt til at betale renter, men at A som følge af udskydelse af forfaldstidspunktet alligevel er afskåret fra rentefradrag for årene 1995-1997. Spørgsmålet i relation til den subsidiære påstand er, om fordringen på A i givet fald er ophørt på grund af personsammenfald mellem kreditor og debitor (konfusion).
A har til støtte for sin subsidiære påstand gjort gældende, at han ikke har overtaget kreditors rettigheder i låneforholdet efter BA' død, hvorfor låneforholdet ikke er ophørt ved konfusion.
G1 Stiftung var kreditor for lånet, og det forhold, at han var indsat som residualarving i BA´s testamente, har ingen retsvirkning i relation til de for G1 Stiftung gældende regler. En testator kan naturligvis begunstige en person ved testamente, uden at dette medfører, at vedkommende bliver begunstiget i en fond oprettet af den pågældende testator. Skal vedkommende begunstiges også i fonden, kræves egnede fondsretlige skridt, som da også er taget ved oprettelse af den nye fundats af 23. april 1998, som er det eneste grundlag for, at han kan begunstiges af fonden. A er såkaldt skønsbegunstiget i G1 Stiftung i kraft af og alene i kraft af den nye fundats. Testamentet er i så henseende uden betydning. Hertil kommer, at arvingsindsættelsen var uden betydning, da boet var insolvent. Skattemyndighederne har da heller ikke afkrævet ham boafgift i anledning af den hævdede overgang af fondsformuen fra BA til ham.
Selv om man måtte anse DD og BA som de reelle ejere af aktiverne i G1 Stiftung, herunder fordringen mod A, og selvom man anså fordringen for ophørt ved BA´s død eller som resultat af bobehandlingen, ville dette ikke føre til, at de før dødsfaldet påløbne renter, herunder de i nærværende sag omhandlede, ikke kunne fradrages. Der ville være tale om, at A havde arvet tilgodehavendet i BA´s (og eventuelt tillige DDs) bo. Det er ganske almindeligt forekommende, at der i et dødsbos aktiver indgår tilgodehavender ifølge lån til arvinger, og sådanne tilgodehavender arves af debitor. Det er ganske utvivlsomt, at der i denne situation er sædvanlig fradragsret for renter frem til udlægstidspunktet, hvor gæld og renter udlignes ved modregning i arv, og på den anden side kræves boafgift af arven, som også omfatter de påløbne renter.
Skatteministeriet har til støtte for sin påstand om frifindelse over for den subsidiære påstand anført, at A inden det aftalte indfrielsestidspunkt den 1 juni 1998 fik yderligere henstand i henhold til vilkårene i gældsbrevet af 28. maj 1998. således at forfaldstidspunktet - og betalingen - blev udskudt yderligere. Først i 1999 begyndte A at betale, og i 2005 foretog han indfrielse. Såvel den 28. maj 1998 som på det senere betalingstidspunkt var gælden i realiteten ophørt ved konfusion. Långiverne (DD og BA) var således afgået ved døden, og A var trådt i deres sted som kreditor. Han var universalarving og havde også overtaget deres rettigheder i forhold til fonden - i øvrigt helt uden om dødsboerne. Det kan ikke udløse et rentefradrag at betale (til sig selv), efter at gælden er ophørt ved konfusion.
Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR)
Af landsrettens begrundelse i sagen om G1 Stiftungs skattesubjektivitet fremgår bl.a. følgende:
Landsretten må lægge til grund, at BA i årene 1991 - 1996 og DD i årene 1992 - 1996 reelt udøvede en ejers råden over fondskapitalen.
Landsretten har herved blandt andet lagt vægt på fondens vedtægter, som åbner mulighed for, at stifterne bevarer rådigheden over fondens formue, og at formuen ved fondens eventuelle opløsning kan føres tilbage til stifterne, sammenholdt med udtalelsen fra advokat VM af 26. april 2000, hvoraf det fremgår, at der ikke efter liechtensteinsk ret gælder et krav om effektiv udskillelse. Hertil kommer, at blandt andet kredsen af fondsbegunstigede i medfør af vedtægternes § 15 kan fastlægges i tillægsvedtægter. Den 25. september 1997 har DD på et møde med Skattevæsenet forklaret, at de i henhold til tillægsvedtægten selv kunne træffe beslutninger om at disponere, og at de selv kunne trække på midlerne. Sagsøgerne har ikke, på trods af skattemyndighedernes opfordringer, fremlagt disse tillægsvedtægter. Af DDs og BA´s skrivelse af 21. september 1997 til G1 Stiftung fremgår det imidlertid, at BA´s nevø, A, er indsat som "andenbegunstiget" i en tillægsvedtægt.
Landsretten har endvidere lagt vægt på DDs detaljerede forklaringer til Skattevæsenet ved de møder, som blev afholdt i andet halvår af 1997, samt på den hermed forbundne brevveksling. DD har blandt andet forklaret, at fuldmagterne gav ham og BA ret til at disponere over fondens konti, købe og sælge værdipapirer, uddele legater og træffe beslutning om lån, at de ikke selv har modtaget beløb fra fonden, da det ikke har været nødvendigt som følge af deres egne, gode indkomst- og formueforhold, at fondsbestyrelsens funktion alene har været at kontrollere, at regnskabet er til stede og udføre et overordnet opsyn med at vedtægterne overholdes, at alle beslutninger om tildeling af lån og legater er truffet af BA og DD, at LL, BA og DD lige siden fondens oprettelse har været berettiget til at give instruktioner til forvaltningsfirmaet Treuhand om forvaltningen af fondens midler, og at DD overfor skattevæsenet har forklaret, at fonden i Liechtenstein ikke har været orienteret om, hvorledes de 8 mio. kr., som blev overført til Danmark i foråret 1993, blev disponeret. Der foreligger således ikke regnskabsmæssige registreringer i fonden herom, og fondens regnskaber er da heller ikke, på trods af flere opfordringer, blevet fremlagt for skattemyndighederne.
Landsretten har endvidere lagt vægt på, at DD og BA ved brev af 23. april 1993 kunne instruere G1 Stiftung om at sælge omfattende aktiver, hvilket resulterede i en overførsel af ca. 8 mio. kr. til Danmark kort efter denne instruktion.
Endelig er der lagt vægt på den af DD og BA udarbejdede, udaterede erklæring om G1 Stiftung. Heraf fremgår det blandt andet, at fondens midler fortsat skulle være til rådighed for stifterne som en økonomisk sikkerhed.
Landsretten finder det herefter godtgjort, at der ikke er sket en effektiv og uigenkaldelig udskillelse af fondskapitalen fra stifternes formue. Der er således ikke grundlag for at statuere, at G1 Stiftung har haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991 - 1996.
G1 Stiftungs vedtægter
Af en erklæring af 1. juni 2001 afgivet af Profile Management Trust reg. på vegne af G1 Stiftung fremgår, at advokat SS var protektor for G1 Stiftung.
Ved kendelse af 24. juli 2009 (SKM2009.489.HR) pålagde Højesteret advokat SS at afgive forklaring til brug for sagen om forhold, der var kommet til hans kundskab ved udøvelsen af hans virksomhed som advokat for DD og BA og som protektor i og advokat for G1 Stiftung, samt at give sagens parter en fuldstændig udskrift af G1 Stiftungs vedtægter (Statuten) af 21. april 1998.
Advokat SS har herefter udleveret en fuldstændig udskrift af den engelske version af vedtægterne for G1 Stiftung, hvoraf bl.a. følgende fremgår af en uautoriseret oversættelse:
eksisterer siden 21. oktober 1983 i henhold til art. 552 ff. i den Lichtensteinske Person- og Selskabsret (PGR) en Stiftelse med selvstændig juridisk personlighed.
9.2. Indledningsvis udpeges Bestyrelsen af Stifteren i Stiftelsesdokumentet. Efter stiftelsen skal Bestyrelsen være berettiget til at udpege nye Medlemmer. I tilfælde af alle Bestyrelsens Medlemmers tilbagetræden, skal nye Bestyrelsesmedlemmer udpeges af den Fyrstlige Domstol, ...1 efter forslag fra den Juridiske Repræsentant.
9.9. Fjernelse af Bestyrelsen, af enkelte Medlemmer og Suppleanter på foranledning af Stiftelsens Begunstigede (§ 50, stk. 2 i loven om Treuhandsforetagender) skal udtrykkeligt være udelukket.
11.1. Indledningsvis skal Protektor udpeges af Stifteren. Ved udpegelsen skal Protektor udpege sin efterfølger. Fjernelse fra embedet kan til enhver tid ske ved modstående akt af den, der har foretaget udpegelsen.
Udpegelse af bestyrelsesmedlemmer
Stiftelsens opløsning
15.1. Efter skriftlig anmodning og så langt deres rettigheder angår, skal Stiftelsens bestyrelse give Begunstigede, men ikke eventualbegunstigede .... rimelige oplysninger om alle kendsgerninger og forhold og med passende mellemrum gøre beretning og aflægge regnskab og give dem adgang til indsigt for egen regning i forretningsbøger og papirer.
20.1. Denne Fundats skal fortolkes efter dens mening og formål... Derved skal i tvivlstilfælde tages udgangspunkt i den formodentlige stiftervilje, hvorved skal henses til den efterfølgende udvikling.
A´s lån hos fonden
Den 12. maj 1993 blev der afholdt et møde mellem repræsentanter for F1 Bank A/S, A og advokat IM. Det fremgår af advokat IMs referat af mødet, at man på mødet drøftede sikkerhedsstillelse over for G1 Stiftung i forbindelse med, at fonden ydede et lån på 5.000.000 kr. til A. Han havde på det tidspunkt stillet et ejerpantebrev på 4.000.000 kr. som sikkerhed over for F1 Bank, og man drøftede på mødet to forskellige modeller for A´s betaling til og sikkerhedsstillelse over for F1 Bank. Begge modeller havde til formål, at ejerpantebrevet skulle udleveres til G1 Stiftung, som herefter skulle have sikkerhed i ejerpantebrevet forud for banken. Det var dette ejerpantebrev, som den 27. maj 1993 fik en påtegning om, at meddelelser til kreditor skulle gives til G1 Stiftung. På det tidspunkt var ejerpantebrevet forhøjet til 6.000.000 kr. Ejerpantebrevet havde prioritet efter et privat lån på oprindeligt 20.000 kr. og to lån til F2 Bank (jordbrugslån) på tilsammen oprindeligt 8.000.000 kr.
Som nævnt i landsrettens dom blev der i april 1994 af A og nogle selskaber givet G1 Stiftung sekundær pant i effekter beroende i F3 Bank.
Den 13. februar 1989 fik A tinglyst et ejerpantebrev på 5.000.000 kr. i ejendommen H1. Ejerpantebrevet havde prioritet efter ovennævnte pantebrev på oprindeligt 4.000.000 kr. Ved håndpantsætningserklæring af 16. oktober 1997 fik G1 Stiftung primær håndpanteret i ejerpantebrevet til sikkerhed for skadesløs betaling af alt, som fonden måtte have eller få til gode hos A, herunder renter og omkostninger af enhver art. Den 14. april 2005 blev ejerpantebrevets rente, som indtil da havde været variabel, fastsat til 20 %.
De to ejerpantebreve, som lå til sikkerhed for G1 Stiftungs lån, er flere gange påført rykningspåtegninger vedrørende ændringer i foranstående hæftelser som følge af omprioriteringer. Der er i den forbindelse fremlagt breve af 19. januar 2000, 3. juni 2003 og 12. december 2003 fra A til G1 Stiftung, hvor han anmodede fonden om at afgive rykningspåtegninger.
I et brev fra november 2000 til G1 Stiftung meddelte A, at han ønskede at refinansiere sit lån og i den forbindelse indfri det aktuelle lån fra fonden.
Ved brev af 2l. februar 2003 anmodede G1 Stiftung A om ved underskrift bekræftet af en notar eller advokat at tiltræde, at lånet den 31. december 2002 var på i alt 9.776.345,18 kr., hvilket A gjorde den 12. marts 2003.
Den 28. januar 2000 og den 24. april 2003 vurderede en ejendomskonsulent, at H1 ville kunne sælges til en kontantpris af 33.000.000 kr.
Der er fremlagt yderligere korrespondance vedrørende A´s indfrielse af lånet, hvoraf bl.a. fremgår, at han den 13. januar 2005 meddelte fonden, at han kunne betale 9.400.000 kr., og spurgte, om fonden kunne eftergive renter således, at betalingen i givet fald kunne ske til fuld og endelig indfrielse.
Endelig er der fremlagt 18 breve fra perioden 24. maj 1993 til 18. januar 1998, hvor A for de respektive perioder anmoder om, at renterne tillægges den samlede gæld på lånet.
Skattesagerne
I et brev af 15. juli 1999 gjorde advokat SS på vegne af A indsigelse imod den af kommunen fremsendte agterskrivelse af 13. juni 1999 om bl.a. rentefradragene for indkomstårene 1996 og 1997. Det fremgår af advokat SSs brev, at han den 31. maj 1999 havde påklaget kommunens ændrede skatteansættelse for 1995.
Ved brev af 14. oktober 1999 ændrede kommunen A´s skatteansættelser for indkomstårene 1996 og 1997, idet kommunen bl.a. ikke godkendte fradrag for forrentning af lån hos G1 Stiftung.
Skatteankenævnet udarbejdede den 6. marts 2000 en sagsfremstilling vedrørende A´s klage over kommunens ændringer i skatteansættelserne for 1996 og 1997. Under afsnittet "Nævnets vurdering" anføres bl.a., at nævnet på det foreliggende grundlag ikke kunne afgøre,
"om der er tale om en reel gældsforpligtelse eller et helt eller delvist arrangeret proformalån."
Med henvisning til Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR) har Skat med virkning for 2001 og frem anset A for skattepligtig af skønsmæssigt opgjorte renteindtægter for G1 Stiftung. Man har herved anført, at den uindskrænkede rådighed over kapitalen i fonden må antages at være overgået til A efter BA' død. Skat har givet tilsagn om, at skatteansættelserne vil blive genoptaget, hvis A får helt eller delvis medhold i denne sag.
A skrev ved brev af 25. marts 2009 til G1 Stiftung. I brevet er bl.a. anført:
If I am a beneficial from the G1 Stiftung I would very much like to have my name removed as soon as possible, as long as my wife baronesse CA may be a beneficial.
Den 8. oktober 2009 blev der afholdt et møde i advokatfirmaets R1s kontor. I mødereferatet hedder det bl.a.:
PS, G1 Stiftung og G2
mag.jur. KS, G2
Advokat, dr.jur. Eigil Lego Andersen (ELA)
Rechtsanwalt, lic.jur. IL
PS angav, at han har været involveret i G1 Stiftung siden 1998. Han har ikke personligt kendt hr. LL, hr. DD eller hr. BA.
PS og KS fremlagde et dokument (kopi vedhæftet dette referat), som angiver G1 Stiftungs nettoformue pr. udgangen af hvert år fra 1998 til 2008. Dokumentet viser endvidere udlodninger foretaget til A eller til A i forening med andre med angivelse af valuta og anmodning. Modtageren er anført enten som F, F+1, F+1+1 eller L. F betyder A (F står for "Far') og F+1 betyder A og en yderligere person. og F+1+1 betyder F plus to andre personer. Det er ikke tilladt for G1 Stiftung at oplyse, hvem disse yderligere personer er. L står for H1 og er et beløb betalt for at støtte vedligeholdelsen af H1.
På ELA´s spørgsmål tydeliggjorde PS og KS, at dokumentet ikke viser udlodninger til nogen andre og at det ikke er tilladt for G1 Stiftung at give oplysninger til A om udlodning til andre. G1 Stiftung kan ikke oplyse identiteten af andre begunstigede, ej heller kan G1 Stiftung give oplysning om størrelsen af udlodninger til tredjemand, selv om tredjemands identitet ikke røbes. ELA oplyste, at der forelå beviser i sagen om udlodninger til adskillige andre personer af de midler (2 mio CHF) som blev overført til Danmark og om G1 Stiftung' eftergivelse af gæld ifølge lån ydet til personer af disse midler.
G1 Stiftung er rede til at udfærdige en ny version af dokumentet, der viser betydningen af forkortelserne F, F+1, F+1+1 og L og med tilføjelse af, at der ikke udestår yderligere udlodninger til A.
Hvad angår spørgsmålet, om der havde været udlodninger til A for 1998, bekræftede PS, at det ikke var tilfældet. A blev først begunstiget i 1998.
ELA påpegede, at før den nye fundats i 1998 var identiteten af de begunstigede angivet i "Beistatuten" som vi ikke har. KS og IL påpegede, at hvis A havde været indsat som begunstiget i Beistatuten, ville han have været berettiget til at modtage en positiv bekræftelse herpå. Det er ikke muligt at få en negativ bekræftelse, men det er korrekt at slutte fra det faktum, at A ikke kan tillades at se de tidligere Beistatuten, at han ikke er nævnt i dem og derfor ikke var begunstiget før 1998, da den nye fundats blev udarbejdet.
PS tilkendegav, at i henhold til Liechtensteinsk lov kunne de ikke røbe om BA, da han levede, var i stand til at kontrollere stiftelsen. Men både KS og IL bekræftede, at der efter Liechtensteinsk ret ikke er muligt at arve en stifters ret til kontrol/ret til tilbagekaldelse af stiftelsen.
ELA spurgte om lånet ydet af G1 Stiftung til A var på armslængde. PS tilkendegav, at lånet var "klart på armslængde", ELA spurgte om han kunne bekræfte dette skriftligt, men PS svarede, at det ikke var muligt. ELA spurgte PS om han kunne afgive vidneforklaring for den danske Højesteret. PS sagde. at det kunne han ikke, hvilket KS bekræftede.
Det dokument, som blev udleveret på mødet, har følgende indhold:
2.649.00
F+1+1
written "L"
Det er oplyst, at "L" står for H1.
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af A og advokat IM. Der er endvidere afgivet forklaring af advokat SS og advokat (Rechtsanwalt) IL.
A har supplerende forklaret, at mødet i april 1998, som advokat SS har forklaret om, fandt sted i lufthavnen i Schweiz. Opholdet i lufthavnen varede i alt halvanden time. BA var på daværende tidspunkt meget svagelig, og han kunne ikke gå selv. A deltog ikke i selve mødet. Advokat SS ledsagede dem på flyrejsen derned. Mødet mellem LS, BA og advokat SS tog højst 20 minutter. A havde ikke efterfølgende noget selvstændigt møde med LS eller andre repræsentanter for fonden.
Da han i sin tid afgav forklaring for skifteretten, mente han nok, at han var begunstiget. men ikke "anden begunstiget". Han vidste ikke på daværende tidspunkt, og ved stadig ikke, hvad det betyder at være "anden begunstiget". Foreholdt landsrettens dom, hvoraf det fremgår, at han har forklaret, at han i tiden mellem DDs og BA' død ikke har været i Liechtenstein, og at BA heller ikke har været det, har han forklaret, at han ikke fandt det naturligt at nævne, at han havde været i Schweiz.
Han har ansøgt om uddelinger fra fonden i forbindelse med møder med fondsbestyrelsen. Disse ansøgninger har ikke været vedlagt rejseregnskab. Med hensyn til den bestemmelse i fondsvedtægten, hvoraf fremgår, at bestyrelsen efter skriftlig anmodning skal give begunstigede, men ikke eventualbegunstigede, rimelige oplysninger, så langt deres rettigheder angår, har han forklaret, at han aldrig har bedt om at se fondens regnskaber. Han var ikke bekendt med, at han havde en sådan ret til aktindsigt. Det er ikke er ham, der har udfærdiget fuldmagterne til bobestyrer, advokat LN. Han har blot skrevet dem under. Han har ikke diskuteret fuldmagterne med nogen. Han ved ikke, hvorfor der blev givet afslag på anmodningen om aktindsigt i regnskaberne. Han har ikke forsøgt at påvirke nogen til at undlade at give aktindsigt i fondens materiale.
Han har ikke indgivet en ansøgning om gældseftergivelse for så vidt angår hele gælden til fonden. Årsagen hertil var, at han anså det for helt urealistisk at opnå gældseftergivelse, navnlig under henvisning til gældens størrelse og den omstændighed, at fonden havde fuld sikkerhed for lånet i form at et ejerpantebrev på 11 mio. kr. Han anser det for mere naturligt. at der blev givet gældseftergivelse til de øvrige familiemedlemmer, idet der ikke var oprettet gældsbrev på mange af disse låneforhold, og da det drejede sig om væsentligt mindre beløb. Hans overværelse af de andre familiemedlemmers vidneforklaringer fik ham ikke til at ændre opfattelse for så vidt angik muligheden for at få gældseftergivelse.
Han begyndte først at betale af på lånene i 1999. Baggrunden herfor var, at hans likviditet nu tillod det. Det kan godt passe, at lånet blev udbetalt ratevis over tre gange. Han kan dog ikke huske datoerne herfor. Vedrørende gældsbrev, fuldmagt og allonge til ejerpantebrev, alle dateret 27. maj 1993, forklarede han, at de første 400.000 kr. var udbetalt til ham, før dokumenterne blev underskrevet. De 400.000 kr. skulle bruges til betaling af restancer. Han er næsten sikker på, at de følgende to udbetalinger var klausuleret, da G1 Stiftung fik pant i H2-koncernens aktiver i F4 bank.
Erklæringerne til G1 Stiftung om, at de påløbne renter skulle tillægges den samlede gæld på lånene, overbragte han til DD.
Baggrunden for, at han fik advokat SS som advokat i skattesagen, var, at han havde IM som advokat, men at denne ikke tog sig af skattesager. Advokat IM henviste til sin kompagnon. advokat SS. SSs bistand bestod i at gøre indsigelse mod den af kommunen fremsendte agterskrivelse som sket i brevet af 15. juli 1999, og derudover deltog han i et møde med kommunen. Han kan ikke huske, om brevet blev skrevet før mødet eller omvendt. Baggrunden for, at han ophørte med at bruge advokat SS, var formentlig, at IM flyttede til et andet kontor. Advokat IM mente herefter, at han skulle bruge en advokat fra dette kontor. Det ønskede han imidlertid ikke, og han valgte herefter advokat SI til at føre skattesagen.
Han blev ikke overrasket over at se, at han var begunstiget i henhold til fondsvedtægterne.
Han er ikke i besiddelse af kopier af sine legatansøgninger, som blev udarbejdet på stedet i Liechtenstein. Han har ikke selvangivet legaterne. Baggrunden herfor var, at han efter Østre Landsrets dom, som fastslog, at fondens midler var hans egne, ikke fandt grundlag for det.
Han har formentlig også fået udbetalt legater inden landsrettens dom.
Forhandlingerne om forlængelsen af lånet blev ført med LS, som fastsatte rentesatsen på 5 %. LS har ikke antydet, at lånet ville kunne eftergives. LS optrådte i særdeleshed som kreditor. Han havde selv foreslået en rentesats på 4 %.
Advokat IM har supplerende forklaret, at han blev advokat for A og NS samt deres selskaber engang i firserne. Derefter havde man løbende kontakt.
I 1992 blev den økonomiske situation i selskaberne meget anstrengt. Man havde engagementer med tre banker, F1, F3 og F5 Bank. Disse havde alle opsagt deres engagementer og krævet diverse lån indfriet. Dette var særligt belastende for A og NS, da de havde påtaget sig personlig hæftelse i forhold til lånene. H2-koncernen havde desuden overtaget en grund i 1992. som viste sig at være forurenet. Dette medførte, at F5 Bank krævede lånet hertil indfriet. Herefter blev grunden solgt og lånet indfriet.
Terminerne for december 1992 var ikke betalt. Der var mange møder både på H1 og med F1 Bank og F3 Bank for at finde en løsning. Bankerne havde sikkerhed både i selskaberne og i personlige ejendele hos A og NS. Efterfølgende blev der lavet en omprioritering på H1 i 1993. Der skulle altså penge ind i selskaberne. Tidligt i 1993, mellem marts og april, blev vidnet kontaktet af A, som oplyste, at der muligvis ville kunne skaffes midler fra G1 Stiftung.
Før mødet i F1 Bank den 12. maj 1993 holdt han et møde med A og DD. Mødet fandt sted i et sommerhus på Sjælland, og formålet var at undersøge, om der kunne gives et lån gennem G1 Stiftung. Der blev ikke givet noget endeligt tilsagn. Når han deltog i mødet, var det nok, fordi han allerede var involveret i at finde en løsning med bankerne. Det havde været et stort problem, såfremt der ikke var kommet et lån i stand. På mødet deltog BA, DD, A og vidnet selv. Mødet, og i det hele taget lånet fra G1 Stiftung, var ikke den første mulighed, man havde undersøgt. Der var med bankerne blevet talt om indefrysning af engagementer. På mødet var der ud over almindelig kaffesnak tale om en løs præsentation af mulighederne omkring lånet. DD og BA kunne ikke sige noget endeligt. Dette skulle ske gennem advokat OP, som repræsenterede G1 Stiftung i Danmark.
BA og DD sagde, at han skulle tale med advokat OP om vilkårene for et eventuelt lån. Han husker ikke, om det præcise lånebeløb blev nævnt, men det vil være imod formodning, hvis ikke der er blevet nævnt et bestemt beløb. Det lå dog fast, at der var tale om et stort lån. Mødet fandt sted mellem marts og april, måske i starten af maj.
Han afholdt herefter i hvert fald to møder med advokat OP på dennes kontor angående lånet. Man drøftede vilkårene for lånet. Advokat OP var hård at forhandle med, og det tilkom ikke A at stille krav til lånet. Man forsøgte at opnå en lavere rente, da 12 % syntes af meget, eftersom renteniveauet for pantebreve dengang var på 8-9 %. OP krævede sikkerhed, såfremt G1 Stiftung skulle låne pengene ud. Der skulle derfor frigøres et ejerpantebrev, som på daværende tidspunkt lå i F3 Bank, der havde primær pant i godset. Derudover krævede OP, at der også blev givet sekundær pant i nogle af de pantsætninger, som F3 Bank havde. Dette var de ikke begejstrede for i banken.
Han og A krævede, at renterne kunne tilskrives hovedstolen. På grund af den ringe likviditet i H2-koncernen var dette et helt grundlæggende krav, hvilket også affødte, at OP krævede sekundære pantsætninger. Det var først i sommeren 1993, at man kom ind i en ny bank og fik mere likviditet.
Det er hans indtryk, at advokat OP kommunikerede med G1 Stiftung, det vil sige folkene i Liechtenstein. Det var i hvert fald ikke BA og DD. Det var fra bestyrelsen i Liechtenstein, at advokat OP skulle have sin tilladelse. Det lå i luften, men han erindrer ikke, at advokat OP har sagt noget præcist herom.
Foreholdt, at han i landsretten forklarede, at det var OP, der senere forlangte, at der blev givet sekundær pant i effekter, har han forklaret, at udsagnet afspejler, at der var flere møder, herunder telefonmøder, hvor man diskuterede vilkårene for lånet. Der var i det hele en masse snak, også med bankerne, for at få lånet til at falde på plads.
Mødet i F1 Bank blev afholdt den 12. maj 1993. Mødet fandt altså sted efter det første møde med OP. Vilkårene omkring lånet var endnu ikke på plads på dette tidspunkt.
Han bekræfter, at han skrev til vitterlighed på skødet i forbindelse med salget af H1. Han kom ind i denne sag i midten af 1990'erne. Der var en selvejende institution, et museum, på ejendommen, som man havde en meget ringe lejekontrakt med. Ejendommen bestod af en grund, bygninger samt en masse museumsinventar. Ideen var, at man skulle sælge ejendommen til museet, fordi lejekontrakten var så dårlig, og fordi man ikke kunne lave noget andet på ejendommen. På et tidspunkt blev der afholdt et møde med advokat IS, idet der skulle fremskaffes midler til indfrielse af lånet til G1 Stiftung. IS repræsenterede museet på H1.
G1 Stiftungs panteret fra 1993 omfattede også H1.
For A var det afgørende, at salget af H1 ville give tilstrækkelige midler til at indfri lånet til G1 Stiftung. Det blev derfor anført over for køber, at hvis ikke man kunne fremskaffe midler til handlen, kunne køberen overtage lånet delvist. G1 Stiftung hørte til i LTG Bank, og det blev derfor drøftet med IS, hvorvidt der skulle tages kontakt til banken med henblik på overtagelse af lånet. Det endte dog med, at Kulturministeriet købte ejendommen i stedet.
Han har haft meget kontakt med A igennem de snart 30 år, han har fungeret som advokat for ham. Han er ikke bekendt med, at A skulle have beføjelser i forhold til G1 Stiftung i dag, og heller ikke, at han skulle have haft nogen beføjelser i forhold til fonden på et tidligere tidspunkt. Det er hans klare indtryk, at lånet, der blev indgået med G1 Stiftung i 1993, var reelt. Ellers ville der ikke være blevet forhandlet omkring lånevilkårene som sket.
Han har ikke har udført opgaver for A siden salget af H1 i 2004. Han har primært haft opgaver for H2-koncernen, og disse er nu overtaget af en anden advokat.
Advokat SS blev bragt ind i forbindelse med oprettelsen af et testamente for BA, fordi SSs speciale er arveret. Hans eget speciale er finansiering i bred forstand.
SS og han ophørte med at være kompagnoner i 1998. Foreholdt advokat SSs klage af 15. juli 1999 til Kommunen vedrørende ændring af A´s skatteansættelse for årene 1996 og 1997 har han forklaret, at SS udtrådte af partnerkredsen i 1998 eller ved udgangen af 1998. 14 dage efter brevet af 15. juli 1999 flyttede hans arbejdsplads til ...2 uden SS.
Advokat SS var også skatteadvokat. Det er derfor naturligt, at SS har tilskrevet skattemyndighederne i andre sager, således også i starten af denne sag i forhold til kommunen.
Han har sandsynligvis anbefalet SS i forbindelse med oprettelsen af BA´s testamente, men han har ikke anbefalet advokat SS i forbindelse med skattesagen. A var sandsynligvis bekendt med, at han ikke beskæftigede sig med skatteret, mens dette var SSs speciale.
Foreholdt brev af 10. marts 1998 fra advokat SS til NJ bilagt et brev fra advokat SS til F5 Bank, hvor advokaten bl.a. anmoder om, at banken sender kontoudtog til G1 Stiftung, har han forklaret, at han ikke har set brevet før. Han havde ikke kendskab til, at advokat SS skulle have repræsenteret G1 Stiftung. Han synes ikke, at det er underligt, at advokat SS har skrevet disse breve, da han ikke kender baggrunden herfor. Han har heller ikke senere fået kendskab til sagen, ud over hvad han har kunnet læse ud af dommen fra Østre Landsret. Det undrer ham ikke, at han ikke har kendskab til sagen, da han heller ikke har kendskab til alle andre sager på kontoret. Han har ikke drøftet andet end sin egen rolle i sagen med A. Han har kun kendskab til advokat SSs dispositioner i forhold til, hvad han har kunnet læse ud af dommen.
Der bestod ikke en interessekonflikt, såfremt advokat SS har repræsenteret G1 Stiftung imod NJ. Han ved heller ikke, om advokat SS vidste, at han havde repræsenteret A i forbindelse med optagelse af lånet ved G1 Stiftung.
Advokat SS har forklaret, at han har været advokat siden 1986. Han har delt kontor med advokat IM i ca. 10 år. Deres samarbejde sluttede i 1998 eller 1999. Med hensyn til samarbejdets ophør er det, som advokat IM har forklaret, korrekt.
Han har ydet advokatbistand for DD, der kontaktede ham med henblik på afklaring af nogle familie- og arveretlige spørgsmål opstået i forbindelse med, at DD indgik registreret partnerskab med BA. I den forbindelse havde han et møde med DD. Efter hans erindring blev der ikke talt om G1 Stiftung ved den lejlighed. Det var IM, der formidlede kontakten mellem ham og DD. BA var IMs klient. DD og BA indgik registreret partnerskab i oktober 1989. Han har ikke haft kontakt med nogen af de involverede parter, det vil sige DD, BA og muligvis også LL, før 1997/1998, og han har heller ikke forud for dette tidspunkt haft noget med G1 Stiftung at gøre.
Efter DDs død oprettede vidnet testamente for BA. Han har formentlig haft drøftelser med BA forud for oprettelsen af testamentet, men han husker ikke nærmere detaljer herom. Det midlertidige testamente, der omtales i testamentet, siger ham ikke noget. Han har ikke ydet bistand i forbindelse med oprettelsen af det gensidige testamente af 2. maj 1997. Han ved ikke, om han bistod i forbindelse med DDs død, f.eks. med anmodning om privat skifte.
Han har ikke ydet bistand i forbindelse med udarbejdelsen af vedtægterne for G1 Stiftung af 21. april 1998. Udkastet forelå allerede, da han blev bedt om at blive protektor for fonden.
Han har helt sikkert gennemgået vedtægterne med BA. Han kender ikke noget til de tidligere fondsvedtægter. og han ved ikke, hvorfor de blev ændret.
Det var BA, der bad ham om at blive protektor for fonden. Da DD døde, kontaktede BA ham og fortalte, at der var et problem med nogle lån, som DD havde administreret på vegne af fonden. Han påtog sig i den forbindelse at skrive til låntageren og gøre opmærksom på, at al fremtidig korrespondance skulle foregå direkte til fonden. Han sendte kopi af sin korrespondance til banken og til fonden. Korrespondancen med låntagerne fortsatte også efter BA´s død, da vidnet blev kontaktet af fonden, der bad ham følge op i forhold til nogle få låntagere. Han kan ikke huske præcis hvem, men det var primært medlemmer af LLs familie.
Han er ikke klar over, om han var fondens første protektor. Han er ikke i sit hverv som protektor underlagt nogen instruktionsbeføjelser fra A. BA bad ham om at påse, at vedtægterne blev overholdt, og at der blev aflagt regnskab for fonden i overensstemmelse med vedtægterne. Han skal tiltræde, at det, fonden beslutter, er i overensstemmelse med vedtægterne, men han skal ikke på nogen måde følge A´s ønsker. Han har aldrig været involveret i beslutninger om uddeling af legater eller om ydelser af lån udover det, der følger af kontrolfunktionen som protektor.
Der er aldrig blevet udpeget andre begunstigede end dem, der fremgår af vedtægten. Han får forelagt de uddelinger, der allerede er besluttet. Uddelingerne behøver ikke nødvendigvis at have fundet sted, men han skal konstatere, om udlodningsbeslutningen er i overensstemmelse med vedtægterne, han kender ikke til beslutninger, hvorefter A kan få udbetalt efter forgodtbefindende eller beslutninger om fremtidige udlodninger til A.
Han har kendskab til de tidligere foretagne udlodninger i form af legater til A. A har gennem en ca. 12-årig periode modtaget legater i størrelsesordenen 60.000-70.000 EUR i alt. A´s søn, DA, har fået uddelt ca. 300.000-350.000 EUR over en årrække, som han ikke præcist kan angive. A´s hustru, CA, har ikke modtaget nogen uddelinger ham bekendt. Han har heller ikke set ansøgninger fra hende. Vidnet bekendt er alle uddelinger sket efter ansøgning. Det gælder også uddelingerne til A.
Han har ikke været involveret i forbindelse med A´s indfrielse af lånet, men han har efterfølgende tiltrådt, at det er sket. Han har heller ikke været involveret i forhandlinger om rentevilkår for lånet eller lignende. Alle de lån, som fonden har ydet, har efter hans opfattelse været reelle. Han er bekendt med, at nogle lån efterfølgende er blevet eftergivet, men han ved ikke meget om det. Fonden betragtede lånene som reelle, og han havde ikke selv nogen anden opfattelse.
Hans første møde med repræsentanter fra fonden fandt sted den 21. april 1998 i enten Liechtenstein eller Schweiz. BA var med til mødet. Han kan også huske, at Dr. LS fra fondsbestyrelsen var med, men kan ikke huske andre. A deltog ham bekendt ikke i mødet. A var med på rejsen som ledsager for BA, der var svagelig. A havde muligvis et selvstændigt møde med fondens bestyrelse efterfølgende.
Med hensyn til korrespondancen med låntagerne var der nogle af disse, der ansøgte om legater til deres børn, men han var ikke involveret i beslutningen om uddeling af legater til låntagernes børn. Han kan ikke huske, hvorfor korrespondancen med låntagerne hørte op, men det kan have hængt sammen med, at familien LL på et tidspunkt fik tildelt et ikke ubetydeligt legat i størrelsesordenen 2-2.5 mio. kr. Beløbet var inklusive låneftergivelse. Udbetalingen fandt sted for ca. 10 år siden. Han har ikke hørt om, at lånene skulle være proforma.
A henvendte sig til ham via IM vedrørende skattesagen. Han kan ikke huske, hvorfor han udtrådte af skattesagen, men det har formentlig været, fordi han flyttede kontor.
Advokat (Rechtsanwalt) IL har forklaret, at han er uddannet jurist og har læst på universitetet i Schweiz. To år efter færdiggørelsen af sin uddannelse blev han advokat. Han er for to år siden også blevet uddannet i international erhvervsret ved universitet i Schweiz. Han har været advokat siden 2005 og har sideløbende hermed arbejdet som direktør i et treuhand i Liechtenstein.
Han hørte første gang om sagen i oktober 2008 fra advokat Eigil Lego Andersen, som han ikke har haft at gøre med for. Han har heller ikke tidligere arbejdet for A og har ikke haft noget at gøre med hverken BA, DD eller LL. Han har heller ikke haft noget at gøre med As søn, DA, og havde ikke inden oktober 2008 hørt om G1 Stiftung. Han talte første gang med A i forbindelse med mødet, der blev afholdt den 8. oktober 2009 i advokatfirmaet R1s lokaler. Han har ikke modtaget instrukser fra andre end advokat, dr.jur. Eigil Lego Andersen. Hans opgave var at indhente information om As stilling som begunstiget i G1 Stiftung. Det referat, som advokat Lego Andersen har udarbejdet af mødet, er korrekt.
De oplysninger, han har tilvejebragt som led i sin undersøgelse, er tilvejebragt via en fuldmagt fra A. Med denne fuldmagt henvendte han sig til fondsbestyrelsen og gjorde de informationsrettigheder, man har som begunstiget i henhold til liechtensteinsk ret, gældende. Under henvisning til fuldmagten og sagens omstændigheder gav fondsbestyrelsen ham herefter aktindsigt i oplysninger vedrørende A. I den forbindelse mødtes han også én gang med bestyrelsen i ...1. Til stede ved det pågældende møde var PS og den juridiske rådgiver KS. Det var uproblematisk at få aktindsigt, fordi han med fuldmagten rådede over en begunstiget persons adgang til aktindsigt.
Det er korrekt, at en større del af den liechtensteinske fondsret først trådte i kraft 1. april 2009.
Han har derfor formentlig ikke fået aktindsigt før denne dato, idet han dog ikke kunne sige dette med sikkerhed. Foreholdt et brev af 1. december 2008 fra G1 Stiftung til ham bekræftede han, at brevet viser, at han har korresponderet med bestyrelsen inden april 2009. Han udtalte derefter først, at han så med temmelig stor sikkerhed har fået aktindsigt inden 1. april 2009. Foreholdt et brev af 9. april 2009 fra ham til G1 Stiftung, bekræftede han, at det heraf fremgår, at han beder om aktindsigt. Han udtalte derpå, at han først har fået aktindsigt efter 1. april 2009.
Det lægges til grund, at de 5 mio. kr., der blev udbetalt til A, stammede fra det beløb på 2 mio. CHF, svarende til knap 8.5 mio. kr., som blev overført til Danmark i henhold til brevet af 23. april 1993 til fonden. I dette brev er det anført, at BA og DD havde besluttet at reducere fondens formue til fordel for medlemmer af stifternes familie.
Som anført af landsretten fremgår det af det udaterede notat om G1 Stiftung bl.a., at DD og BA fandt det mest hensigtsmæssigt, at fondens midler
"gives som proformalån, altså et lån, hvor modtageren af beløbet selv administrerer rentetilskrivning og nedskrivning af lånet."
Det anføres endvidere, at rentetilskrivningen.
"som formentlig vil være nødvendig af hensyn til skattevæsenet, kan tillægges hovedstolen eller restbeløbet og derved være uden praktisk betydning."
Selv om der blev udstedt gældsbrev og stillet sikkerhed til fordel for fonden vedrørende det udbetalte beløb på 5 mio. kr., forblev dokumenterne herom hos DD og BA i Danmark. DD og BA orienterede endvidere først fondens bestyrelse om det påståede lån ved brev af 21. september 1997, efter at bestyrelsen havde modtaget en forespørgsel herom fra Kommunen. Fondens bestyrelse kan således ikke have deltaget i beslutningen om betaling af 5 mio. kr. til A eller i fastsættelsen af vilkårene herfor, herunder kravet om sikkerhedsstillelse. Et tilgodehavende fremgik følgelig heller ikke af fondens regnskaber, ligesom fondens bestyrelse ikke kan have modtaget A' meddelelser om rentetilskrivninger i tiden indtil brevet af 21. september 1997.
A tilbagebetalte ikke beløbet på 5 mio. kr. med tilskrevne renter den 1. juni 1998, på hvilket tidspunkt det påståede lån skulle være tilbagebetalt, men indgik en aftale med fonden den 28. maj 1998. På dette tidspunkt var såvel DD som BA afgået ved døden, men DD havde allerede fra juni 1997 været i kontakt med skattemyndighederne i anledning af de beløb, som var udbetalt til en række familiemedlemmer som lån, herunder de 5 mio. kr. til A.
Med hensyn til A´s indbetalinger til fonden i 1999 og 2000 bemærkes, at Kommunen i 1999 havde nægtet at godkende rentefradragene for indkomstårene 1995, 1996 og 1997, og at Skatteankenævnet i 2000 havde givet udtryk for, at der muligvis var tale om et proformalån. As indbetaling til fonden i 2003 skete på et tidspunkt, hvor Landsskatteretten i denne sag havde truffet afgørelse om at nægte ham rentefradrag for de omhandlede indkomstår. Da A betalte 9,4 mio. kr. til fonden i 2005, havde Østre Landsret ved dom af 14. januar 2005 truffet afgørelse om, at G1 Stiftung ikke havde haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991-1996, ligesom denne sag om rentefradrag verserede ved landsretten.
For Højesteret er det kommet frem, at det i første række er A og hans familie, der skal begunstiges af fondens midler. jf. pkt. 12 i de ændrede vedtægter for fonden af 21. april 1998. Det er endvidere oplyst, at fonden i perioden 1998-2006 har udbetalt betydelige beløb til A og hans familie. A forklarede for skifteretten den 18. december 2002, at han ikke havde modtaget andre beløb fra fonden end de 5 mio. kr. Først under den subsidiære afhøring for Højesteret den 13. august 2009 forklarede han, at han havde modtaget legater fra fonden, men at han ikke havde selvangivet legaterne.
I forbindelse med udbetalingen af beløbet på 5 mio. kr. til A i foråret 1993 blev der den 27. maj 1993 under medvirken af advokat oprettet et gældsbrev, ved hvilket A erkendte at skylde beløbet til G1 Stiftung. Gælden var afdragsfri 15 år og skulle forrentes med en rente på 12 % p.a. med kvartårlige rentetilskrivninger, idet renterne efter A' valg kunne tillægges lånets hovedstol. Samtidig med oprettelsen af gældsbrevet indrømmede A fonden dels primær panteret i et ejerpantebrev på 6 mio. kr. med pant i H1 og med prioritet umiddelbart efter realkreditlån, dels sekundær panteret i aktiver, der primært var pantsat til F1 Bank. Der blev senere stillet yderligere sikkerhed, ligesom fonden accepterede at rykke for yderligere realkreditlån. Forud for hver rentetermin anmodede A fonden om, at renterne blev tilskrevet hovedstolen. Den 28. maj 1998, på hvilket tidspunkt gælden udgjorde 8.944.134.68 kr., blev der oprettet et nyt gældsbrev, i hvilket renten blev nedsat til 5 % p.a. A indbetalte 995.482 kr. på lånet i 1999, 500.200 kr. i 2000 og 400.000 kr. i 2003, hvorefter han i 2005 indfriede restgælden ved betaling af 9.400.000 kr., idet han i forbindelse hermed fik en rentedekort på 511.672 kr. Beløbet på 9.400.000 kr. blev fremskaffet ved salg af H1 med inventar til Kulturministeriet.
Heroverfor kan det efter vores opfattelse ikke tillægges afgørende betydning, at G1 Stiftung i tiden efter etableringen af lånet til A i en række tilfælde udbetalte "proformalån", dvs, beløb, som i realiteten var legater, til andre slægtninge af LL, DD og BA, jf. de to sidstnævntes udaterede notat herom. Vi lægger herved vægt på, at disse proformalån på væsentlige punkter adskilte sig fra lånet til A: de angik væsentligt mindre beløb, der blev ikke eller i hvert fald kun undtagelsesvis udstedt et lånedokument, der blev ikke stillet sikkerhed, og det modtagne beløb blev ikke tilbagebetalt, hverken med eller uden tilskrevne renter.
Det forhold, at A har tilbagebetalt det modtagne beløb på 5 mio. kr. med tillæg af tilskrevne renter, kan efter vores opfattelse ikke frakendes betydning med henvisning til tidspunktet for betalingerne og relationen mellem A og G1 Stiftung. Det mä lægges til grund, at de særlige beføjelser til at råde over en fonds midler. som stifteren af fonden efter liechtensteinsk ret kan forbeholde sig, ikke kan overføres til andre, heller ikke ved arv, og den bedømmelse af forholdet mellem G1 Stiftung og dennes stiftere, som fremgår af Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR), kan allerede af denne grund ikke overføres på forholdet mellem G1 Stiftung og A. I forhold til denne må G1 Stiftung efter de foreliggende oplysninger ikke alene anses for et selvstændigt retssubjekt, men også for et selvstændigt skattesubjekt. Dette gælder, selv om det i første række er A og dennes nærmeste familie, som kan begunstiges af fondens midler. Det må i denne forbindelse tages i betragtning, at udlodninger fra fonden vil være skattepligtige for modtagerne.
Vi finder herefter ikke grundlag for at fastslå, at A´s lån på 5 mio. kr. i G1 Stiftung ikke var reelt, og for at nægte rentefradragsret med denne begrundelse.
Herefter, og da det følger af det foran anførte, at Skatteministeriet ikke kan få medhold i sit anbringende om, at rentefradragsretten er bortfaldet som følge af konfusion, stemmer vi for at tage A' subsidiære påstand til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 140.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Derfor må Jensen ikke hedde Jensen – kommentar til Jensens Bøfhus-dommen - Allan Ohms
Derfor må Jensen ikke hedde Jensen – kommentar til Jensens Bøfhus-dommen
Skrevet af: Allan Ohms den 20. september 2014 i Advokat, jura & retssikkerhed, Debat, politik & samfund, Detailhandel; service; Roskilde 2 kommentarer 4,461 visninger 0
Der har været mange forargede reaktioner efter at Højesteret har afgjort, at Jensens Fiskerestaurant ikke må hedde det mere, fordi man derved krænker rettigheder, der tilhører Jensens Bøfhus. Dommen er efter min mening helt rigtig. Det vil jeg begrunde her.
Sæby Fiskehal ApS, der ejes af Jacob Jensen, begyndte i 2001 at drive virksomhed under navnet Jensens Fiskerestaurant. Jensen’s Bøfhus A/S har siden 1990 drevet en række restauranter under navnet Jensen’s Bøfhus.
Lovgivningen beskytter på forskellig måde mennesker og virksomheder. I varemærkelovens § 4 bestemmes det, at et varemærke har retsbeskyttelse. Det betyder at ejeren af varemærket kan forbyde andre at bruge det erhvervsmæssigt. Betingelsen er, at varemærket (1) er velkendt her i landet, og at (2) brugen ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller skade særpræget eller renommeet.
Højesterets enstemmige afgørelse (fem dommere) gik ud på, at der i dette tilfælde foreligger en utilbørlig udnyttelse af Jensens Bøfhus’s varemærkes særpræg eller renomme.
Sø- og Handelsretten mente, at ordet Jensen i sig selv mangler særpræg og ikke gennem indarbejdelse har opnået særpræg for Jensen’s Bøfhus A/S’ restaurationsvirksomhed og – bortset fra en krænkelse ved misbrug af logo, der snyltede på Jensens Bøfhus’s logo – frifandt derfor Jensens Fiskerestaurant.
Der var for Højesteret fremkommet yderligere oplysninger, herunder er der i maj 2014 foretaget en kendskabs- og associationsanalyse af TNS Gallup. Formålet med undersøgelsen har bl.a. været at afdække, om og i hvilket omfang ”Jensen’s” associeres med ”Jensen’s Bøfhus”.
I undersøgelsen blev der bl.a. stillet følgende spørgsmål:
”Spørgsmål 1: Forbinder du nogle forretningstyper (brancher eller virksomheder) med
navnet Jensen’s ?”
Undersøgelsen viste bl.a., at 38 % forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus/Jensens Bøf, 29 %
med bøfhus, 16 % med restaurant og 2 % med Fiskehuset i Sæby/Jensens Fiskerestaurant.
”Spørgsmål 2: Hvis ja i spørgsmål 1
Vi vil gerne vide, om du har hørt navnet Jensen’s blive anvendt for restaurationer, som
dem, der er nævnt nedenfor
Undersøgelsen viste bl.a., at 96 % forbandt Jensen’s med en bøf- og familierestaurant og 4 %
med en fiskerestaurant.
For så vidt angår dette ikke hjulpne kendskab viste undersøgelsen, at der blandt de højeste
kendskabsgrader var 17 %, der forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus, 16 %, der forbandt
det med bøf, 15 % med salatbar, sauce, soft ice og spareribs og 15 % med Bøfhus. Undersø-
gelsen viste endvidere, at der var 1,9 %, der forbandt Jensen’s med fisk/fiskerestaurant.
Højesteret lagde til grund, at Jensens Bøfhus i 2001, da Sæby Fiskehal begyndte at drive virksomheden under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”, havde ca. 30 restauranter i Danmark, ligesom de også forud herfor havde anvendt betydelige beløb på markedsføring. Højesteret fandt – modsat Sø- og Handelsretten, som altså ikke havde denne undersøgelse – på denne baggrund, at Jensens Bøfhus havde bevist at have en brugsbaseret varemærkeret til ”Jensens” for restaurationsvirksomhed, herunder med tilføjelsen af det deskriptive ord ”Bøfhus”.
Højesteret fandt efter den gennemførte markedsundersøgelse, at varemærket må anses for velkendt her i landet, jf. varemærkelovens § 4.
Højesteret fandt herefter, at Sæby Fiskehals markedsføring af sin virksomhed i samme branche ved brug af ”Jensens”, herunder i sammensætning med det generiske ord ”Fiskerestaurant”, indebærer ”en utilbørlig udnyttelse af appellanternes varemærkes særpræg eller renomme”.
Den omstændighed, at Sæby Fiskehal ApS ejes af Jacob Jensen, kunne ikke føre til et andet resultat. Sæby Fiskehal skulle derfor betale et vederlag på 200.000 kr. for krænkelse af varemærkerettigheder og for brug af det logo, som blev forbudt ved Sø- og Handelsrettens dom.
Enstemmigheden blandt de fem dommere viser, at der ikke har været tvivl. Her forelå snyltning på et velindarbejdet varemærke og det er ikke tilladt. Derfor falder hammeren. Sø- og Handelsretten dømte om misbrug af snyltning på logoet og det forhold kan i sig selv give mistanke om hensigten med brugen af ”Jensen”. Jeg har meget svært ved at tro på, at fiskerestauranten ikke har spillet på et velindarbejdet varemærke.
Forrige: Lars Kolind havde ret – men danskerne kasserede ham
Næste: Gadens parlament forsøger at knægte en virksomhed – retssystemet sættes under pres
“Jeg har meget svært ved at tro på, at fiskerestauranten ikke har spillet på et velindarbejdet varemærke.”
Som bosiddende i det område af verden hvor fiskerestauranten ligger, må jeg sige at denne antagelse ikke umiddelbart deles af mig. Bevares det er subjektivt, men jeg ser ingen – ingen sammenhæng mellem en discountkædes middelmådige produkter, og den lokale restaurants noget bedre kvalitet på et i øvrigt helt andet produkt (fisk). Efter min opfattelse, vil det være som at påstå at Aston Martin ville forsøge at snylte på Dacia’s varemærke 🙂
Jeg medgiver gerne at højesteret har talt, jeg konstaterer at Bøf-Jensen har fået lavet en gallup undersøgelse der har til formål at underbygge påstanden, (andet resultat vil da også være overraskende)
Jeg tillader mig at være uenige i afgørelsen trods alt – forskellen er at jeg ikke sætter præcedens, jeg sætter kun et kryds ved dem der skal formulere reglerne fremadrettet.
Det må jeg så være omhyggelig med, og leve i det lønlige håb at dommerne i højesteret er endog mere omhyggelige når de træffer afgørelse – Min oplevelse (som juridisk ukyndig) er dog at de har lagt større vægt på lovens “teknisk/logiske” implementering, end dens hensigt?
Vi kan vel også konstatere at juraen her er ude af trit med “folkedybets oplevelse af retfærdighed”? …Og det er vel et problem i et demokrati? (Jo bevares det er vel efterhånden ved at være tilfældet på mange områder, men alligevel)
Jeg har dog ingen præferencer, og er ikke i stand til at boykotte bøfhuset, for det har jeg vel ubevidst gjort i mange år grundet den, efter min oplevelse, temmelig beskedne kvalitet af deres produkter…
En tak skal dog lyde for din udmærkede udredning, fakta kan aldrig skade 🙂
Kære Kløve. Jeg har for mange år siden handlet hos Jensens Bøfhus for sidste gang og jeg har ingen sympati for virksomheden. Når skriver, at det er svært at tro, at man ikke spiller på at bruge et velindarbejdet varemærke skyldes det at Sø- og Handelsretten slog fast, at det var i strid med god markedsføringsskik at et af de anvendte logoer var forveksleligt med Jensens Bøfhus. Da sagen kom for Højesteret nedlagde Jensens Fiskerestaurant ikke påstand om at være uenig i det. Man erkendte med andre ord at have handlet i strid med god markessføringsskik. Det gør man vel ikke med rent mel i posen, så jeg mener meget tyder på, at der var noget noget galt. Du kan være helt rolig for at dommerne har været omhyggelige. Når advokaterne har procederet sagen foregår afgørelsen ved at den første dommer rejser sig og gennemgår det resultat vedkommende mener dommen skal have. Et sådant indlæg kan vare flere timer. Der3fter kommer dommer nummer to, tre, fire og fem. Jeg har læst om folk, der i forskningsmæssigt regie har fået lov at overvære disse voteringer. De siger det er helt vildt. Jeg har læst at sidstvoterende – nummer fem – ikke sjældent, selvom først to advoakter og så fire højesteretsdommere har vendt sagen i alle ender og kanter er i stand til at fremføre nye synsvinkler.
Min pointe er blot at afgørelsen ud fra de oplysninger vi kan læse er helt korrekt. Efterfølgende har jeg oinvolceet mig i talrige diskusioner med de mange der bakker op om den skandela vi oplever på de sociale medier i disse timer. Det er urovækkende at “folket” bruger de socialer målrettet for at straffe den, der har benyttet vores retsssystem. Men det har jeg nærmere beskrevet i et andet indlæg.
Tak fordi du deler din mening med mig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Straffesag - overtrædelse af toldloven - valutasag - deklarering af kontantbeløb
26 Apr 2011 12:05
01 Apr 2011 09:43
SKM2011.269.HR
Valuta, kontantbeløb, erhvervsdrivende, guldkøb
T havde i forbindelse med udrejse fra lufthavn den 6. juni 2008 undladt at angive over for SKAT, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD.
I byretten forklarede T at han skulle til Dubai, dels for at købe nye smykker til sine guldsmedeforretninger i Danmark og dels for at betale en gæld. De medbragte penge tilhørte dels ham selv og dels hans brødre, der også har guldsmedeforretninger i Danmark. De havde for år tilbage lånt penge af privatpersoner i Dubai og de betalte af på gælden når de rejste til Dubai. Han havde kvitteringer med fra sine brødre vedrørende de beløb, som han medtog for dem. Kvitteringerne skulle anvendes hvis han blev stoppet af politiet i Danmark, idet han så bedre ville kunne redegøre for beløbet.
I byretten nedlagde anklagemyndigheden påstand om bødestraf på 1.199.000 kr. svarende til 100% af det ikke deklarerede beløb over 10.000 euro.
Byretten bemærkede, at formålet med reglen i henhold til forarbejderne er at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning og at der bør idømmes meget følelige bøder afpasset efter størrelsen af det ikke deklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro.
Byretten anså overtrædelsen for særlig grov, idet der var tale om et meget betydeligt kontantbeløb og idet T havde forberedt udførslen af pengene, ved at sikre sig kvitteringer fra sine brødre, hvis han skulle blive taget af politiet i Danmark, hvilket viser at handlingen blev begået med et fattet forsæt. På baggrund af forholdets grovhed sammenholdt med, at forholdet blev begået i erhvervsforhold, blev bøden fastsat til 75 % af det beløb som overstiger 10.000 euro eller 899.000 kr.
Landsretten fandt, at der ved straffastsættelsen generelt må lægges vægt på, at den adfærd som kriminaliseres, er undladelse af at deklarere fuldt legale beløb.
Landsretten fandt ikke, at det forhold at T i forbindelse med udførelsen af pengene medbragte kvitteringer fra sine brødre skulle tillægges betydning i straffastsættelsen.
Henset til, at pengene blev søgt udført af landet i erhvervsmæssig henseende og henset til beløbets størrelse, fandt landsretten at der forelå en særlig grov overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4.
På den baggrund fandtes bøden at kunne fastsættes til 25 % af det ikke deklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro med en forhøjelse på 50 % af det herved fremkomne beløb, eller 449.000 kr.
Ved Højesteret gjorde T gældende at toldlovens § 23, stk. 4 er en ordensforskrift, der alene fastsætter en pligt til uopfordret at standse op for kontrol og den bøde på 449.000 kr. som landsretten udmålte indebar et strafniveau, der var eksorbitant højere end det strafniveau der er gældende for overtrædelser af andre ordensbestemmelser. Endvidere gjorde T gældende, at bestemmelsen i toldloven er meget dårlig kendt og der oplyses kun diskret om reglen i lufthavnen.
Højesteret udtalte, at bestemmelsen i toldloven er et led i internationale bestræbelser på at imødegå alvorlig kriminalitet, navnlig terrorisme og hvidvaskning af penge og at der under hensyn til lovovertrædelsens karakter bør idømmes følelige bøder efter formålet med bestemmelsen, afpasset efter størrelsen af det ikke deklarerede beløb.
Herefter fastsatte Højesteret, at bøden som udgangspunkt bør sættes til 25 % at det ikke deklarerede beløb eller 299.000 kr.
Højesteret fandt i det foreliggende tilfælde ikke grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt i skærpende retning. Her er der henset til, at der er tale om et førstegangstilfælde.
Højesteret fandt ikke, at beløbets betydelige størrelse i sig selv burde føre til en forhøjelse af bøden. At kontantbeløbet blev medtaget med henblik på betalinger, som led i erhvervsvirksomhed fandtes ikke at skulle tillægges betydning i skærpende retning.
Bøden blev således fastsat til 299.000 kr.
Toldloven § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4
(advokat Thorkild Høyer, beskikket)
Poul Søgaard, Niels Grubbe, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
Byrettens dom af 13. januar 2010, SS 2-16596/2009
Anklageskrift er modtaget den 13. juli 2009.
toldlovens § 79. nr. 3, jf. § 23. stk. 4
ved i forbindelse med indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde at have medtaget likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover uden at angive samtlige medtagne likvide midler over for told- og skatteforvaltningen, idet han den 6. juni 2008 i forbindelse med udrejse fra lufthavnen undlod at angive over for told- og skatteforvaltningen, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD.
Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om bødestraf på 1.199.000 kr.
Tiltalte har erkendt sig skyldig og har nedlagt påstand om rettens mildeste dom.
"Tiltalte forklarede, at han skulle til Dubai, dels for at købe nye smykker til sin guldsmedeforretning ...1, dels for at betale en gæld. De penge, som han skulle have med, var dels hans egne penge, dels penge tilhørende hans brødre, som også har guldsmedeforretninger i Danmark. De havde for flere år siden lånt penge i Dubai. Når de rejser til Dubai, betaler de afdrag på gælden. Den pågældende dag havde han danske kroner med, fordi kreditoren i Dubai ikke kunne vente på, at pengene blev vekslet. Han blev presset hårdt til at betale gælden hurtigt. Han bestilte flybillet samme dag, som han fik opringningen fra Dubai. Det var en lørdag. Han rejste om søndagen. Når de betaler af på gælden, sker det enten via en bankoverførsel eller ved at rejse til Dubai med pengene. De havde samlet lidt penge ad gangen, og det var disse penge, som skulle med.
Anklageren gjorde opmærksom på, at den 6. juni 2008 var en fredag.
Tiltalte forklarede, at hvis man skal overføre penge fra banken, tager det 4-5 dage, og det koster penge. Pengene, de skyldte, var til privatpersoner. De tager til Dubai for at kigge på varer til guldsmedeforretningeme. De bestiller varerne i Dubai. Der går op til 3-4 måneder med leveringen. De betaler gammel gæld og låner penge af bekendte til at betale varerne med. Nogle gange betaler de også selv for nogle af varerne. Han husker ikke, om de penge, han medbragte den 6. juni 2008, også skulle bruges til køb af varer. Med på rejsen havde han kvitteringer fra sine brødre vedrørende de beløb, som han medtog for dem. NM er hans bror, som har en guldsmedeforretning i ...2 og en vekselforretning. Han medtog 60.000 USD for sin bror. DM er også hans bror, som han medtog 40.000 USD for. Broren har en guldsmedeforretning i ...1. LM er hans brors søn, som har en guldsmedeforretning i ...1. Han medtog 150.000 kr. for pågældende. KM er hans bror, som har en guldsmedeforretning på ...1. Han medtog 20.000 USD for pågældende. SM er hans bror, som han medtog 350.000 kr. for. Han medtog selv 150.000 kr. Af disse penge tilhørte 130.000 kr. ham selv. De øvrige 20.000 kr. var nogle, som han havde med for nogle bekendte. Han mener, at der skete en fejloptælling i lufthavnen, idet de kun talte bundter af penge. Han lagde ikke mærke til skiltningen i lufthavnen. Han kendte heller ikke til reglen i toldloven. Han blev først oplyst om reglen, da han blev standset i lufthavnen. Han rejser til Dubai 1-2 gange om året. Når han rejser, har han altid kvitteringer med fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark. Han vil så bedre kunne redegøre for beløbet. Hvis han blev stoppet i Dubai af politiet, ville det være nemmere at forklare, fordi de taler samme sprog. Den 8. juni 2008 købte han kun guldvarer til sig selv. Leveringen af varerne skete i november eller december.
Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans familie har i alt 6-7 guldsmedeforretninger i Danmark. Kunderne er både danskere og udlændinge. Han køber kun varer i Dubai, fordi han kun forhandler smykker med orientalsk design. Han køber altid færdige smykker. Varerne bliver sendt pr. post. I Dubai har man weekend torsdag og fredag. Han mener, at han blev ringet op af kreditoren i Dubai en torsdag eller fredag. Han bestilte flybillet samme dag eller næste dag. Det var en dag før afrejsen. Han husker ikke, hvad de samlet skylder i Dubai. Den pågældende dag havde han pengene i håndbagagen.
Foreholdt af anklageren, at han den 15. april 2009 til politiet skulle have forklaret, at han tjener 15-18.000 kr. pr. måned, forklarede tiltalte, at det er sådan han har forklaret til politiet. De penge, han selv havde med til Dubai, kom dels fra forretningen, og var dels nogle, han havde lånt personligt.
Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans årlige omsætning er på cirka 600.000 kr. Han hæver cirka 15-18.000 kr. om måneden til sig selv. Han husker ikke, hvad det koster at overføre penge via banken, men han har en liste over det.
Straffen fastsættes til en bøde på 899.000 kr., jf. toldlovens § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage.
Retten har følgende bemærkninger vedrørende bødefastsættelsen
Reglen i toldlovens § 23, stk. 4, har følgende ordlyd
"Personer, der ved indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde medtager likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover, skal uopfordret standse op for kontrol og har pligt til over for told- og skatteforvaltningen at angive samtlige medtagne likvide midler."
Deklarationspligten blev indført i toldloven i 2002 (L 2002 307) som et led i terrorpakken (på dette tidspunkt var deklarationspligten de penge, som oversteg modværdien af 15.000 EUR). I bemærkningerne til lovforslaget (nr. 30 af 13. december 2001) fremgår bI.a. følgende:
Den internationale terrorisme har medført et behov for en forstærket indsats over for kontrollen med de penge m.v., som personer medtager ved indrejse i og udrejse fra Danmark. Det kan befrygtes, at pengene m.v. enten kan stamme fra overtrædelser af straffeloven eller blive brugt til overtrædelser af straffeloven, herunder til finansiering af terrorisme.
Efter toldlovens § 79, nr. 3, straffes den, der forsætligt eller groft uagtsomt overtræder reglen i toldlovens § 23, stk. 4. Bødeniveauet er ikke berørt i lovforslaget.
For så vidt angår de EU-eksterne grænser blev der indført EU-regler med virkning fra den 15. juni 2007, således at EU nu generelt er et område med deklarationspligt ved disse grænser. Følgende fremgår af artikel 3 og artikel 9 i forordning (EF) nr. 1889/2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet:
Alle fysiske personer, som rejser ind i eller forlader Fællesskabet med likvide midler af en værdi på 10 000 EUR eller derover, skal angive dette beløb til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, gennem hvilken den pågældende person rejser ind i eller forlader Fællesskabet, i overensstemmelse med denne forordning. Angivelsespligten er ikke opfyldt, hvis oplysningerne er ukorrekte eller ufuldstændige.
Hver medlemsstat skal indføre sanktioner, der skal anvendes i tilfælde af, at den i artikel 3 fastsatte angivelsespligt ikke opfyldes. Sådanne sanktioner skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
Medlemsstaterne underretter senest den 15. juni 2007 Kommissionen om de sanktioner, der finder anvendelse, såfremt den i artikel 3 fastsatte anmeldelsespligt ikke overholdes."
Toldlovens § 23, stk. 4, fik sin nuværende ordlyd ved L 2006 1573 med ikrafttræden den 15. juni 2007. Danmark valgte at bibeholde deklarationspligten også for de interne grænser i EU.
Reglen i toldlovens § 23, stk. 4, skal sikre, at pengene afsætter transaktionsspor i form af en deklaration til SKAT. Reglen er alene en formel regel, som skal give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning. Det er derfor uden betydning for bødens fastsættelse, hvad tiltalte har forklaret om pengenes oprindelse og formål.
For at sikre en effektiv og afskrækkende virkning kræver en lovovertrædelse af den foreliggende art, hvor baggrunden for bestemmelsen er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme, at der idømmes meget følelige bøder afpasset efter størrelsen af det ikke-deklareret beløb, som overstiger 10.000 EUR, der lovligt kan udføres af landet.
Retten har i nærværende sag anset overtrædelsen for særlig grov, idet der er tale om et meget betydeligt kontantbeløb, og idet tiltalte havde forberedt udførslen af pengene ved at sikre sig kvitteringer fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark, hvilket viser, at handlingen blev begået med et fattet forsæt. På grund af forholdets grovhed sammenholdt med, at forholdet er begået i erhvervsforhold, bør bøden fastsættes til 75 % af det beløb, som overstiger 10.000 EUR, hvilket efter afrunding af beløbet svarer til 899.000 kr.
Der er intet grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
Tiltalte T straffes med en bøde på 899.000 kr.
Tiltalte skal betale sagens omkostninger, herunder 9.500 kr. + moms i salær til den beskikkede forsvarer, advokat Thorkild Høyer.
Østre Landsrets dom af 25. august 2010, 9. afdeling, S-323-10
Byrettens dom af 13. januar 2010 (SS 2-16596/2009) er anket af T med påstand om formildelse.
Tiltalte har i landsretten givet supplerende forklaring og har forklaret i det væsentlige som i byretten.
Der er i byrettens dom gjort rede for det regelgrundlag, som har betydning for strafudmålingen.
Af en oversigtsrapport fra EU af 22. september 2008, som er fremlagt af anklagemyndigheden, fremgår, at strafniveauet for tilsvarende lovovertrædelser medio 2008 varierer noget inden for EU. Bødeniveauet er i flere lande fastsat med udgangspunkt i niveauet 20-25 % af det ikke deklarerede beløb.
Som anført i byrettens dom er formålet med bestemmelsen i toldlovens § 23, stk. 4, at give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning.
Landsretten finder, at der ved straffastsættelsen generelt må lægges vægt på, at den adfærd, som kriminaliseres, er undladelse af at deklarere også fuldt legale beløb. Samtidig tiltræder landsretten, at der ved strafudmålingen tillige skal lægges betydelig vægt på, at formålet med bestemmelsen som nævnt er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme. Under hensyn til bestemmelsens karakter og baggrunden for deklarationsreglen er også bødeniveauet i andre EU-lande vedrørende tilsvarende overtrædelser indgået i landsrettens overvejelser om straffastsættelsen for overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Endelig har landsretten også henset til bødeniveauet i sager om overtrædelse af hvidvaskloven.
Den omstændighed, at tiltalte i forbindelse med udførelsen af pengene medbragte kvitteringer fra sine brødre findes ikke at have betydning for straffastsættelsen.
Tiltalte har forklaret, at han løbende indkøber varer til sin guldsmedeforretning i Dubai, og at han har optaget lån i Dubai. Tiltalte har endvidere forklaret, at formålet med den omhandlede rejse til Dubai var indkøb af varer og betaling af afdrag på gæld. Henset til, at pengene blev søgt udført af landet i erhvervsmæssig sammenhæng, og henset til beløbets størrelse, findes der at foreligge en særlig grov overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Landsretten tiltræder, at der ikke er grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
På den anførte baggrund findes bøden passende at kunne fastsættes til 25 % af det ikkedeklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro, med en forhøjelse på 50 % af det herved fremkomne beløb, hvilket efter afrunding svarende til en bøde på 449.000 kr.
Byrettens dom i sagen mod T ændres, således at T straffes med en bøde på 449.000 kr.
Højesterets dom af 1. april 2011, 1. afdeling, 349/2010
Tiltalte, T, har anket dommen med påstand om formildelse.
T har til støtte for sin påstand om formildelse gjort gældende, at toldlovens § 23, stk. 4, er en ordensforskrift, der alene fastsætter en pligt til uopfordret at standse op for kontrol, og den bøde på 449.000 kr., som landsretten har udmålt, indebærer et strafniveau, der er eksorbitant højere end det strafniveau, der gælder for overtrædelser af andre ordensbestemmelser.
Bøden bør endvidere nedsættes i medfør af straffelovens § 82, nr. 4, idet T har handlet i undskyldelig uvidenhed eller undskyldelig misforståelse af de pågældende bestemmelser i toldloven. Det er en årelang tradition for indvandrere i Danmark at medtage kontante pengebeløb, og desuden er de omhandlede bestemmelser i toldloven meget dårligt kendt, og der oplyses kun diskret om dem i lufthavnen, side om side med bla. oplysninger om fugleinfluenza og rettigheder ved aflysning af fly.
Det er også en grund til formildelse, at der er tale om en førstegangsovertrædelse.
Anklagemyndigheden har anført, at bøden i denne sag bør fastsættes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, svarende til 1.199.000 kr. Subsidiært bør bøden fastsættes til mellem 25 % og 100 %. Der bør ikke fastsættes en bøde på under 25 %.
Overtrædelser af toldlovens § 23, stk. 4, bør straffes med følelige bøder, som bidrager til en effektiv håndhævelse af reglerne, idet formålet med deklarationspligten er at bekæmpe hvidvask af udbytte fra kriminalitet og bekæmpe finansiering af terrorisme. Reglen er ifølge forarbejderne en konsekvens af, at det på grund af de pligter til indberetning, der følger af hvidvasklovgivningen, er blevet mere almindeligt ved indrejse og især ved udrejse at medtage større pengesummer, der kan stamme fra kriminalitet, og hvor der kan være risiko for, at pengene vil blive brugt til finansiering af terrorisme. Pligten til at deklarere likvide midler er derfor ikke alene en ordensforskrift. Det fremgår også af de internationale regelsæt, der ligger til grund for den danske regel, at sanktioner for overtrædelse af bestemmelsen skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
Bødens størrelse bør i sager om overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4, fastsættes i forhold til det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro og således, at udgangspunktet for bødefastsættelsen er 25 %. Antallet af overtrædelser af denne bestemmelse taler for et fast udgangspunkt for bødefastsættelsen, der gør det muligt at afgøre bødesager på dette område administrativt.
I den foreliggende sag er der imidlertid sådanne skærpende omstændigheder, at bøden bør forhøjes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, eller i hvert fald forhøjes væsentligt i forhold til landsrettens bødeudmåling, der svarer til 37,5 %. Overtrædelsen er særlig grov, fordi den er begået som led i tiltaltes erhverv, fordi der er tale om et meget stort beløb, som til dels er medbragt for andre erhvervsdrivende, og fordi smuglingen af beløbet var planlagt og blev begået med et fattet forsæt.
Der er ikke grundlag for at anvende straffelovens § 82, nr. 4. Deklarationspligten er tydeligt skiltet adskillige steder i lufthavnen.
Oplysninger om andre EU-medlemslande - herunder rapporter udarbejdet af Financial Action Task Force (FATF), som Danmark er medlem af - viser, at strafudmålingspraksis varierer betydeligt fra land til land. I mange lande, herunder flere af de største EU-medlemslande, fastsættes bøder som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, i flere tilfælde med et udgangspunkt på 25 %. I mange andre lande anvendes der minimums- og maksimumstakster. I Sverige udmåles bøder på mellem 1.500 og 150.000 SEK, afhængig af de nærmere omstændigheder og gerningsmandens indtægtsforhold. Det er oplyst, at det norske toldvæsen efter praksis kan pålægge et gebyr på 20 % af hele det ikke-deklarerede beløb.
Pligten efter toldlovens § 23, stk. 4, til ved indrejse i og udrejse af Danmark uopfordret over for told- og skatteforvaltningen at angive medtagne kontantbeløb og andre likvide midler gælder alene i tilfælde, hvor der medtages midler svarende til 10.000 euro eller derover. Efter bestemmelsens forarbejder og tilblivelseshistorie er den et led i internationale bestræbelser på at imødegå alvorlig kriminalitet, navnlig terrorisme og hvidvaskning af penge. Overholdelse af bestemmelsen har betydning for toldmyndighedernes og politiets muligheder for - også via samarbejde med udenlandske myndigheder - at forebygge og efterforske de nævnte former for kriminalitet.
Højesteret finder på denne baggrund, at der under hensyn til lovovertrædelsens karakter og for at sikre overholdelse af deklareringspligten efter toldlovens § 23, stk. 4, må idømmes følelige bøder, samt at bøderne efter formålet med bestemmelsen bør være afpasset efter størrelsen af det ikke-deklarerede beløb. Højesteret tiltræder, at bøden som udgangspunkt bør fastsættes til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro med et nedrundet beløb til hele tusinde kroner og med en passende minimumstakst.
Højesteret finder, at der i det foreliggende tilfælde ikke er grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt i skærpende retning. Højesteret lægger herved vægt på, at der er tale om et førstegangstilfælde. Højesteret finder, at beløbets betydelige størrelse ikke i sig selv bør føre til en forhøjelse afbøden ud over, hvad der følger af, at bøden fastsættes som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb. Efter bestemmelsens formål findes det endvidere ikke at burde tillægges betydning i skærpende retning, at kontantbeløbene blev medtaget med henblik på betalinger som led i erhvervsvirksomhed. Der er heller ikke i øvrigt oplyst omstændigheder, der kan føre til en skærpelse afbødestraffen.
Højesteret tiltræder, at der ikke foreligger formildende omstændigheder, herunder som nævnt i straffelovens § 82, nr. 4.
Bøden nedsættes herefter til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, nedrundet til 299.000 kr.
T straffes med en bøde på 299.000 kr.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.8 Opsatte driftsomkostninger. Ophør af virksomhed.
Dette afsnit beskriver praksis om udgifter, der ikke har umiddelbar forbindelse med erhvervelsen af indkomsten, fordi udgifterne er opsat, dvs. udskudt. Afsnittet beskriver også praksis om udgifter, der afholdes efter virksomhedens ophør.
Opsatte driftsomkostninger
Udgifter efter ophør af virksomhed
Opsatte udgifter efter ophør
Som udgangspunkt medfører driftsomkostningsbegrebet, at der skal være en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af en udgift og erhvervelsen af indkomsten, for at der kan gives fradrag.
Der er dog i et vist begrænset omfang mulighed for at trække opsatte driftsomkostninger fra. Se UfR 1963, 954 H (Godsejer E. Knuth) og TfS 1984, 53 H (Træskodommen).
Eksempler om opsatte driftsomkostninger
Udgifter i forbindelse med retablering af en losseplads, der ikke længere anvendes, kan trækkes fra, når de afholdes.
Om fradrag for udgifter til oprensning af forurenet jord, se TfS 1992, 581 LSR og SKM2004.114.LR.
Se også afsnit C.C.2.4.5.9 om afskrivning efter SL § 6, stk. 1, litra a, på udgifter af omkostningskarakter.
Det er en betingelse for fradrag for en udgift, at den er afholdt i en igangværende virksomhed. Se afsnit C.C.2.2.1.2. Når virksomheden er ophørt, er der ikke længere fradrag for udgifter. Det vil fx være tilfældet, hvis virksomheden overgår til at være ikke-erhvervsmæssig (hobbyvirksomhed). Se afsnit C.C.1.1.2 om beskatning af ikke-erhvervsmæssig virksomhed, herunder hobbyvirksomhed.
Der kun er fradrag for udgifter, der afholdes efter virksomhedens ophør, hvis
udgiften har driftsmæssig forbindelse med den ophørte virksomhed og
afholdes i nær tilknytning til virksomhedens ophør.
Der er ikke fradrag for udgifter, der afholdes længere tid efter virksomhedens ophør, selvom udgiften har driftsmæssig forbindelse med den ophørte virksomhed.
Eksempler om opsatte udgifter efter ophør
Udgifter til opgravning af benzintanke i forbindelse med ophør af en benzinforhandlers virksomhed, kunne trækkes fra som udskudte driftsomkostninger. Se LSRM 1984, 23 LSR.
Se også UfR 1979, 122 H.
Afviklingsomkostninger vedrører normalt ikke driften men derimod indkomstgrundlaget (formuen). De kan derfor ikke trækkes fra som driftsomkostninger. Der kan fx være tale om rådgiverudgifter og udgifter til bonus. Se afsnit C.C.2.2.1.4.
Indskrænkning af virksomhed.
Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv., som var afholdt for at grenspalte en virksomhed. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden, medens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette.
Landsretten udtalte, at selskabets A´s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A´s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik heller ikke medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og af halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer.
Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning af virksomheden.
UfR 1984, 160 HRD
(TfS 1984, 53 H)
Et interessentskab havde siden 1966 drevet grossistsalg af importeret fodtøj. Fra 1972 omfattede virksomheden også videresalg af træsko, som blev fremstillet i et aktieselskab, som var ejet af interessenterne. Interessenternes avance på de træsko, der var leveret af selskabet, blev foreløbigt fastsat med udgangspunkt i avancerne på det importerede fodtøj.
I 1975 viste det sig, at selskabet ville få et stort underskud, hvis fordelingsnormen blev opretholdt. Derfor blev det beløb, som var godskrevet selskabet for varer, forhøjet med 500.000 kr. Det medførte, at hovedparten af selskabets underskud blev udlignet.
Interessenterne gjorde gældende, at der var tale om en regulering af den oprindeligt fastsatte afregningspris, der på grund af beregningsvanskeligheder kun havde været fastsat foreløbigt.
Højesteret fandt, at overførslen fra interessentskabet til selskabet var et sådant led i interessenternes virksomhed, at det kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
(Træskodommen).
UfR 1979, 122 H
En grosserer overdrog den 1. november 1971 sin virksomhed med varelager, og regnede salgssummen med til den skattepligtige indtægt for 1971. I forbindelse med overdragelsen påtog han sig en forpligtelse til at holde køberen skadesløs for eventuelt indkomst- eller formuetab. På grund af forpligtelsen måtte han senere nedskrive sit tilgodehavende hos køberen med 23.737 kr.
Højesteret fandt, at dette beløb havde en sådan forbindelse til hans erhvervsvirksomhed, at han kunne trække det fra ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, selvom han ikke længere havde løbende indtægter af virksomheden. Da omfanget af forpligtelsen blev fastslået i 1972, skulle beløbet trækkes fra i dette år.
UfR 1963, 954 H
En godsejer fik fradrag for et engangsbeløb, som han betalte til fire ansatte som kompensation for deres dårlige aflønning gennem en årrække. Godsets økonomiske situation havde ikke givet mulighed for lønstigning, før den på udbetalingstidspunktet var blevet forbedret på grund af salg af bygninger. Højesteret gav derfor fradrag for udgiften, selvom godsejeren ikke havde haft en retlig forpligtelse til at betale, og selvom udgiften vedrørte en længere årrække.
(Godsejer E. Knuth) Ledende dom.
Landsretten udtalte, at sammenhængen mellem "den skattepligtige indkomst" og "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, indebærer, at det er en betingelse for fradragsretten, at driftsomkostningerne er afholdt for opnå skattepligtig indkomst, jf. SL § 4.
Udgifterne til bonus/tantieme havde ikke den nødvendige sammenhæng med selskabets løbende indkomsterhvervelse, men måtte anses for at være afholdt for at sikre den del af selskabets formue, der kunne afhændes skattefrit efter SL § 5. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Udgifter til advokat- og revisorbistand kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi de var relateret til en indskrænkning af selskabets virksomhed og derfor ikke havde karakter af udgifter til løbende administration af skattepligtig investering.
Dommen blev indbragt for Højesteret af skatteyderen, men efterfølgende hævet.
TfS 1992, 581 LSR
Et selskab havde afholdt en udgift til oprensning af en grund, der var forurenet i selskabets ejertid.
Landsskatteretten bemærkede, at udgiften ville have været en fradragsberettiget driftsudgift, hvis nutidige miljøkrav havde været gældende på forureningstidspunktet. Da forureningen efter det oplyste var indtrådt som udslag af en naturlig risiko i forbindelse med selskabets produktion, kunne udgiften trækkes fra enten som en opsat vedligeholdelsesudgift efter SL § 6, stk. 1, litra e, eller som en opsat driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
TfS 1995, 51 LSR
Ikke igangværende virksomhed. Ophør.
En tidligere landmand blev nægtet fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i forbindelse med en frivillig akkord, som han indgik ca. et halvt år efter, at han var ophørt med landbrugsvirksomheden. Landsskatteretten bemærkede, at udgifterne kun kunne trækkes fra, hvis de kunne henføres til den aktuelle drift.
LSRM 1984, 23 LSR
Udgifter til opgravning af benzintanke i forbindelse med ophør af virksomhed som benzinforhandler, blev anset for at være udskudte driftsomkostninger, som kunne trækkes fra.
Ligningsrådet udtalte i en bindende forhåndsbesked, at udgifter til oprensning af forurenet jord kan trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra e, som opsatte vedligeholdelsesudgifter eller efter SL § 6, stk. 1, litra a, som opsatte driftsomkostninger, sådan at fradraget foretages i det år, hvor udgifterne er afholdt.
Rådet lagde til grund, at forureningen var sket som led i selskabets virksomhed, og at selskabets udgifter var afholdt som følge af den forurening, selskabet havde forårsaget i ejertiden. Det blev desuden lagt til grund, at ejendommen var forurenet ved købet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdom om ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurdering
Højesteret har fundet, at en grundejer var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000 med henblik på ansættelse af et fradrag i grundværdien for forbedringer.
28. november 2018 Af Anne Larsson
Sagen var en del af et større sagskompleks, der omfattede ca. 50.000 sager, og hvor SKAT af egen drift havde besluttet at vurdere, om der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse.
Sagen drejede sig om, hvorvidt en grundejer var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000 med henblik på ansættelse af fradrag i grundværdien for forbedringer.
Højesteret udtalte, at det må bero på en samlet individuel bedømmelse af forholdene, om der skal ske ekstraordinær genoptagelse, og at der i den forbindelse kan lægges vægt på, om der er tale om objektive fejl i vurderingerne, myndighedsfejl, væsentlig beløbsmæssig afvigelse eller særlige omstændigheder i øvrigt. Højesteret gav ministeriet medhold i ministeriets juridiske synspunkt, at en væsentlig beløbsmæssig afvigelse ikke i sig selv kan begrunde ekstraordinær genoptagelse.
I den konkrete sag fandt Højesteret det tilstrækkeligt godtgjort, at det forhold, at grundejerens ejendom ikke fik fradrag for forbedringer i 2000, skyldtes et ikke retvisende oplysningsgrundlag i de it-systemer, der understøttede det kommunale vurderingsråds ejendomsvurdering, og at der således forelå en myndighedsfejl.
Ved den samlede vurdering af, om der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, lagde Højesteret vægt på, at der forelå en myndighedsfejl, og at en ekstraordinær genoptagelse med den seneste ansættelse af fradraget ville indebære en nedsættelse af den oprindeligt ansatte grundværdi svarende til knap 35 %.
Højesteret fandt, at der ved den samlede afvejning af forholdene i sagen ikke kunne lægges afgørende vægt på, at grundejeren ikke havde benyttet den ordinære klageadgang. Grundejeren var herefter berettiget til at få genoptaget ejendomsvurderingen for 2000.
Landsretten var nået til et andet resultat (SKM2017.708.ØLR).
Skatteministeriets interesser blev for både Højesteret og Østre Landsret varetaget af advokat Steffen Sværke i samarbejde med advokat Anne Larsson.
Partner, Advokat (H) E: ss@kammeradvokaten.dk
T: +45 72 30 72 78
M: +45 25 43 03 01
Advokat (L), Manager E: ala@kammeradvokaten.dk
T: +45 72 30 78 68
M: +45 50 77 84 61
Læs Højesterets dom af d. 27. november 2018.


text:
Skat.dk: Ændring af vurderinger for en militær flyvestation, som følge af en højesteretsdom
15 Aug 2007 10:03
SKM2007.536.SR
07-126297
Ejendomsvurdering, undtagelse fra vurdering
Højesteret har i dom af 21. november 2006 fastslået, at militære flyvestationer ikke i deres helhed kunne anses for befæstningsanlæg. De skulle derfor ikke i deres helhed undtages fra vurdering, hvilket vurderingsmyndigheder havde gjort fra og med 1992-vurderingen. Militære flyvestationer skulle derfor vurderes efter den praksis, der har været anvendt ved vurderingerne inden 1992.
I den anledning har Skatterådet ændret vurderingerne fra 1992 og efterfølgende vurderinger i overensstemmelse med højesteretsdommen for en af landets militære flyvestationer. Skatterådet har samtidig bemyndiget SKAT til at genoptage vurderingerne efter samme retningslinier for landets øvrige militære flyvestationer.
Vurderingsloven § 7, stk. stk. 1, nr. 3.
Vurderingsvejledningen 2007-3 A.2.2.3.
Højesteret har den 21. november 2006 afsagt dom vedrørende de militære flyvestationer i Danmark (SKM2006.731.HR) Højesteret fandt, at de militære flyvestationer ikke i deres helhed kunne anses for befæstningsanlæg. De skulle derfor ikke undtages fra vurdering i deres helhed, men vurderes efter den praksis, der har været anvendt ved vurderingerne inden 1992.
Højesteret fastslår samtidig, at 1992-vurderingerne skal svare til de ansættelser, som de daværende told- og skatteregioner ansatte efter det daværende Ligningsråds afgørelse den 28. januar 1997 for de militære flyvestationer.
1992-vurderingen og efterfølgende vurderinger for den militære flyvestation i kommune X ændres i overensstemmelse med Højesterets dom af 21. november 2006.
Vurderingen pr. 1. januar 1992:
9.576.000 kr.
Der foretages årsregulering af den ændrede 1992-ansættelse for 1993, 1994 og 1995 i overensstemmelse med årsreguleringscirkulærerne for de pågældende år.
Vurderingen pr. 1. januar 1996, årsreguleringen pr. 1. januar 1997 og vurderingen pr. 1. januar 1998 ændres ikke, idet de pågældende ansættelser allerede er i overensstemmelse med Højesterets dom.
Vurderingen pr. 1. januar 1999:
342.000.000 kr.
44.580.000 kr.
297.420.000 kr.
Vurderingen pr. januar 2000:
320.000.000 kr.
53.205.000 kr.
266.795.000 kr.
Vurderingen pr. 1. januar 2001:
322.000.000 kr.
54.642.500 kr.
267.357.500 kr.
54.642.500 kr
Vurderingen pr. 1. januar 2002:
64.316.400 kr.
265.683.600 kr.
Der foretages årsregulering af den ændrede 2002-ansættelse i overensstemmelse med årsreguleringscirkulæret for 2003.
Vurderingen pr. 1. oktober 2004:
10.332.000 kr.
466.000.000 kr.
198.462.600 kr.
267.537.400 kr.
Omberegnet grundværdi i 2001-niveau ansættes til: 132.142.500 kr.
Ændringerne har skattemæssig virkning fra 1992, jf. Højesterets dom af 21. november 2006.
Det bemærkes, at Skatterådets afgørelse efterfølgende er påklaget til Landsskatteretten for så vidt angår ejendomsværdierne pr. 1. januar 2002 og pr. 1. oktober 2004.
Samtidig blev Skatterådet anmodet om bemyndigelse, til at genoptage ejendomsvurderingerne for årene 1992 til 2005 for de militære flyvestationer i A, B, C, D, og E kommuner.
Kommunerne A, B, C og X anlagde den 22. september 1999 sag ved Vestre Landsret mod Skatteministeriet og Forsvarets Bygningstjeneste. Sagen drejede sig om, hvorvidt de militære flyvestationer ved 1992-vurderingen i sin helhed kunne anses for befæstningsanlæg og dermed undtages fra vurdering i henhold til vurderingslovens § 7, stk.1, nr. 3. Vestre Landsret fastslog i dom af 2. marts 2004, at de militære flyvestationer skulle undtages fra vurdering.
Kommunerne ankede Vestre Landsrets dom til Højesteret, og Højesteret afsagde dom den 21. november 2006. Højesteret fandt, at de militære flyvestationer ikke i deres helhed kunne anses for befæstningsanlæg. De skulle derfor ikke undtages fra vurdering i deres helhed, men vurderes på sædvanlig vis svarende til den praksis, der har været anvendt ved vurderingerne inden 1992.
Højesteret fastslår samtidig, at 1992-vurderingerne skal svare til de ansættelser, som de daværende told- og skatteregioner ansatte efter det daværende Ligningsråds afgørelse af 28. januar 1998 for flyvestationerne i A, B, C og X kommuner.
Flyvestationerne i kommunerne D og E var ikke omfattet af søgsmålet, men skal ud fra en lighedsbetragtning ansættes på tilsvarende måde, da disse flyvestationer også var militære flyvestationer, således at samtlige militære lufthavne i Danmark vurderes ensartet.
I forbindelse med at sagen blev anket til Højesteret indgik sagens parter i april 2004 en procesaftale.
Af procesaftalen fremgår det bl.a. at SKAT vil søge revision af vurderingen pr. 1.januar 1996 og efterfølgende vurderinger gennemført i overensstemmelse med de principper, som fastslås ved højesteretsdommen og at SKAT vil søge revisionen gennemført, således at den kan være afsluttet inden 3 måneder efter højesteretsdommens afsigelse.
Det følger af procesaftalen, at de ændrede vurderinger for alle år skal have oprindelige skattemæssig virkning. Parterne har i procesaftalen anerkendt, at der ikke kan fremsættes indsigelse om forældelse eller fristoverskridelse overfor revision af vurderingerne eller betaling af dækningsafgift.
Dette gælder ud fra en lighedsgrundsætning således også for de to militære lufthavne i kommunerne D og E, som ikke er omfattet af højesteretsdommen.
SKAT indstiller også 1992 vurderingen til Skatterådets afgørelse, for at bemyndigelsen også kan omfatte 1992-vurderingen, selvom procesaftalen regulerer 1996 vurderingen og senere. Herved kan 1992 vurderingen for flyvestationerne i kommunerne D og E også ændres i overensstemmelse med højesteretsdommen.
Skatterådet bemyndiger SKAT til at genoptage ejendomsvurderingen for 1992 til 2005 for de militære flyvestationer i kommunerne A, B, C, D og E med henblik på at ansætte vurderingerne i overensstemmelse med Højesterets dom af 21. november 2006.
Skatterådet kan tiltræde SKATs indstilling til bemyndigelse.
§ 33, stk. 4:
Skatterådet kan efter indstilling fra told- og skatteforvaltningen i forbindelse med en ændring efter stk. 3 bemyndige told- og skatteforvaltningen til at genoptage vurderingerne af andre ejendomme med samme forhold. Bestemmelsen i stk. 3., 2. pkt. finder tilsvarende anvendelse. Det er dog en betingelse, at ejendommens ejer senest 3 måneder efter, at Skatterådet har bemyndiget told- og skatteforvaltningen til at genoptage vurderingen, er underrettet om, at vurderingen er udtaget til genoptagelse.
§ 7, stk. 1, nr. 3:
3) Befæstningsanlæg bortset fra arealer og bygninger inden for befæstningsanlæggets rammer, der udnyttes erhvervsmæssigt.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret