text:
Skat.dk: Grundværdi - fradrag for forbedringer - varmeforsyning - rette omkostningsbærer
SKM2016.164.BR
BS 1-272/2015
Grundværdi, fradrag, for, forbedringer, varmeforsyning, rette, omkostningsbærer
Sagen drejede sig om, hvorvidt boligselskabet var berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer i henhold til dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18 for udgifter afholdt til varmeforsyning. Landsskatteretten havde nægtet boligselskabet fradrag alene med henvisning til, at det ikke var dokumenteret, at boligselskabet havde bekostet varmeforsyningsanlægget. Under sagens forberedelse for byretten fremlagde boligselskabet en række nye bilag til dokumentation for, at boligselskabet havde bekostet anlægget.
Derudover drejede sagen sig om, hvorvidt der for så vidt angik det eksterne varmeledningsstykke, var tale om et nyt spørgsmål i skatteforvaltningslovens § 48's forstand. Retten fandt, at Landsskatteretten havde forholdt sig til spørgsmålet om det eksterne varmeledningsstykke, og lagde blandt andet vægt på ordlyden af Landsskatterettens afgørelse. Retten fandt derfor ikke, at der var tale om et nyt spørgsmål i skatteforvaltningslovens § 48's forstand.
Retten fandt herefter, at boligselskabet med de fremlagte bilag havde sandsynliggjort, at boligselskabet havde betalt for både det interne- og eksterne varmeledningsstykke, og sagen blev derfor hjemvist til vurderingsmyndighederne til beløbsmæssig ansættelse.
Den juridiske vejledning 2016-1 A.A.10.3.4
(v/ adv.fm. Mette Pugholm)
(v/ Kammeradvokaten v/ adv.fm. Signe Brehm Jensen)
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at fradragsansættelsen ved vurderingerne 2002, 2004 og 2006 for ejendommen beliggende Y1 15A - 47, Y2, hjemvises til vurderingsmyndighederne for så vidt angår den varmeforsyningsledning, der går fra Y1 13 til Y1 17A.
Sagsøgte, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om frifindelse, idet Skatteministeriet dog anerkender, at boligselskabet har fradragsret for den del af varmeforsyningen; der er markeret med kraftig lyserød på bilag A, og at fradragsansættelsen heraf hjemvises til beløbsmæssig ansættelse hos vurderingsmyndigheden.
Sagen angår herefter spørgsmålet, om retten kan behandle og hjemvise en sag til vurderingsmyndighederne også for den del af en varmeforsyningsledning, som ligger uden for sagsøgerens ejendom.
I denne sag har Landsskatteretten truffet afgørelse den 15. december 2014.
Af klagen til Landsskatteretten fremgår:
Klager er ejer af storparcellen Y1 15A-47.
På ejendommen er der opført bebyggelse i 2 etaper og består samlet af 6 bygninger med 22 boliger. I alt 6.664 m2.
Ved betinget skøde af 15. juni 1977 ... erhvervede klager fra G1en parcel stor ca. 5.000 m2 af den G1 ifølge tinglyst adkomst tilhørende ejendom matr.nr. Z1og Z2, Y3 by og sogn, beliggende Y1, Y3, Y2. Hovedejendommens arealer udgjorde ifølge tingbogen: matr.nr. Z1, Y3: 12 ha 4002 m2, heraf vej 9119 m2, matr.nr. Z5, Y3 1 ha 98 m2 og matr.nr. Z2, Y3:8170 m2. Overtagelsesdagen var den 1. juli 1977. Købesummen omfattede parcellen og byggemodning som var aftalt til i alt kr. 242.000. Af købesummen vedrørte kr. 72.000 selve den solgte parcel, mens kr. 170.000 var betaling for byggemodning. Den 14. juli 1978 forelå der endeligt skøde ... hvor ejendommen var udstykket som matr.nr. Z3, Y3 by og sogn af areal 4.950 m2. 1. etape af byggeriet blev opført.
Klager erhvervede tillige ved betinget skøde af 20. maj 1981 ... fra G1 den G1tilhørende ejendom matr.nr. Z1,Y3 by, Y3, beliggende Y1. Parcellen blev solgt som den var afsat med et areal stort ca. 1.750 m2, jf. landinspektørrids. Overtagelsesdagen var den 15. maj 1981 og købesummen aftalt til kr. 49.000. Udenfor købesummen var køber pligtig til bl.a. at betale tilslutningsafgift for el. Den 15. september 1981 forelå der endeligt skøde ... på ejendommen og var nu udstykket og matrikuleret som matr.nr. Z4,Y3 af areal ifølge matrikelkortet 1.714 m2. 2. etape af byggeriet blev herefter opført.
Klager har med hjemmel i skatteforvaltningsloven § 33, stk. 2 anmodet vurderingsmyndigheden om genoptagelse af ejendomsvurderingen med henblik på dels ansættelse af et fradrag for grundforbedrende udgifter på ejendommen.
Ved afgørelse af den 1. september 2008 ... ansatte vurderingsmyndigheden fradrag for forbedringer til kr. 536.100.
Klager indbragte afgørelsen for Vurderingsankenævnet, der ved afgørelse af 7. december 2011 ... ansatte fradrag for grundforberedende udgifter til kr. 695.100.
Der er i den konkrete sag tvist om, hvorvidt - og i hvilket omfang - nedenstående
udgifter berettiger til fradrag i grundværdien:
Varmeforsyning, intern ...
Tilslutningsafgift varme ...
Varmeforsyning - intern
Vurderingsankenævnet har ikke imødekommet klagers anmodning om fradrag for den interne varmeforsyning.
Klager er ikke enig i denne betragtning og der skal i den anledning anføres følgende:
Af byggeriets 2. etape er der etableret fjernvarme - i modsætning til 1. etape, hvor opvarmningskilden er el. Elopvarmningen skal ikke behandles her eftersom der allerede er taget stilling hertil.
Som det fremgår af det interne ledningskort ... for etape 2, eksisterer der på ejendommen et internt fjernvarmeanlæg, der må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning.
Anlægget udgør en forbedring af grunden i ubebygget stand.
Varmeforsyning - ekstern
Vurderingsankenævnet har indrømmet delvist fradrag for den afholdte tilslutningsafgift.
Som det fremgår af byggeregnskabets pkt. 28, jf. bilag 9, er der betalt kr. 32.000 i tilslutningsafgift for fjernvarme.
Ejendommen er på tidspunktet for bygningernes opførelse en del af en ny udstykning, jf. således historiske kort fra henholdsvis 1976 og 1985 ...
Det har desværre ikke været muligt at lave en opmåling og V&S beregning af den for klagers vedkommende relevante del af det eksterne varmeforsyningsanlæg, eftersom varmekilden er gået fra oprindelig fjernvarme til naturgas og klager alene er i besiddelse af ledningskort hvor naturgasledning er indtegnet. I den anledning må det dog fastslås, at eftersom det oprindelige varmeforsyningsanlæg blev anlagt i en ny udstykning, jf. således ovenfor og bilag 10, antages klager at have ret til i hvert fald 50 % af den betalte oprindelige tilslutningsafgift svarende til kr. 16.000 (kr.32.000:2). Der anmodes om fradrag herfor.
Af det fremlagte ledningskort fremgår det, at der er etableret en forsyningsledning fra naboejendommen Y1 13 til Y1 17 A. Det er opfattelsen, at denne ledning kan betragtes som en hovedforsyningsledning, som kan give anledning til et fradrag for forbedringer. Ledningsnettet fra Y1 17A knytter sig til den øvrige del af bebyggelsen Y1 15A, og anses at være ikke fradragsberettigede stikledninger.
Som dokumentation for bekostningen af udgiften til varmeforsyning er der henvist til byggeregnskabets post “samlede håndværkerudgifter".
Posten er en samlet post, som indeholder en flerhed af udgifter, og er ikke understøttet af underbilag eller anden form for dokumentation indeholdende oplysninger om, hvilke arbejder, der knytter sig til håndværkerudgifterne.
Heller ikke det fremlagte skøde eller sagens materiale i øvrigt indeholder oplysninger, som støtter påstanden om, at udgiften til etablering af varmeforsyningsanlægget er afholdt af grundejeren.
Efter en samlet vurdering af de fremlagte oplysninger er det herefter rettens opfattelse, at der ikke er fremlagt fornøden og tilstrækkelig dokumentation for, at udgiften rent faktisk har været bekostet af klageren.
Den fremlagte dokumentation bidrager imidlertid ikke med oplysninger om, hvilke arbejder, der er indeholdt i den opkrævede tilslutningsafgift. Heller ikke sagens øvrige oplysninger indeholder oplysninger om, hvad der konkret er foretaget af grundforbedrende arbejder i forbindelse med tilslutning af klagerens ejendom.
I mangel af dokumentation for, hvad den opkrævede tilslutningsafgift vedrører, må ansættelsen af et fradrag bero på et skøn.
Det er rettens opfattelse, at der ikke er fremlagt oplysninger, som giver anledning til at ændre det allerede udøvede skøn over udgiften til tilslutning, der hermed stadfæstes.
Boligselskabet har fremlagt et byggeregnskab, hvori under pkt. 26 anføres en samlet entreprisesum for håndværkerudgifter på 1.684.713 kr. Af entreprisebeskrivelse for 2. etape af byggeriet af 8 boliger fremgår, at der som fagentrepriser bl.a. var en murerentreprise og en vvs-entreprise.
Murerentreprisen omfattede:
Gravning for varmeledninger
Gravning og tilfyldning skal udføres jfr. tegn. nr. 31 og 37.
Brønddæksel skal være samme type, som anvendes på nedgangsbrønde, og skal leveres og monteres under denne entreprise.
Den viste rørbrønd skal leveres og monteres komplet, og der skal udføres nødvendige hugge - og tætningsarbejder, som er nødv. for rørarbejdets udførelse.
Flisearealet ved fyrrummet skal optages og gennedlægges.
Der skal udføres huggearbejder i gulv og fundament, hvor rør skal føres ud fra fyrrum, og al omstøbning og retablering af gulv m.v. skal udføres og være medregnet her.
VVS-entreprisen omfattede:
Boligerne varmeforsynes fra kedelcentral i kommunens boliger gennem de viste præisolerede rør - alt med tilhørende bøjninger, murbøsninger, nødvendige fastspændingsstykker alt monteret nøje efter fabrikkens anvisninger,
I den viste ventilbrønd skal der monteres 4 stk. membranventiler eller fedtsmurte haner. Hvor rør er ført gennem brøndens sider, i alt 6 steder, skal der forsegles med en selvhærdende siliconefugemasse. Grave- og tilfyldningsarbejde samt sætning af den viste ventilbrønd udføres af murer.
Af et brev af 4. marts 1981 fra G2 til boligselskabet fremgår:
Vedr. Boliger i Y3.
Som aftalt pr. tlf. d.d. fremsendes nedenstående spørgsmål til afklaring og besvarelse:
Hvem skal vi træffe aftale med for besigtigelse af kedelcentral ...
Skal der betales tilslutningsafgift for tilslutning til kedelanlægget.
Skal H1 tilslutte i kedelcentralen eller får vi rør i jord ført frem til bygningerne, herunder projekteringen af fremføringsledninger.
Kan vi låne en traktor med mand til prøvetagning af kommunen ...
Af kontrakten 29. april 1981 om VVS- entreprisen fremgår:
20.1. Centralvarmeanlæg i boliger
45.502 kr.
20.2 Fjernvarmeledninger på H1s grund til 1 m fra skel
20.3 Samtlige tilslutningsarbejder i kedelcentral
20.4 Fjernvarmeledninger på kommunens grund fra
kedelcentral til 1 m ind på H1s grund
Parterne har i fællesskab stillet følgende spørgsmål til G3:
Hvilke gas- eller varmeforsyningsledninger i området omkring og på ejendommen har G3 anlagt.
I bekræftende fald bedes G3 indtegne disse på et ledningskort.
Har G3 anlagt den varmeforsyningsledning, der går fra stikskabet/kedelcentralen på Y1 13 over skellet til Y1 17A og videre til Y1 15A (indtegnet på vedhæftede ledningskort - retssagens bilag 13)
Har G3 anlagt varmeforsyningsledninger af nogen art internt på ejendommen Y1 15A-47, Y2?
I bekræftende fald bedes G3indtegne disse ledninger på et ledningskort.
Har G3, direkte eller indirekte (eksempelvis gennem en refusion af afholdte anlægsudgifter eller en modregning i tilslutningsbidraget), bekostet de varmeforsyningsledninger, der er anlagt internt på ejendommen beliggende Y1 15A-47, Y2?
G3 har svaret således:
Som det fremgår af vedhæftet print, har G3 ikke naturgasledninger på ejendommen Y1 15A-47, Y2.
Spørgsmål 2, 3, 4: Er svaret nej
Boligselskabet har i sit reviderede påstandsdokument bl.a. anført følgende:
Sagsøgte har i påstandsdokument anerkendt, at sagsøger har bekostet anlæggelsen af varmeforsyningsledningerne på sagsøgers ejendom. Sagsøgte har efterfølgende på sagsøgers forespørgsel præciseret, at sagsøgte kun anerkender sagsøgers bekostning af de ledninger, der ligger inden for skelgrænsen.
I forlængelse af sagsøgtes påstandsdokument er der nu enighed om, at sagen skal hjemvises til vurderingsmyndigheden til den beløbsmæssige opgørelse af fradraget for den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra skelgrænsen til Y1 17A (markeret med fed rød på bilag A).
Sagsøger frafalder anbringendet om at være berettiget til fradrag for den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 17A til Y1 15A.
I forlængelse af ovenstående er problemstillingen i den foreliggende sag herefter begrænset til at omhandle den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skellet.
Uenigheden i sagen er således følgende:
Hvorvidt sagsøger er berettiget til fradrag for den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen.
Hvorvidt retten, som anført af sagsøgte, er afskåret fra at tage stilling til fradragsberettigelsen vedrørende den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen
Det overordnede formål med §§ 17 og 18 var at friholde grundforbedringer for beskatning, og således at fremme, at der skete sådanne grundforbedringer.
FRADRAG FOR DEN DEL AF LEDNINGEN, DER LØBER FRA Y1 13 OG FREM TIL SKELGRÆNSEN
Sagsøger er berettiget til fradrag for denne del af ledningen, såfremt sagsøger har bekostet anlæggelsen af denne, og såfremt ledningen er værdiforøgende for sagsøgers ejendom.
Den ledende dom på området for bevisvurdering i fradragssager er SKM2004.162.HR. Dommen, der vedrørte et befordringsfradrag, stillede alene krav om, at skatteyderen skulle sandsynliggøre fradragets berettigelse.
Dommen er relevant for bevisvurderingen i nærværende sag idet der, både for så vidt angår befordringsfradrag og fradrag i grundværdien, er tale om fradrag, hvor loven ikke stiller krav om eksakt dokumentation for grundlaget for fradraget, og idet det i begge tilfælde ofte i praksis er vanskeligt at fremlægge en specifik dokumentation for fradragets berettigelse. Højesteret udtalte under sagen følgende:
Der kan imidlertid kun opnås fradrag for en befordring, der rent faktisk har fundet sted, og bevisbyrden herfor påhviler i overensstemmelse med, hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag - som udgangspunkt skatteyderen. Den, der anser sig berettiget til et befordringsfradrag efter ligningslovens § 9 C, må således i fornødent omfang kunne dokumentere eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordring rent faktisk har fundet sted i det selvangivne omfang. Beviskravet vil typisk blive skærpet i tilfælde, hvor der foreligger omstændigheder, der kan tale imod, at befordringen har fundet sted i det selvangivne omfang, eksempelvis meget betydelige daglige rejsetider.[egen understregning]
Der gælder således alene et krav om, at sagsøger skal sandsynliggøre sin påstand, idet der i nærværende sag på ingen måder er tale om, at sagsøger påstår sig berettiget til et usædvanligt fradrag, hvorfor der ikke er grundlag for et skærpet beviskrav. Tværtimod forekommer sagsøgtes synspunkt, om at sagsøger ikke skulle have bidraget til anlægget af ledningerne, ganske usædvanligt.
Sagsøger har i nærværende sag fremlagt dokumentation for afholdelse af udgiften i form af såvel skøder for ejendommen, byggeregnskab, fagbeskrivelser, lednings- og LER kort, G3s besvarelse af parternes fælleshenvendelse vedr. ledningens etablering, underskrevne entreprisekontrakter og tilbud, samt a conto betalinger (bilag 2-24).
Det fremstår på baggrund af den fremlagte dokumentation åbenbart, at sagsøger har afholdt udgifter til anlæggelsen af varmeforsyningsledningen, og betingelsen om sandsynliggørelse af bekostningen er dermed opfyldt af sagsøger.
Selv i det tilfælde, at udgiften ikke var så udspecificeret som faktisk er tilfældet, kan ansættelse af fradrag i overensstemmelse med vurderingslovens §§ 17 og 18 ikke afvises, idet der i disse tilfælde netop skal foretages en skønsmæssig ansættelse.
Frem til de før 1. januar 2013 gældende regler kunne der ikke stilles krav om fremlæggelse af eksakte fakturaer, idet der var hjemmel til at foretage en skønsmæssig opgørelse.
Det var således først med § 3, stk. 6 i lov nr. 925 af 18. september 2012, der trådte i krav pr. 1. januar 2013, at der blev indført krav om fremlæggelse af bestemte former for dokumentation i relation til grundforbedringsfradrag, og disse dokumentationskrav gælder ifølge bestemmelsen alene for genoptagelsesanmodninger indgivet efter 1. januar 2013. Af bestemmelsen fremgår bl.a. følgende:
Ejendommenes ejer skal ved anmodninger efter stk. 4 og 5 vedlægge dokumentation for de udgifter, som der ønskes fradrag for, i form af skøde, købsaftale, lokalplan, luftfoto af udstykningen eller storparcellen, byggeregnskab med underbilag for de pågældende poster samt fakturaer eller anden dokumentation for det udførte arbejde og udgiftens størrelse. [...]
Det er korrekt, at der med den foreslåede udformning af dokumentationskravet bliver tale om en skærpelse i forhold til hidtidig praksis. Denne skærpelse er tilsigtet. Der er behov for at få gjort op med den række af problemstillinger, der knytter sig til grundforbedringsfradraget, herunder også med den her nævnte praksis. [...]
Der kan med andre ord ikke stilles krav om eksakt dokumentation for et bestemt afholdt beløb efter de regler, som den foreliggende sag skal afgøres efter, og det kan ikke komme sagsøger til skade, at lovgiver ikke før 1. januar 2013 havde skabt klarhed over, præcis hvilken dokumentation, der kunne kræves fremlagt.
Dette understøttes af, at der i lov nr. 925 af 18. september 2012, blev indført skærpede dokumentationskrav, herunder krav om fremlæggelse af bl.a. byggeregnskab med underbilag for de pågældende poster samt fakturaer eller anden dokumentation for det udførte arbejde og udgiftens størrelse. Såfremt der i de tidligere gældende regler allerede var et sådant krav om fremlægges af eksakt dokumentation, ville det ikke have været nødvendigt at ændre reglerne, jf. ovenfor.
Når sagsøgte ikke finder, at sagsøgeren med det i sagen fremlagte dokumentationsmateriale på tilstrækkelig vis har sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af den omhandlende varmeforsyningsledning, anlægger sagsøgte derved betydelige strengere beviskrav, end der på nogen måde er hjemmel til i de regler, som den foreliggende sag skal afgøres efter.
Den i sagen fremlagte dokumentation
Det gøres overordnet gældende, at sagsøger i tilstrækkeligt omfang har sandsynliggjort, at sagsøger, ligesom er tilfældet for den øvrige del af varmeforsyningsledningen, har bekostet anlæggelsen af den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skellet.
Af de betingede skøder mellem G1 og sagsøger fremgår det, at de erhvervede arealer er overtaget i ubebygget stand henholdsvis den 1. juli 1977 (bilag 2-3) og den 15. maj 1981 (bilag 4 og 5).
Af byggeregnskabet (bilag 6) fremgår det, at der er afholdt "Samlet Håndværkerudgift" på 1.681.515,79 kr.
Af fagbeskrivelsen (bilag 7) fremgår det, at den samlede entreprise er opdelt i murer-, tømrer-, vvs, el- og maler entreprise.
Yderligere fremgår det, at "Jordarbejdet" er en del af murerentreprisen og "Varmearbejdet" er en del af VVS-entreprisen.
"Jordarbejdet" er nærmere beskrevet på side JO 1 - JO 4. På side JO 4 fremgår bl.a. følgende
Gravning og tilfyldning skal udføres jfr. tegning nr. 31 og 37. Brønddæksel skal være samme type, som anvendes på nedgangsbrønde, og skal leveres og monteres under denne entreprise.
Af tegning nr. 31 (bilag 8) fremgår hele varmeforsyningsledningens forløb fra naboejendommen Y1 13 over skellet til Y1 17 og videre til Y1 15A.
Arbejdet med at grave render til nedlægning af varmeforsyningsledningerne; herunder den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skellet, som vist på tegning nr. 31, er således en del af murerentreprisen - og dermed indeholdt i posten "Samlet Håndværkerudgift" i byggeregnskabet (bilag 6).
Varmearbejdet, der som nævnt ovenfor er en del af VVS-entreprisen, er nærmere beskrevet på side VA 1 - VA 4. (bilag 7) På side VA 1 fremgår bl.a. følgende:
Levering og montering af det på medfølgende tegninger viste og i nærværende beskrivelse og særlige betingelser omtalte centralvarmeanlæg med alle til anlægges færdiggørelse til brug hørende materialeleverancer og arbejdspræstationer.
Installatøren har det fulde ansvar for autoriteterne for, at alt arbejde udføres i nøje overensstemmelse med de gældende regulativer og bestemmelser.
Arbejdet skal påbegyndes straks efter givet varsel og udføres i den orden, tilsynet forlanger.
Videre følger det på side VA 1:
Boligerne varmeforsynes fra kedelcentral i kommunens boliger gennem de viste præisolerede rør - alt med tilhørende bøjninger, murbøsninger, nødvendige fastspændingsstykker alt monteret nøje efter fabrikkens anvisninger.
I den viste ventilbrønd skal der monteres 4 stk. membranventiler eller fedtsmurte haner.
Hvor rør er ført gennem brøndens sider, i alt 6 steder, skal der forsegles med en selvhærdende silikonefugemasse. Grave- og tilfyldningsarbejde samt sætning af den viste ventilbrønd udføres af murer.
Af ovenstående fremgår det, at arbejdet med gravning og tilfyldning af render til de på tegning nr. 31 (bilag 8) viste varmeforsyningsledninger er en del af murerentreprisen, mens selve rørføringsarbejdet er en del af VVS-entreprisen. Udgiften forbundet hermed er derfor indeholdt i posten "Samlet Håndværkerudgift" i byggeregnskabet (bilag 6).
Udgiften til selve rørføringsarbejdet under VVS entreprisen er yderligere udspecificeret nedenfor under gennemgangen af VVS entreprisen (bilag 20).
Den ovenfor nævnte "kedelcentral i kommunens boliger" er den i Landsskatterettens kendelse (bilag 1, side 9) under "Varmeforsyning" omtalte naboejendom Y1 13.
Rørføringsarbejdet, der altså er en del af VVS-entreprisen, omfatter ledningsføringen fra Y1 13 og ind på sagsøgers ejendom til de omtalte ventilbrønde, samt indføringen af varmeforsyningsledningerne fra ventilbrøndene og ind i gavlen på henholdsvis nr. 17A og 15A.
Af den mellem sagsøger H1, og G4, underskrevne V.V.S. entreprisekontrakt af 9. juni 1977 fremgår, at den vedrører opførelsen af 14 boliger i Y3, Y5 Afd. II samt at den samlede entreprisesum udgør 132.956,78 kr. excl. moms. (bilag 18)
Af den mellem sagsøger og G5 underskrevet murerentreprisekontrakt af 9. juni 1977 fremgår at den ligeledes vedrører opførelsen af 14 boliger i Y3, Y5 afd. II og murerentreprisesummen udgør i alt 820.024 kr. excl. moms.(bilag 19)
Af entreprisekontrakt af 14. april 1981 mellem sagsøger og G4 vedrørende V.V.S. entreprisen fremgår ligeledes, at denne vedrører opførelsen af 14 boliger i Y3 til en samlet entreprisesum på i alt 163.369 kr. excl. moms. (bilag 20). Vedlagt entreprisekontrakten fremgår det af den underskrevne og udspecificerede tilbudsblanket, at udgiften til centralvarmearbejdet er udspecificeret til 63.356 kr. excl. moms. Udgiften til centralvarmeanlægget er således udspecificeret:
20.2 Fjernvarmeledninger på H1.s grund til 1 m fra skel
20.4 Fjernvarmeledninger på kommunens grund frakedelcentral til 1 m ind på H1.s grund
Sagsøger skal henlede opmærksomheden på, at punkt 20.4 direkte udspecificerer udgiften forbundet med "Fjernvarmeledninger på kommunens grund fra kedelcentral til 1. m. ind på H1.'s grund."
Som sagens bilag 21 er fremlagt byggemødereferater mellem bygherren H1,arkitekt SK og ingeniør SES vedrørende forløbet, og overholdelse af tidsplanen for samtlige entrepriser på ejendommen, og i forlængelse heraf, skrivelse fra ingeniør SES af 4. marts 1981 til H1vedrørende boligerne i Y3 (bilag 22). Følgende fremgår blandt andet af skrivelsen:
Som aftalt pr. tlf. d.d. fremsendes nedenstående spørgsmål til afklaring og besvarelse: Hvem skal vi træffe aftale med for besigtigelse af kedelcentral, således nødvendige data på anlægget og tilslutningsmulighed kan blive rigtig belyst.
Afregningsform for opvarmning, herunder målemetode, bedes meddelt os.
Kan vi låne traktor med mand til prøvegravning af kommunen på samme måde som i Y4, med hvem kan vi træffe aftalte om dette.
Få bekræftet, at overvågningsanlægget skal udføres som i Y4 eller om man her ønsker det tilsluttet plejehjemmet.
Hvis det eksisterende varmtvandsforsyningsanlæg har den fornødne kapacitet må vi så trække det med frem til boligerne. [egen understregning]
Bilag 22 udgør således ingeniør SESs spørgsmål til H1 i forbindelse med anlæggelsen af den fjernvarmeforsyningsledning, der løber fra kedelcentralen på naboejendommen Y1 13 over på sagsøgers ejendom og forsyner boligerne på denne jf. bilag 13 sammenholdt med bilag 17.
Det er den ledning, der af sagsøgte betvivles anlagt og bekostet af sagsøger. Da sagsøger, jf. de fremlagte skøder (bilag 2-5), har overtaget ejendommen ubebygget, og sælger således ikke har forestået byggemodning af ejendommen, fremstår den eneste anden mulige aktør i forhold til anlæggelsen af varmeforsyningsledningen at være forsyningsselskabet. Varmeforsyningsledningen fremgår imidlertid ikke af forsyningsselskabet G3s ler kort (bilag 10).
At det er sagsøger, der har anlagt og bekostet den omtvistede ledning, bekræftes da også af G3s besvarelse på den fælles henvendelse til G3 (bilag 14).
Det fremgår utvetydigt af G3s besvarelse samt G3s fremsendte LER kort (bilag 15, 16 og bilag C der i øvrigt er identisk med bilag 10) over de af forsyningsselskabet anlagte ledninger, at G3 hverken har anlagt varmeforsyningsledningen fra kedelcentralen på Y1 13 over skellet til Y1 17A og videre til Y1 15A eller bekostet disse ledninger.
Af a conto betaling for jord, kloak, belægning, beton og murerentreprise af 1. april 1978 (bilag 23) fremgår en betaling på 79.268,46 kr. ud af den samlede tilbudssum på 820.024 kr. jf. også bilag 19.
Af a conto betaling vedr. V.V.S. entreprisen af 4. april 1978 (bilag 24) fremgår en betaling på 29.697,37 kr. ud af den samlede tilbudssum på 132.956,78 kr. jf. også bilag 18.
Der kan på denne baggrund således ikke længere foreligge tvivl om, at sagsøger også har anlagt og bekostet den omtvistede varmeforsyningsledning, der løber fra Y1 13 og frem til skellet og sagsøgers bevisbyrde er dermed utvivlsomt løftet. Skatteministeriet har da heller ikke kunnet fremlægge oplysninger af nogen art, der viser, at sagsøger på trods af den omfattende dokumentation i form af bilag 1-24 ikke har afholdt udgiften.
Sammenfattende gøres det således gældende, at sagsøger har sandsynliggjort at have bekostet anlæggelsen af ledningen.
Fra retspraksis skal fremhæves 3 domme, hvor byretten har taget stilling til, hvorvidt grundejeren har sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af interne forsyningsledninger.
Byrettens dom af 8. november 2013 - SKM2013.829.BR
Sagen handlede om, hvorvidt grundejeren på tilstrækkelig vis havde sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af kloakledningerne inde på grundejerens ejendom.
Af dommen fremgår det, at grundejeren til sandsynliggørelse af bekostningen af kloakledningerne havde fremlagt
en tilbudsblanket fra et entreprenørfirma, hvoraf det fremgik, at entreprisen omfattede murerarbejder, herunder kloakarbejder bestående af regn- og spildevandsledninger i terræn;
en a conto begæring fra det pågældende entreprenørfirma.
Dommen er udfærdiget i medfør af retsplejelovens § 218 a, stk. 2, og indeholder derfor ikke en fuldstændig sagsfremstilling. Det kan oplyses, at grundejeren udover ovenstående tillige havde fremlagt
et ledningskort, hvor grundejeren stod anført som bygherre;
byggeregnskab med angivelse af samlet entreprisesum.
På den baggrund, og da retten ikke fandt, at grundejerens udgift til kloakledningerne på grunden kunne være indeholdt i tilslutningsafgiften, fandtes det godtgjort, at grundejeren havde afholdt udgifter til anlæg af kloakledningerne inde på grunden. Fra præmisserne til dommen skal særligt følgende passage fremhæves:
Efter det anførte, og idet sagsøgte intet forhold har påvist, der peger i retning af, at udgiften til anlægget kan være afholdt af nogen anden end sagsøger, herunder at udgiften kan være indeholdt i tilslutningsafgiften, finder retten det godtgjort, at anlægget er bekostet af sagsøger, og sagsøgers påstand tages til følge. [min understregning]
I sagen fandt retten altså, at da grundejeren med fremlæggelse af tilbudsliste samt a conto begæring havde sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af kloakledninger inde på ejendommen, så påhvilede bevisbyrden for, at det forholdt sig anderledes herefter Skatteministeriet. Retten fandt ikke, at Skatteministeriet havde løftet denne bevisbyrde.
Byrettens dom af 21. oktober 2013 - SKM2013.791.BR
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt grundejeren på tilstrækkelig vis havde sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af varmeledninger inde på grundejerens ejendom.
Af dommen fremgår det, at grundejeren til sandsynliggørelse af bekostningen af varme ledningerne havde fremlagt
byggeregnskab med angivelse af bl.a. en samlet entreprisesum;
tilbud fra entreprenør, der indeholdt delpriser på udførelse af en række delentrepriser, herunder "Varme";
hovedentrepriseaftale med den pågældende entreprenør.
Retten nåede frem til, at grundejeren på tilstrækkelig vis havde sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af varmeledninger på ejendommen. Om bekostningsspørgsmålet fremgår følgende af rettens præmisser:
Grunden blev købt med henblik på at nedrive de eksisterende bygninger og opføre boligbyggeri. Den omstridte ledning til varmeforsyning må på grundlag af tegningen, som er vedhæftet dommen, sammenholdt med KE Varme P/S' kort over ledningsnet med overvejende sandsynlighed antages at være opført til brug for de eksisterende bygninger og efter det af Boligforeningen S fremlagte og anførte opført for Boligforeningen S' regning. [min understregning]
Byrettens dom af 16. april 2014 - SKM2014.541.BR
Af dommen fremgår det, at grundejeren til sandsynliggørelse af bekostningen af varmeledningerne havde fremlagt
tilbud fra entreprenør med angivelse af tilbudssum på varmeledninger i terræn;
entreprisekontrakt med den pågældende entreprenør;
bekræftelse fra forsyningsselskabet på, at forsyningsselskabet ikke havde anlagt ledningerne, når bortsås fra en stikledning ind på grunden, og i øvrigt ikke have betalt for nogen af ledningerne inde på grunden.
På den baggrund, og da retten ikke fandt det påvist, at udgiften til varmeledningerne inde på ejendommen kunne være afholdt af andre end grundejeren, konkluderede retten, at grundejeren havde sandsynliggjort at have bekostet varmeledningerne.
Fælles for de gennemgåede domme er, at retterne har foretaget en fuldstændig prøvelse af, hvorvidt grundejerne havde sandsynliggjort at have afholdt udgifter til anlæg af henholdsvis kloak- og varmeledninger internt på de omhandlede ejendomme.
Det dokumentationskrav, der ses anvendt i de gennemgåede domme, er i overensstemmelse med gennemgangen af bevisbyrdereglerne ovenfor i afsnittet "Om bevisbyrden".
Særligt for dommene SKM2013.791.BR og SKM2014.541.BR, er det karakteristisk, at der i præmisserne er lagt vægt på, at det ikke fandtes godtgjort, at udgiften til forsyningsledningerne kunne være afholdt af andre end grundejeren.
Med andre ord, hvis sagsøgtes påstand er, at en anden end sagsøger har afholdt udgifter til anlæg af varmeforsyningsledningen, så må sagsøgte føre bevis herfor.
Det bemærkes i den sammenhæng, at sagens bilag A-E hverken hver for sig eller i sammenhæng dokumenterer eller sandsynliggør, at en anden end sagsøger kan have afholdt udgifter til anlæg af varmeforsyningsledningen.
Bilag A udgør ledningskortet med markering med rødt af en del af ledningen og som anført af sagsøgte svarer til den del af ledningen som Landsskatteretten har anerkendt som hovedanlæg.
Bilag B udgør sagsøgers klage af 7. marts 2012 til Landsskatteretten indeholdt sagens bilag 7.
Bilag C udgør G3s LER kort, hvoraf fremgår, at G3 ikke har anlagt den omtvistede ledning.
Bilag D udgør advokat OPs 1. skriftlige indlæg i en sag for Højesteret om fradrag for stier.
Bilag E udgør ledningskort i sagen SKM2015.110.BR.
Berettiger ledningsstykket fra Y1 13 og frem til skelgrænsen til fradrag
Indledningsvist bemærkes det, at dette, jf. ordlyden af Landsskatterettens præmisser, er tilfældet. Landsskatteretten anser således også denne del af ledningen for at berettige til fradrag.
Den af sagsøgte anerkendte del af ledningen fra skelgrænsen til Y1 17A har ikke nogen selvstændig værdi uden det stykke af forsyningsledningen der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen. Uden denne ville der simpelthen ikke komme varme til sagsøgers grund.
Den del af ledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen, forsyner imidlertid kun sagsøgers ejendom. Om end den er beliggende udenfor sagsøgers ejendom ændrer det ikke på at den faktisk kun forsyner sagsøgers grund og faktisk er anlagt og bekostet af sagsøger.
I det tilfælde ledningen havde været anlagt af forsyningsselskabet, ville ledningen være fradragsberettiget i det omfang sagsøger gennem et evt. tilslutningsbidrag havde bekostet den.
Sagsøgtes opdeling af ledningen i intern og ekstern og på denne baggrund afvisning af fradrag for den del af ledningen, der løber (eksternt) fra Y1 13 til skelgrænsen synes således meningsløs.
Skulle man endelig foretage en sådan opdeling, må ledningen mere korrekt anses som en del af den "interne" forsyning på sagsøgers ejendom. Ledningen er jo netop også - som intern byggemodning almindeligvis er - anlagt og bekostet af grundejeren - og forsyner jo netop også kun sagsøgers ejendom.
Der henvises til SKM2015.110.BR, der vedrører en lignende problemstilling.
Sagen drejede sig om, hvorvidt grundejeren var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger internt på grundejerens ejendom udover de af Landsskatteretten godkendte.
Fire uger efter hovedforhandlingen tog Skatteministeriet delvist bekræftende til genmæle over for grundejerens påstand, idet ministeriet anerkendte, at en nærmere bestemt del af en kloakforsyningsledning havde karakter af hovedanlæg i vurderingslovens forstand.
Denne nærmere bestemte del af kloakforsyningsledningen løb fra den offentlige kloakforsyningsledning beliggende uden for skelgrænsen ind på grundejerens ejendom og frem til starten på den del af kloakforsyningsnettet, som Landsskatteretten havde anset for hovedanlæg.
Årsagen til, at der gik fire uger fra hovedforhandlingen til, at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle skyldtes, at ministeriets advokat først skulle afklare, om Landsskatteretten havde taget stilling til den del af kloakforsyningsledningen, der løb fra den offentlige kloakforsyningsledning uden for skelgrænsen og frem til skelgrænsen, herunder om denne del af ledningen kunne henregnes til det interne kloakforsyningsnet.
I Skatteministeriets brev af 11. april 2014 til byretten, ændres ministeriets påstand til følgende (bilag 11):
Frifindelse, idet Skatteministeriet dog anerkender, at udgiften til den på bilag 15 med orange farve markerede spildevandsledning, der løber fra spildevandshovedanlæggets nordøstlige hjørne og mod nordøst frem til opkoblingen på forsyningsselskabets ledning, er fradragsberettiget i henhold til vurderingslovens § 17, og at ansættelsen af fradragets størrelse hjemvises til vurderingsmyndigheden.
Brevet var vedlagt sagens bilag 15 med markering (hvid cirkel) af den yderligere kloakforsyningsledning, som Skatteministeriet nu anerkendte som en fradragsberettigende hovedforsyningsledning.
I SKM2015.110.BR blev den del af kloakforsyningsledningen der lå uden for skelgrænsen, altså henregnet til det interne kloakforsyningsnet. Den fuldt optrukne orange kloakforsyningsledning i ejendommens nordøstlige hjørne anerkendte Skatteministeriet som en hovedforsyningsledning, idet den med grønt markerede del kloakforsyningsnettet ikke kunne fungere uden den første del af ledningsnettet, der sikrer forbindelse til det eksterne/forsyningsselskabets forsyningsnet.
SKM2015.110.BR er fuldstændig sammenlig med nærværende sag.
Den del af varmeforsyningsledningen der løber fra Y1 13 til skelgrænsen udgør således utvivlsomt en integreret del af den af sagsøger anlagte og bekostede varmeforsyningsledning.
KAN RETTEN TAGE STILLING TIL FRADRAGSRETTEN FOR LEDNINGEN FRA Y1 13 OG FREM TIL SKELGRÆNSEN
Sagsøgte har i påstandsdokument af 18. januar 2016 for det første gjort gældende, at den omtvistede varmeforsyningsledning, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen ikke er omfattet af sagsøgers påstand, der alene angår den interne varmeforsyning. Dernæst, at det har karakter af et nyt spørgsmål jf. skatteforvaltningslovens § 48, hvorvidt denne del af varmeforsyningsledningen berettiger til fradrag. Det er sagsøgtes vurdering, at behandlingen af spørgsmålet på denne baggrund skal afvises.
Sagsøger påstår heroverfor, at spørgsmålet om, hvorvidt sagsøger er berettiget til fradrag for den del af varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen, er omfattet af sagsøgers påstand og således skal behandles af retten.
Sagsøgte har anført, at det alene er den del af varmeforsyningsledningen, som Landsskatteretten har markeret med fed rød på bilag A, der har karakter af en fradragsberettiget hovedledning. Det er endvidere sagsøgtes opfattelse, at Landsskatteretten kun har taget stilling til de varmeforsyningsledninger, der ligger inden for skelgrænsen.
Det er ikke dokumenteret, at markeringen er foretaget af Landsskatteretten og markeringen stemmer i øvrigt ikke overens med Landsskatterettens premisser jf. bilag 1 s. 9, hvoraf følgende fremgår:
Af det fremlagte ledningskort fremgår det, at der er etableret en forsyningsledning fra naboejendommen Y1 13 til Y1 17 A. Det er opfattelsen, at denne ledning kan betragtes som en hovedforsyningsledning, som kan give anledning til fradrag for forbedringer. [min understregning]
Landsskatteretten beskriver tydeligt i præmisserne, at hovedforsyningsledningen er den ledning der går fra Y1 13 til Y1 17 A.
Det følger således direkte af Landsskatterettens præmisser, at Landsskatteretten har taget stilling til den del af varmeforsyningsledningen, der går fra Y1 13 og frem til skelgrænsen.
For Landsskatteretten påklagede sagsøger den 7. marts 2012 blandt andet den interne varmeforsyning på sagsøgers ejendom. Sagsøgers klage er fremlagt som sagens bilag B.
Som det fremgår af det interne ledningskort (bilag 7) for etape 2, eksisterer der på ejendommen et internt fjernvarmeanlæg, der må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning. anlægget udgør en forbedring på grunden i ubebygget stand.
Der henvises således direkte i klagen til det interne ledningskort for ejendommen (bilag 7), som fremgår nedenfor:
[Sagsøgerens kortbilag 7 medtages ikke her]
Markeringen af varmeforsyningsledningen er identisk med den markering, der er anført på ledningskortet, allerede fremlagt som sagens bilag 12, som fremgår nedenfor:
[Sagsøgerens kortbilag 12 medtages ikke her]
Det interne ledningskort, som oprindeligt var fremlagt under sagen for Landsskatteretten, er indeholdt i bilag B. Den del af varmeledningen, der løber fra Y1 13 og frem til skelgrænsen var således markeret af sagsøger som en del af den interne varmeforsyning i forbindelse med sagens behandling i Landsskatteretten.
Landsskatteretten har herefter taget stilling til sagsøgers klage. Landsskatteretten tager utvivlsomt stilling til hele varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 til Y1 17A og anfører i forlængelse heraf, at denne ledning kan betragtes som en hovedforsyningsledning, som kan give anledning til fradrag for forbedringer.
Sagsøger udtog stævning den 12. marts 2015 på baggrund af Landsskatterettens afgørelse i sagen af 14. december 2014 vedrørende fradragsansættelsen for hele varmeforsyningsledningen, der løber fra Y1 13 over skellet til Y1 17 og videre til Y1 15A. Med andre ord den del, som Landsskatteretten korrekt har behandlet under den interne varmeforsyning.
Når sagsøgte således anfører, at der er tale om et nyt spørgsmål i sagen, er dette ganske enkelt ikke korrekt.
Ændringen af Skatteministeriets påstand indebærer en anerkendelse af, at boligselskabet har afholdt udgifterne til de i sagen omhandlede varmeforsyningsledninger.
Sagen angår herefter alene, om der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af hovedanlæggets omfang.
Det bemærkes, at der ikke er grundlag for at hjemvise sagen i sin helhed, alene fordi boligselskabet nu har godtgjort udgiftsafholdelsen, jf. Østre Landsrets dom af 2. juli 2015 i sagen G6 mod Skatteministeriet, SKM2015.503.ØLR
Sagen drejer sig om, hvorvidt boligselskabet er berettiget til fradrag i ansættelsen af grundværdien for vurderingsårene 2002, 2004 og 2006 i henhold til vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter afholdt til, etablering af intern varmeforsyning på ejendommen beliggende Y1 15A-47, Y2.
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det overordnet gældende; at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af hovedanlæggets omfang. Det er således alene den del af den interne varmeforsyning, som Landsskatteretten har anset for at udgøre et hovedanlæg, jf. markeringen med kraftig lyserød på bilag A, der er fradragsberettiget.
Af vurderingslovens dagældende § 18, stk. l, fremgår det, at:
Fradrag efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 er således overordnet betinget af to forhold: For det første, at forbedringen bevirker en stigning i grundværdien, og for det andet, at grundejeren har bekostet forbedringen.
Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. l, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger; der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17.
Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderings.
Lovens dagældende § 17, jf. eksempelvis UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR), UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) og UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR).
Højesteret har ved UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR) anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens afgørelse af 15. december 2014 (bilag l) også er udtryk for.
Der er ikke med UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR) indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR) anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er senest sammenfattet i Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit H,A.3.3.2.
Det ligger endvidere fast efter retspraksis, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. bl.a. UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR), UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR) og SKM2015.503.ØLR.
Et givent anlæg kan ikke karakteriseres som et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en (fiktiv) udstykning i mindre grunde vil betjene mere end en af disse grunde.
Der henvises i den forbindelse bl.a. til UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR), der vedrørte et stianlæg, der var anlagt på en større ejendom med tæt-lav bebyggelse. Der var i sagen ikke tvivl om, at de omhandlede stianlæg betjente mere end en bolig, jf. boligforeningens anbringender for Højesteret, hvoraf fremgår, at:
Der er tale om fællesstier, der bidrager til at sikre adgang og fordeling af gående trafik på grunden, og stierne betjener mere end en bolig eller bygning.", jf. dommens (Karnov-versionen) side 6, venstre spalte.
At stierne betjente mere end en ejendom var ikke bestridt af Skatteministeriet.
Af boligforeningens l. skriftlige indlæg til Højesteret i UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) (bilag D), fremgår på side 7, at:
Det gøres gældende, at det ved udstykning til traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for de omhandlede stier.
Det af boligforeningen fremførte synspunkt om fradragsret ved en fiktiv udstykning blev ikke tillagt betydning af Højesteret, der anførte, at kortbilaget og de fremlagte fotos ikke gav grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorefter stierne var knyttet til byggeriet og derfor ikke udgjorde et hovedanlæg.
Østre Landsrets dom, SKM 2015.89.ØLR, som boligselskabet har henvist til i replikken, side 5, 4. afsnit, er ikke på linje med Højesterets praksis, herunder den seneste dom, refereret i UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR). Landsretten forholder sig i dommen ikke til kriteriet vedrørende anlæggets placering i forhold til byggeriet, som efter Højesterets praksis er et kriterium, der tillægges vægt, jf. SKM2015.503.ØLR, UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR), UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) og UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR).
Det påhviler efter fast retspraksis boligselskabet at godtgøre, at en given foranstaltning har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. bl.a. UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) og UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR).
Denne bevisbyrde har boligselskabet ikke løftet.
Der er derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Det fremgår af Landsskatterettens afgørelse af 15. december 2014, at reglerne om fradrag for forbedringer gennemgås (bilag l, side 8-9), og vedrørende den interne varmeforsyning (bilag l, side 9), anføres det, at:
Af det fremlagte ledningskort fremgår det, at der er etableret en forsyningsledning fra naboejendommen Y1 13 til Y1 17 A. Det er opfattelsen, at denne ledning kan betragtes som en hovedforsyningsledning, som kan give anledning til et fradrag for forbedringer. Ledningsnettet fra Y1 17 A knytter sig til den øvrige del af bebyggelsen Y1 15 A, og anses at være ikke fradragsberettigede stikledninger. [min understregning]
Landsskatteretten har foretaget en konkret vurdering, og retten har herefter fundet, at den interne varmeledning, der er markeret med svag lyserød på bilag A, ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, da den ikke bevirker en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
Landsskatteretten har således på grundlag af de i sagen foreliggende oplysninger foretaget en konkret vurdering af, hvilke dele af det interne varmeforsyningsanlæg, der udgør et hovedanlæg. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte denne vurdering, jf. bl.a. UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR) og UfR2013.2277 H (SKM2013.369.HR).
Til støtte herfor gøres det gældende, at boligselskabet ikke har godtgjort, at den interne varmeledning, der er markeret med svag lyserød på bilag A, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Den pågældende ledning er anlagt således, at den nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og den har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. Varmeledningen har derfor karakter af en stikledning, og berettiger dermed ikke til fradrag, jf. bl.a., jf. bl.a. SKM2015.503.ØLR, UfR2014.3322 H (SKM2014.598.HR), UfR2014.859 H (SKM2013.879.HR), UfR2013.2277H og SKM2013.388.VLR.
Den pågældende varmeforsyningsledning, der går fra Y1 17 A til 15A, har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, og udgør derfor ikke et fradragsberettiget hovedanlæg.
Det gøres samlet gældende, at boligselskabet ikke har godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af hovedanlæggets omfang.
Boligselskabet har gjort gældende, at boligselskabet er berettiget til fradrag for den varmeforsyningsledning, der går fra Y1 13 (naboejendommen) og frem til skel, jf. replikken, side 4. Det pågældende ledningsstykke er ubestridt en ekstern ledning.
Det gøres heroverfor gældende, at dette anbringende ikke er omfattet af boligselskabets påstand, der alene angår den internevarmeforsyning. Retten er derfor afskåret fra at tage stilling til dette.
Spørgsmålet om fradrag for den eksterne varmeforsyningsledning ville i øvrigt være et nyt spørgsmål - i skatteforvaltningslovens § 48's forstand, for som det fremgår af Landsskatterettens afgørelse (bilag 1), er der ikke taget stilling til den eksterne varmeforsyning.
Da betingelserne i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 1, 2. pkt., for at inddrage et nyt spørgsmål under retssagen ikke er opfyldt, ville spørgsmålet således skulle afvises.
Bygningerne på sagsøgerens ejendom får efter det oplyste varme fra et anlæg på naboejendommen, Y1 13. Heraf føres varmen via en ledning over skel til gavlen på Y1 17 A, og derfra videre på sagsøgerens ejendom via en ledning til gavlen på Y1 15 A. Sagsøgeren har med sin påstand frafaldet at få fradrag for den ledning, der går fra Y1 17 A til 15 A.
Skatteministeriet har med sin endelige påstand anerkendt, at denne sag skal hjemvises til vurderingsmyndighederne for den del af ledningen fra Y1 13 til 17 A, som er beliggende på sagsøgerens ejendom fra skellet mellem de to ejendomme og frem til gavlen på Y1 17 A
Uenigheden drejer sig herefter om, hvorvidt sagen også skal hjemvises til vurderingsmyndighederne for den del af ledningen fra Y1 13 til 17 A, som er beliggende på naboejendommen Y1 13 og frem til skellet.
Efter sagens oplysninger ønskede sagsøgeren med sin klage til Landsskatteretten at opnå fradrag for hele ledningen fra Y1 13 til 17 A og videre derfra 15 A. Efter ordlyden i Landsskatterettens afgørelse om varmeforsyning må retten lægge til grund, at Landsskatteretten betegner ledningen fra Y1 13 til 17 A som en hovedforsyningsledning, og ledningen fra Y1 17 A til 15 A som en ikke fradragsberettiget stikledning.
Retten kan derfor lægge til grund, at Landsskatteretten har forholdt sig til, om der var fornøden dokumentation for, at sagsøgeren havde bekostet hovedforsyningsledningen fra naboejendommen Y 13 til gavlen på sagsøgerens ejendom, Y1 17 A. Det af sagsøgte påberåbte kort kan ikke ændre herved.
Sagsøgeren har med de fremlagte bilag sandsynliggjort at have betalt for hele den strækning, som Landsskatteretten har betegnet som hovedforsyningsledningen, og der ses ikke grundlag for alene at hjemvise sagen til vurdering af udgifterne for en del af strækningen, som ligger inde på sagsøgerens ejendom fra skel til gavlen på Y1 17 A.
Retten tager herefter sagsøgerens påstand til følge.
Sagsøgte skal i sagsomkostninger til sagsøgeren betale 500 kr. i retsafgift og 12.000 kr. med tillæg af moms til udgift til advokatbistand.
Fastsættelsen af fradrag for udgifter til grundforbedringer for årene 2002, 2004 og 2006 for H1s ejendom beliggende Y1 15 A - 47, Y2, hjemvises til vurderingsmyndighederne for så vidt angår udgifterne til den varmeforsyningsledning, som går fra Y1 13 til Y1 17 A.
Sagsøgte, Skatteministeriet, skal inden 14 dage i sagsomkostninger til H1 betale 15.500 kr.


text:
DET ER PRISVÆRDIGT, at Politikens forsideleder onsdag 12.1 fortæller læserne, som sandt er, at den verserende retssag om Lissabontraktaten - som Højesteret tog fat på tirsdag i sidste uge - drejer sig om, »hvorvidt Danmark afgav så meget yderligere suverænitet i forbindelse med tiltrædelsen af Lissabontraktaten, at vi burde have afholdt endnu en EU -folkeafstemning«. Eller med andre ord: Er Lissabontraktaten omfattet af grundlovens paragraf 20, der foreskriver folkeafstemning, når regering og Folketing afgiver dansk selvbestemmelsesret ( også kaldet suverænitet) til EU ? Denne udlægning er helt korrekt.
Det er ligeledes korrekt, at Lissabontraktaten bl. a. drejer sig om ' institutionelle arbejdsgange i Bruxelles', og at den slags bureaukratiske ændringer normalt ikke udløser folkeafstemning efter paragraf 20.
Og det er ubestrideligt, at »et komfortabelt flertal i Folketinget er enigt om, at traktaten ikke overlader nye beføjelser til EU « ( hvilket kun kan forklares med flertallets særdeles mangelfulde kendskab til Lissabontraktaten).
Heri ligger, mener Politiken, at »Danmarks suverænitet er uantastet«.
SOM DELTAGENDE advokat i den verserende retssag anser jeg det for min opgave at supplere Politikens forsideleder med den oplysning, at Højesterets dom utvetydigt lægger til grund, at Lissabontraktatens ændringer af de »institutionelle arbejdsgange« hos EU 's beslutningstagere kan være så vidtgående, at de kun kan vedtages efter paragraf 20. Hermed tilkendegiver dommen, at dette spørgsmål kan have betydning for den endelige afgørelse af, hvorvidt tiltrædelsen af Lissabontraktaten kræver vedtagelse efter paragraf 20.
Med Højesterets ord er retssagens centrale spørgsmål betydningen af »de ændringer i EU -institutionernes kompetence-og afstemningsregler, der følger af Lissabontraktaten«. De ændringer, der sigtes til, er ikke mindst, som Højesteret siger i dommen, at »Rådet i væsentligt videre omfang end hidtil træffer afgørelse med kvalificeret majoritet i stedet for ved enstemmighed«. Flertalsafgørelser betyder, at den danske regering ikke fremover - som før Lissabontraktaten - har mulighed for at modsætte sig - og dermed hindre - en ministerrådsafgørelse. Om denne ændring er et relevant punkt i forhold til paragraf 20, er et hovedtema i den fortsatte retssag.
SOM MANGEÅRIG universitetslærer i offentlig ret kan jeg oplyse, at flere grundlovskyndige har fremført tungtvejende argumenter for, at tabet af selvbestemmelsesret ikke er endeligt, så længe den danske minister - som hidtil under ansvar for Folketing og vælgere - har vetoret, men at det endelige tab først indtræder, når den danske minister giver afkald på vetoretten.
Jeg kan ikke hindre Politiken i at mene, at nu »står sagsøgernes påstande svagt«. Men jeg kan håbe på, at ovenstående kan gøre nytte som supplerende orientering.
Tabet af selvbestemmelsesret er ikke endeligt, så længe den danske minister har vetoret.
Sag 336/2009
Niels Hausgaard, Hans Henningsen, Annelise Ebbe, Ib Spang Olsen, Andreas Åbling Petersen, Sven Skovmand, Hedvig Vestergaard, Helge Rørtoft-Madsen, Marianne Saxtoft, Hanne Jakobsen, Jesper Jespersen, Erik Bach, Knud Bjerre Engsnap, Anette Nilsson, Jens Frederik Dahl Schelde, Drude Dahlerup, Haakon Brandt, Klavs Lorenzen, Jørgen Raffnsøe, Uffe Geertsen, John Holten-Andersen, Finn Sørensen, Karen Horsens, Christian B. Karstoft, Ole Jensen og Poul Erik Andreasen
(advokat Karen Dyekjær for alle)
mod Statsministeren og Udenrigsministeren (kammeradvokaten ved advokat Peter Biering for begge)
Biintervenient til støtte for appellanterne: Folkeafstemningskomité 2010 ved Ole Krarup
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 28. oktober 2009.
I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Børge Dahl, Peter Blok, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen og Henrik Waaben.
Appellanterne har nedlagt påstand om, at landsrettens dom ophæves, således at sagen hjemvises til realitetsbehandling i landsretten.
De indstævnte, statsministeren og udenrigsministeren, har påstået stadfæstelse.
Appellanterne har begrænset deres påstande vedrørende hovedsagens realitet til, at statsministeren og udenrigsministeren skal anerkende, at lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union, hvorved Danmark tiltræder Lissabon-traktaten af 13. december 2007, er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelse er sket uden at følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure.
Ved § 2 i lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union medtages Lissabon-traktaten af 13. decem- ber 2007 i loven med de undtagelser, der følger af lovens § 4, nr. 14, litra a (det retlige forbe- hold) og litra b (euro-forbeholdet). Bestemmelsen er i medfør af ændringslovens § 3, 2. pkt., trådt i kraft den 1. december 2009 samtidig med Lissabon-traktaten.
I Justitsministeriets redegørelse af 4. december 2007 for visse forfatningsretlige spørgsmål i forbindelse med Danmarks ratifikation af Lissabon-traktaten hedder det bl.a.:
1. Justitsministeriet har i samarbejde med Statsministeriet og Udenrigsministeriet over- vejet nogle forfatningsretlige spørgsmål, som Danmarks ratifikation af Lissabon-Trak- taten kan give anledning til.
Formålet hermed har navnlig været at vurdere, om der med Lissabon-Traktaten sker overladelse til Unionen af beføjelser, der efter grundloven tilkommer rigets myndighe- der, således at gennemførelsen i dansk ret af Lissabon-Traktaten skal ske efter procedu- ren i grundlovens § 20, stk. 2.
Sammenfattende er det Justitsministeriets opfattelse, at der for Danmarks vedkom- mende ikke med Lissabon-Traktaten overlades nye beføjelser til Unionen. Det er endvi- dere Justitsministeriets opfattelse, at heller ikke andre forhold indebærer, at proceduren i grundlovens § 20, stk. 2, skal iagttages.
På den baggrund er det Justitsministeriets opfattelse, at Danmark kan ratificere Lissa- bon-Traktaten efter den almindelige bestemmelse i grundlovens § 19, og at Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlo- vens § 20.
2. I denne sammenfatning redegøres der i kort form for en række af de traktatændringer, som Lissabon-Traktaten indebærer, og deres forhold til grundlovens § 20. Der er ikke tale om udtømmende gennemgang af de bestemmelser i Lissabon-Traktaten, som er omtalt i den følgende redegørelse.
For en sådan gennemgang henvises der til selve redegørelsen, hvor der naturligvis også på de enkelte punkter er nærmere redegjort for, hvorfor det er Justitsministeriets opfat- telse, at Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten ikke forudsætter anvendelse af pro- ceduren i grundlovens § 20.
Om redegørelsen kan herefter anføres følgende:
3. Redegørelsen indeholder bl.a. en gennemgang af en række af de ændringer i institu- tionernes organisation, sammensætning og afstemningsregler mv., som følger af Lissa- bon-Traktaten.
Disse ændringer indebærer ikke nogen emnemæssig udvidelse af traktaternes anvendel- sesområde, og det er Justitsministeriets opfattelse, at der ikke med de nævnte ændringer sker overladelse af nye beføjelser efter grundlovens § 20 til Unionen. I den forbindelse bemærkes det særligt, at en beføjelse til f.eks. at udstede regler med direkte virkning i
forhold til borgere mv. i medlemsstaterne også anses for overladt til EU i tilfælde, hvor der kræves enstemmighed i Rådet for at vedtage de pågældende regler. En efterfølgende traktatændring, der indebærer overgang fra krav om enstemmighed til kvalificeret fler- talt (hvilket der med Lissabon-Traktaten bliver tale om på en række områder), betyder derfor ikke, at der hermed sker en (ny) overladelse af beføjelser til Unionen.
4. Redegørelsen indeholder også en gennemgang af en række af de ændringer af EU’s politikområder, som sker med Lissabon-Traktaten.
Det drejer sig bl.a. om ændringer inden for områderne social sikring, intellektuelle ret- tigheder, energipolitik, civilbeskyttelse og internationale aftaler.
Det er Justitsministeriets opfattelse, at der på de nævnte politikområder ikke overlades nye beføjelser til Unionen. Det skyldes, at der i forhold til de pågældende områder alene etableres et udtrykkeligt (det vil sige specifikt) hjemmelsgrundlag for Unionen til at re- gulere et område, som Unionen allerede i medfør af det nuværende traktatgrundlag kan regulere.
Lissabon-traktaten indebærer også, at der – som noget nyt – fastsættes bestemmelser om bl.a. sport, rumpolitik, turisme og administrativt samarbejde, ligesom der i traktaten indsættes en såkaldt solidaritetsbestemmelse (i forbindelse med naturkatastrofer mv.).
Heller ikke inden for disse områder er det Justitsministeriets opfattelse, at de ændringer, som sker med Lissabon-Traktaten, forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20. Det skyldes, at det på disse områder ikke kan antages, at unionen får overladt be- føjelser til at fastsætte bestemmelser med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne.
På enkelte punkter vil de ændringer, der foretages med Lissabon-Traktaten, som følge af protokollen om Danmarks stilling ikke være bindende for Danmark. Det drejer sig om visse af ændringerne inden for områderne unionsborgeres ret til at færdes og op- holde sig frit på medlemsstaternes område (tilpasning af bestemmelser om pas mv.), be- skyttelse af personoplysninger samt administrative foranstaltninger om kapitalbevægel- ser og betalinger, herunder indefrysning af midler.
5. Protokollen om Danmarks stilling vil også betyde, at Danmark efter Lissabon-Trak- tatens ikrafttræden ikke længere kan deltage i vedtagelsen af retsakter mv. inden for det politimæssige og strafferetlige samarbejde, som i dag foregår på mellemstatsligt grund- lag (inden for den såkaldte 3. søjle).
Bestemmelserne om retligt samarbejde i straffesager og politisamarbejde indsættes med Lissabon-Traktaten i et samlet afsnit om et område med frihed, sikkerhed og retfærdig- hed (i EUF-Traktatens tredje del, afsnit IV), der også omfatter bestemmelserne om grænsekontrol, visum, asyl og indvandring samt civilretligt samarbejde.
Da Unionen efter det pågældende afsnit vil have overstatslige beføjelser til bl.a. at ved- tage foranstaltninger med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne, vil det være nødvendigt at iagttage proceduren i grundlovens § 20, hvis Danmark skal deltage i dette samarbejde.
Det er imidlertid fastsat i protokollen om Danmarks stilling, at Danmark ikke deltager i eller bindes af retsakter mv. inden for området for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er derfor Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til Lissabon-Traktatens bestemmelser på dette område ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
Danmark kan (efter protokollen om Danmarks stilling) til enhver tid i overensstemmelse med sine forfatningsmæssige bestemmelser meddele de andre medlemsstater, at det nu- værende retlige forbehold opgives eller erstattes af den såkaldte ”opt in” ordning.
En dansk beslutning om at anvende den omtalte ”opt in” ordning vil indebære, at Dan- mark i forhold til hver enkelt retsakt får mulighed for selv at afgøre, om man vil være bundet af retsakten. Anvendelsen af ”opt in” ordningen vil betyde, at Danmark kan del- tage i foranstaltninger, der kan gøre det nødvendigt at iagttage proceduren efter grund- lovens § 20. Det er Justitsministeriets opfattelse, at det vil være muligt at gennemføre denne § 20-procedure på det tidspunkt, hvor Danmark måtte beslutte generelt at tilslutte sig ordningen (og altså ikke efterfølgende ved tilslutningen til hver af de enkelte rets- akter).
6. For så vidt angår EU’s samarbejde om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik føl- ger det af Lissabon-Traktaten, at dette samarbejde fortsat vil skulle foregå inden for rammer, der som udgangspunkt vil svare til de rammer, der gælder for det nuværende mellemstatslige 2. søjle-samarbejde. Samarbejdet om den fælles udenrigs- og sikker- hedspolitik vil således også efter Lissabon-Traktaten have en grundlæggende mellem- statslig karakter.
Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks særlige karakter kommer bl.a. til udtryk ved, at der – ligesom inden for det hidtidige 2. søjle-samarbejde – ikke vil være hjemmel til at udstede forordninger og direktiver, men alene være adgang til at træffe afgørelser og indgå aftaler med tredjelande mv.
De pågældende typer af retsakter, der således kan anvendes inden for den fælles uden- rigs- og sikkerhedspolitik, kan ikke antages at give EU adgang til at regulere med di- rekte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne.
Det er bl.a. på denne baggrund Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til Lis- sabon-Traktatens bestemmelser om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke for- udsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
7. Redegørelsen indeholder endvidere en gennemgang af visse tværgående bestemmel- ser i Lissabon-Traktaten.
Det drejer sig bl.a. om princippet om EU-rettens forrang, om Unionens tiltrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, om Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder samt om den generelle, subsidiære hjemmelsbestem- melse i artikel 308.
Med hensyn til princippet om EU-rettens forrang knyttes der til Lissabon-Traktaten en erklæring, som fastslår dette princip. Med den pågældende erklæring sker der ikke æn- dringer i forrangsprincippet, der blev fastslået af EF-domstolen tilbage i 1964. Efter Ju-
stitsministeriets opfattelse rejser erklæringen om forrangsprincippet på den baggrund ikke spørgsmål i forhold til grundloven.
Lissabon-Traktaten indebærer – som noget nyt i forhold til det nuværende traktat- grundlag – at Den Europæiske Union kan tiltræde Den Europæiske Menneskerettig- hedskonvention og tilknyttede protokoller. Rådet træffer afgørelse herom med enstem- mighed. Rådsafgørelsen skal godkendes af de enkelte medlemsstater i overensstem- melse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. Det vil sige, at en beslutning i Rå- det om, at Unionen skal tiltræde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention mv., først vil træde i kraft, når hver enkelt medlemsstat i overensstemmelse med sine forfat- ningsmæssige bestemmelser har godkendt den.
Efter Justitsministeriets opfattelse vil det derfor ikke være nødvendigt at anvende grundlovens § 20 for, at Danmark kan tilslutte sig den pågældende ordning i Lissabon- Traktaten. Det vil heller ikke være nødvendigt at anvende proceduren i grundlovens § 20, når Danmark på et senere tidspunkt godkender Unionens afgørelse om at tiltræde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
I relation til Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder, der blev vedtaget som en politisk erklæring på Det Europæiske Råds møde i Nice i december 2000, indebærer Lissabon-Traktaten, at chartret bliver genproklameret, og at det kom- mer til at fremgå af traktatteksten, at chartret har den samme juridiske værdi som trak- taterne. Dette indebærer imidlertid ikke, at der overlades nye beføjelser til Unionen, og heller ikke på dette punkt kræver Danmarks tilslutning til Lissabon-Traktaten derfor an- vendelse af proceduren i grundlovens § 20.
8. Endelig kan det nævnes, at der med Lissabon-Traktaten sker visse ændringer i den generelle, subsidiære hjemmelsbestemmelse i EF-Traktatens artikel 308.
Den nyaffattede bestemmelse i artikel 308 vil ligesom den gældende bestemmelse i EF- Traktatens artikel 308 kunne anvendes til med enstemmighed at vedtage passende be- stemmelser, såfremt det forekommer påkrævet inden for rammerne af Unionens politik- ker for at nå et af Unionens mål.
De mål for unionens samarbejde, som vil kunne forfølges efter henholdsvis den nugæl- dende artikel 308 og den nye artikel 308, er i meget vidt omfang sammenfaldende. Der er dog visse forskelle mellem formålsangivelserne. Disse forskelle kan imidlertid efter Justitsministeriets opfattelse ikke antages at indebære, at der med Lissabon-Traktaten sker en udvidelse af Unionens beføjelser efter EUF-Traktatens artikel 308 i forhold til de beføjelser, der i dag falder inden for EF-Traktatens artikel 308.
Det er således Justitsministeriets opfattelse, at dansk tilslutning til EUF-Traktatens arti- kel 308 ikke forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.
9. Det tilføjes, at Justitsministeriet i sin redegørelse om en forfatning for Europa (2004- redegørelsen) fandt, at der var i alt 9 områder, hvor dansk tilslutning til forfatningstrak- taten forudsatte anvendelse af proceduren i grundlovens § 20. I overensstemmelse med det, der er anført ovenfor, er det Justitsministeriets opfattelse, at ændringerne i Lissa- bon-Traktaten i forhold til forfatningstraktaten medfører, at der ikke på nogen af disse 9
områder overlades beføjelser til Unionen, som forudsætter anvendelse af proceduren i grundlovens § 20.”
I redegørelsens afsnit 2.3.2.2. om ændringer af allerede gældende traktater anføres:
”2.3.2.2 Særligt om ændringer af allerede gældende traktater, der er gennemført efter grundlovens § 20
Et særligt spørgsmål er, under hvilke omstændigheder en ændring af en traktat, som op- rindeligt er gennemført efter proceduren i grundlovens § 20, forudsætter en ny § 20- procedure. Om dette spørgsmål bemærkes følgende:
Det følger af ordlyden af § 20 og af forfatningsretlig litteratur og praksis, at det afgø- rende i første række er, om den pågældende traktat (ændringstraktat) indebærer en yderligere overladelse af beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndighe- der, til den mellemfolkelige myndighed.
Overlades det til en mellemfolkelig myndighed at regulere nye emneområder ved rets- akter, som i forfatningsretlig forstand har direkte virkning her i landet for f.eks. privat- personer og virksomheder, vil det således være nødvendigt at gennemføre en ny § 20- procedure. Henrik Zahle anfører i den forbindelse bl.a. følgende, a.st. side 273:
”Indledningsvis kan pointeres, at visse ændringer klart må sidestilles med tilslut- ningen til en ”ny” organisation. Såfremt ændringen indebærer, at den supranatio- nale organisation skal beskæftige sig med emner uden for den oprindelige traktats område, må grl § 20 følges.”
Det kan ligeledes være nødvendigt at følge proceduren i grundlovens § 20 i tilfælde, hvor det emnemæssige område ikke udvides, men karakteren af beføjelserne ændres. Det gælder f.eks., hvis den mellemfolkelige myndighed tillægges lovgivningskompe- tence på et område, hvor myndigheden efter den gældende traktat kun har kompetence til at træffe konkrete afgørelser.
Der kan være tale om, at der ved traktatændringen alene indsættes en udtrykkelig hjemmelsbestemmelse for at præcisere en kompetence, som den mellemfolkelige myn- dighed allerede har på andet retsgrundlag. I sådanne tilfælde sker der ikke en udvidelse af den mellemfolkelige myndigheds beføjelser, som i stedet må anses for overladt alle- rede ved den tidligere tilslutning til traktaten. Indsættelse af en udtrykkelig hjemmelsbe- stemmelse i en sådan situation vil derfor ikke gøre en ny anvendelse af proceduren i grundlovens § 20 påkrævet, jf. nærmere bl.a. 1992-redegørelsen, side 16 ff., 2001-rede- gørelsen, side 9, 2004-redegørelsen, side 10, og Henrik Zahle, a.st., side 274. Sidst- nævnte sted anføres, at ændringstraktaten ”må bedømmes i forhold til den i praksis god- kendte fortolkning [af den hidtidige traktat], som gælder på ændringstidspunktet”.
Med hensyn til ændringer i sammensætning, procedurer og arbejdsgange mv. i den mellemfolkelige myndighed bemærkes, at der uden anvendelse af proceduren i grundlo- vens § 20 er gennemført en række ændringer i retsgrundlaget for EF og EU siden Dan- marks tiltrædelse i 1972. Det gælder f.eks. Budgettraktat II fra 1975, der overførte væ-
sentlige budgetbeføjelser fra Rådet til Europa-Parlamentet, akten om indførelse af di- rekte valg til Europa-Parlamentet fra 1976, Europæisk Fælles Akt fra 1986 om bl.a. øget medbestemmelsesret for Europa-Parlamentet og ændring af Rådets afstemningsregler samt forskellige tilpasninger af traktaterne som led i optagelsen af nye medlemsstater. Der kan endvidere henvises til Nice-traktaten fra 2001, der bl.a. indebar overgang fra krav om enstemmighed til krav om kvalificeret flertal i forhold til en række konkrete hjemmelsbestemmelser, ændring af de enkelte medlemsstaters stemmevægt i Rådet samt ændring af reglerne om Europa-Kommissionens sammensætning.
Fælles for disse ændringer er, at der ikke var tale om overladelse af (nye) beføjelser til EF/EU, men alene om ændring af reglerne om, hvordan EF/EU nærmere skulle udøve beføjelser, som allerede var overladt. Bl.a. tilpasninger af traktatgrundlaget i forbindelse med optagelse af nye medlemsstater antages derfor ikke at nødvendiggøre en procedure efter grundlovens § 20.
Et særligt spørgsmål er, om ændringer i den mellemfolkelige myndigheds interne organisation mv. kan indebære, at de forudsætninger, som en tidligere § 20-lov er gennemført under, brister – med den virkning, at § 20-lovens overladelse af beføjelser forfatningsretligt må anses for bort- faldet.
Betydningen heraf vil i givet fald være, at der må gennemføres en ny § 20-procedure, selv om der ikke er tale om overladelse af yderligere beføjelser til den mellemfolkelige myndighed. Der vil altså være tale om en § 20-procedure, der ikke umiddelbart følger af grundloven (da der ikke overlades nye beføjelser), men af en fortolkning af den tidligere § 20-lov, herunder dens forud- sætninger.
Spørgsmålet har nærmere været rejst i forbindelse med Nice-traktatens bestemmelser om Eu- ropa-Kommissionens sammensætning. Der henvises til Justitsministeriets notat af 1. december 2000 om forholdet mellem grundlovens § 20 og en mulig ændring af reglerne om Europa- Kommissionens sammensætning (optaget som bilag 2 til 2001-redegørelsen) og til pkt. 4.2.2 nedenfor.
Spørgsmålet om anvendelse af § 20 i forbindelse med ændringer i allerede tiltrådte § 20-overenskomster er i øvrigt udførligt omtalt af Henrik Zahle, a.st., side 273 ff. I den forbindelse anføres bl.a. følgende side 276:
”Af bemærkningerne vedrørende vetoret og intern omfordeling synes at kunne sluttes, at en hvilken som helst ændring af kompetenceforholdene inden for bestå- ende supranationale institutioner kan ske uden anvendelse af grl § 20. Hvis dette suppleres af den opfattelse, at også en hvilken som helst ændring af den personelle sammensætning og processuelle arbejdsgang i de enkelte institutioner kan ændres uden brud af grl § 20, forekommer synspunktet imidlertid at blive trukket for langt. En supranational organisation kan underkastes en sådan forandring med hensyn til afstemningsregler og kompetenceplacering, at en fornyet behandling efter grl § 20 er nødvendig. Den nærmere afgrænsning af denne nødvendighed må bero på den hidtidige traktat og tiltrædelseslov og disses forudsætninger...” ”
I redegørelsens afsnit 4.2. om ændringer af institutionernes organisation mv. hedder det:
”4.2. Ændringer af institutionernes organisation, sammensætning og afstemningsregler mv.
4.2.1. Generelt a) Lissabon-Traktaten
Der gennemføres med Lissabon-Traktaten ændringer af institutionernes organisation og sammensætning samt af afstemningsreglerne. Nogle af disse ændringer omtales i det følgende, idet reglerne om Kommissionens sammensætning behandles særskilt nedenfor under pkt. 4.2.2.
Med Lissabon-Traktaten indsættes en ny bestemmelse i artikel 9 B i EU-Traktaten, hvorved bl.a. hvervet som Det Europæiske Råds formand etableres. Af bestemmelsen fremgår det, at Det Europæiske Råd vælger sin formand for en periode på 2 1⁄2 år med mulighed for genvalg én gang, jf. artikel 9 B, stk. 5.
Det Europæiske Råds formands opgaver er fastlagt i artikel 9 B, stk. 6, og det følger bl.a. heraf, at formanden leder Det Europæiske Råds arbejde, at formanden sikrer forbe- redelsen og kontinuiteten af Det Europæiske Råds arbejde i samarbejde med bl.a. for- manden for Kommissionen, og at formanden bestræber sig på at fremme sammenhold og konsensus i Det Europæiske Råd.
Af bestemmelsen i artikel 9 B, stk. 6, følger endvidere, at Det Europæiske Råds for- mand ikke må bestride et nationalt embede. Det følger herudover af artikel 201 a, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUF-Traktaten), at Det Euro- pæiske Råds formand – ligesom Kommissionens formand – ikke deltager i afstemninger i Det Europæiske Råd.
Med Lissabon-Traktaten indsættes endvidere en ny bestemmelse i artikel 9 E i EU- Traktaten. Bestemmelsen indebærer, at Unionens højtstående repræsentant for uden- rigsanliggende og sikkerhedspolitik får en styrket rolle, idet den højtstående repræsen- tant både skal være formand for Rådet for Udenrigsanliggender og samtidig være én af Kommissionens næstformænd. Efter bestemmelsen i artikel 9 E udnævnes den højtstå- ende repræsentant af Det Europæiske Råd med samtykke fra Kommissionens formand.
Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik vareta- ger efter artikel 9 E Unionens fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og bidrager med sine forslag til udformningen af denne politik og gennemfører den som Rådets bemyn- digede. Det samme gælder for den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik.
Med hensyn til afstemningsreglerne indebærer Lissabon-Traktaten, at der for en række konkrete hjemmelsbestemmelser ikke længere vil gælde et krav om enstemmighed, men derimod et krav om kvalificeret flertal blandt medlemsstaterne i Rådet. Udenrigsmini- steriets redegørelse til Folketinget om Lissabon-Traktaten indeholder en nærmere over- sigt over de pågældende bestemmelser.
Der sker endvidere med Lissabon-Traktaten – ved indsættelse af en ny bestemmelse i artikel 9 C i EU-Traktaten samt ændring af den gældende bestemmelse i EF-Traktaten (fremover EUF-Traktatens) artikel 205 – en ændring af definitionen af et kvalificeret flertal.
I tilfælde, hvor Rådet træffer afgørelse på forslag af Kommissionen eller Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, defineres et kvalificeret flertal som mindst 55 % af Rådets medlemmer, der omfatter mindst 15 af disse og repræsenterer medlems- stater med tilsammen mindst 65 % af Unionens befolkning, jf. EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 4. Et blokerende mindretal skal endvidere efter bestemmelsen i artikel 9 C, stk. 4, omfatte mindst 4 rådsmedlemmer, således at et kvalificeret flertal anses for opnået, hvis der ikke foreligger et sådant mindretal på mindst 4 rådsmedlemmer.
Hvis Rådet træffer afgørelse på forslag fra andre end Kommissionen eller Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, defineres kvalificeret flertal som mindst 72 % af Rådets medlemmer, der repræsenterer medlemsstater med mindst 65 % af Unio- nens befolkning, jf. EUF-Traktatens artikel 205, stk. 2.
Af bestemmelsen i EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 5, fremgår det, at overgangsbestemmelser for definitionen af et kvalificeret flertal er fastsat i protokollen om overgangsbestemmelser.
I henhold til artikel 3 i protokollen om overgangsbestemmelser er det i den forbindelse fastsat, at den ovenfor anførte nye definition af et kvalificeret flertal finder anvendelse fra den 1. no- vember 2014. Opgørelsesmetoden for kvalificeret flertal indtil dette tidspunkt fremgår af proto- kollens artikel 3, stk. 3 og 4, hvori det bl.a. er bestemt, at et kvalificeret flertal i tilfælde, hvor der træffes afgørelse på forslag af Kommissionen, defineres som mindst 255 stemmer ud af i alt 345 og repræsenterende mindst 62 % af Unionens samlede befolkning. Endvidere fremgår det af protokollens artikel 3, at den nævnte opgørelsesmetode gældende i tiden indtil 31. oktober 2014 også skal gælde inden for perioden fra den 1. november 2014 til den 31. marts 2017, hvis en medlemsstat anmoder om det i en konkret sag.
De omtalte regler i EU-Traktatens artikel 9 C, stk. 4, og EUF-Traktatens artikel 205, stk. 2, fin- der også anvendelse på Det Europæiske Råd, når det træffer afgørelse med kvalificeret flertal, jf. artikel 201 a, stk. 1, i EUF-Traktaten, som indsat ved Lissabon-Traktaten.
Lissabon-Traktaten indebærer også ændringer af Unionens lovgivningsprocedurer. Æn- dringerne betyder navnlig, at den almindelige lovgivningsprocedure finder anvendelse i væsentligt videre omfang end den tilsvarende procedure i dag, jf. herved EUF-Trakta- tens artikel 251 om den almindelige lovgivningsprocedure. Forordninger og direktiver vil således på flere områder end i dag skulle vedtages af såvel Europa-Parlamentet som Rådet. Som eksempel herpå kan nævnes den fælles landbrugs- og fiskeripolitik efter EUF-Traktatens artikel 37, stk. 2, hvor Europa-Parlamentet i dag alene inddrages i be- slutningsproceduren ved en høring, men hvor den almindelige lovgivningsprocedure fremover vil skulle anvendes.
Om bestemmelser i Lissabon-Traktaten, der skaber mulighed for, at Det Europæiske Råd eller Rådet kan beslutte, at afgørelser vedtages med kvalificeret flertal i stedet for enstemmighed, eller at den almindelige lovgivningsprocedure i EUF-Traktatens artikel 251 som ændret ved Lissabon-Traktaten skal anvendes i stedet for en særlig lovgiv- ningsprocedure, henvises til pkt. 4.4.6.
b) Forholdet til grundloven
De ændringer, der er beskrevet ovenfor under pkt. a, indebærer ikke nogen emnemæssig udvidelse af traktaternes anvendelsesområde.
Der er således f.eks. ikke tale om, at EU med det anførte fremover kan regulere nye em- neområder ved retsakter med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemssta- terne. Der er heller ikke tale om tildeling af nye overstatslige instrumenter til regulering inden for de eksisterende emneområder.
I den forbindelse bemærkes det særligt, at en beføjelse til f.eks. at udstede regler med direkte virkning i forhold til borgere mv. i medlemsstaterne også anses for overladt til EU i tilfælde, hvor der kræves enstemmighed i Rådet for at vedtage de pågældende reg- ler. En efterfølgende traktatændring, der indebærer overgang fra krav om enstemmighed til kvalificeret flertal, betyder derfor ikke, at der hermed sker en ny overladelse af befø- jelser til Unionen, jf. pkt. 2.3.2.1 og den under pkt. 2.3.2.2 omtalte praksis.
På den baggrund indebærer de ændringer, der er omtalt ovenfor under pkt. a, ikke over- ladelse af nye beføjelser efter grundlovens § 20 til Unionen, og ændringerne nødven- diggør efter Justitsministeriets opfattelse heller ikke af andre grunde anvendelse af pro- ceduren i grundlovens § 20.”
I Udenrigsministeriets redegørelse til Folketinget om Lissabon-traktaten er som bilag 2 opta- get en liste på ca. 40 retsområder, hvor Europa-Parlamentet som noget nyt bliver medlovgiver efter den almindelige lovgivningsprocedure, jf. Traktat om Den Europæiske Union (TEU) art. 14 og 16 samt Traktat om Den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF) art. 294. Områ- derne omfatter bl.a. landbrug og fiskeri, fjernelse af fordrejninger af konkurrencevilkårene, grænseoverskridende sundhedstrusler, strukturfonde, energi og turisme.
Som bilag 3 er optaget dels en liste på ca. 20 områder, hvor der på det eksisterende rets- grundlag sker overgang til vedtagelse med kvalificeret flertal i Rådet, dels en liste på ca. 35 områder, hvor der indføres nye retsgrundlag, hvor Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal, jf. TEU art. 16, stk. 3-5, og TEUF art. 238. Områderne på det eksisterende retsgrund- lag omfatter bl.a. social sikring og handelspolitik, mens de nye retsgrundlag omfatter bl.a. grænseoverskridende sundhedstrusler, energi, turisme og rammer for EU’s humanitære bi- stand.
I medfør af lov nr. 321 af 30. april 2008 om ændring af lov om Danmarks tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber og Den Europæiske Union er Lissabon-traktaten af 13. december 2007 med virkning fra den 1. december 2009 gennemført i Danmark med de undtagelser, der følger af lovens § 4, nr. 14, litra a (det retlige forbehold) og litra b (euro-forbeholdet).
Appellanternes realitetspåstand under hovedsagen er, at statsministeren og udenrigsministeren skal anerkende, at ændringsloven om Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten er vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet den foreskrevne procedure efter denne bestemmelse ikke har været fulgt.
Grundlovens § 20 lyder:
Stk. 2. Til vedtagelse af lovforslag herom kræves et flertal på fem sjettedele af folketin- gets medlemmer. Opnås et sådant flertal ikke, men dog det til vedtagelse af almindelige lovforslag nødvendige flertal, og opretholder regeringen forslaget, forelægges det fol- ketingsvælgerne til godkendelse eller forkastelse efter de for folkeafstemninger i § 42 fastsatte regler.”
Statsministeren og udenrigsministeren har principalt påstået sagen afvist med henvisning til, at appellanterne ikke har fornøden retlig interesse i at få deres påstand pådømt i realiteten.
Landsretten har udskilt dette spørgsmål til særskilt behandling og bestemt, at sagen skal afvi- ses, hvilket appellanterne har indbragt for Højesteret.
For Højesteret drejer sagen sig således alene om, hvorvidt landsrettens dom skal ophæves, og sagen sendes tilbage til landsretten med henblik på landsrettens stillingtagen til påstanden om grundlovsbrud.
Appellanterne har ikke bestridt, at de ikke opfylder de almindelige krav til søgsmålskompe- tence, hvorefter de skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en retstvist, der konkret og aktuelt berører dem individuelt. Parterne er imidlertid uenige om, hvorvidt der alligevel – ligesom det skete i Højesterets dom af 12. august 1996 om søgsmålskompetence vedrørende Maastricht-traktaten (Ugeskrift for Retsvæsen 1996 s. 1300) – skal gives appellanterne adgang til at få deres påstand realitetsprøvet.
Maastricht-sagen angik Danmarks tiltrædelse af Maastricht-traktaten, som skete i overens- stemmelse med proceduren i grundlovens § 20, og der var enighed om, at tiltrædelsen indebar
overførsel af lovgivningskompetence. Realitetsspørgsmålet under sagen var, om de overladte beføjelser gik ud over rammerne for anvendelsen af grundlovens § 20, således at proceduren i § 88 for ændring af grundloven skulle have været fulgt.
Den foreliggende sag angår Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten, som er sket i overensstemmelse med den almindelige procedure for lovgivning og for samtykke til indgå- else af traktater efter grundlovens § 19. Realitetsspørgsmålet er, om proceduren i grundlovens § 20 skulle have været fulgt.
I Maastricht-sagen fastslog Højesteret, at tiltrædelsen indebar overførsel af lovgivningskom- petence inden for en række almene og væsentlige livsområder og derfor i sig selv var ”af ind- gribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”. På grund af tiltrædelseslo- vens generelle og indgribende betydning havde sagsøgerne – ligesom andre borgere – en væ- sentlig interesse i at få realitetsspørgsmålet afgjort.
Maastricht-sagen angik, hvad parterne har kaldt § 20’s øvre grænse: Kunne ændringerne ved Maastricht-traktaten i forholdet mellem Danmark og EU rummes af, hvad § 20 tillader? Den foreliggende sag om Lissabon-traktaten angår § 20’s nedre grænse: Indebærer Lissabon-trak- taten sådanne ændringer i forholdet mellem Danmark og EU, at proceduren i § 20 skulle have været fulgt?
Det følger af Højesterets dom i Maastricht-sagen, at ikke enhver uoverensstemmelse om æn- dring i forholdet mellem Danmark og EU kan begrunde, at alle borgere uden videre har ret til at få prøvet grundlovsmæssigheden af ændringen. Men de kan have det, hvis der foreligger en uoverensstemmelse angående forhold, der må anses for at være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.
Til støtte for, at den procedure, som er foreskrevet i grundlovens § 20, skulle have været iagttaget, har appellanterne bl.a. anført, at Lissabon-traktaten indebærer væsentlige ændringer vedrørende de kompetence- og afstemningsregler, der gælder for EU’s institutioner. De har herved navnlig anført, at lovgivningskompetencen på en lang række områder er blevet delt mellem Rådet og Europa-Parlamentet, og at Rådet i væsentligt videre omfang end hidtil træf- fer afgørelse med kvalificeret majoritet i stedet for ved enstemmighed. Efter appellanternes
opfattelse er disse ændringer i EU-institutionernes kompetence- og afstemningsregler i sig selv – dvs. uafhængigt af, om der er overladt nye beføjelser til EU – så væsentlige, at reglerne i grundlovens § 20 skulle have været fulgt.
Parterne er således uenige om betydningen i forhold til grundlovens § 20 af de ændringer i EU-institutionernes kompetence- og afstemningsregler, der følger af Lissabon-traktaten. Denne uenighed angår lovgivningskompetencen inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På grund af tvistens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet. At betinge adgangen til domstolsprøvelse af, at der efter de nye traktatbestemmelser er udstedt retsakter, som konkret og aktuelt berører appellanternes forhold, ville ikke sikre et bedre grundlag for prøvelsen af tvisten.
Højesteret finder derfor, at appellanterne har fornøden retlig interesse i at få deres påstand prøvet. I relation til spørgsmålet om søgsmålskompetence er det herefter ufornødent at tage stilling til betydningen af de øvrige forhold, som appellanterne har påberåbt sig til støtte for, at procedurereglerne i grundlovens § 20 skulle have været iagttaget.
Sagsomkostningerne for landsretten, hvor der er meddelt fri proces, er fastsat alene til dæk- ning af udgiften til advokat i forbindelse med behandlingen af den udskilte afvisningspåstand. Sagsomkostninger for Højesteret, hvor der er givet afslag på ansøgning om fri proces, er fast- sat med 100.000 kr. til dækning af advokatudgift og 1.500 kr. til dækning af retsafgift.
Landsrettens dom ophæves, således at sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten.
I sagsomkostninger for landsretten skal statsministeren og udenrigsministeren solidarisk be- tale 62.500 kr. til statskassen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statsministeren og udenrigsministeren solidarisk betale 101.500 kr. til appellanterne.
De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af- sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
Karen Dyekjær underskriver sammenfattende processkrift til Højesteret
Karen Dyekjær underskriver klagen til Procesbevillingsnævnet. Findes kun i pdf.
Procesbevillingsnævnets afslag 12. oktober 2010 - findes kun i pdf.
Til Civilstyrelsen (som svar på Civilstyrelsens afslag)
Kære Astrid Mavrogenis
Jeg takker for at du sidste torsdag gav tid til en - for mig særdeles givtig - drøftelse af proceduren og tidsrammerne for Civilstyrelsens afgørelse af ovennævnte sag.
Jeg beder om at du supplerende gennemlæser min nedenstående statusrapport, som jeg har nedfældet på grundlag af vores samtale.
(1) Jeg har noteret din oplysning: at sagsbehandlingen befinder sig i en fase, hvori du som kontorchef gennemgår den foreliggende sag (beslutningsfasen, går jeg ud fra).
(2) Som tilkendegivet under samtalen, tager din (Civilstyrelsens) gennemgang af appellanternes ansøgning særlig sigte på at klagøre, hvorvidt grundlaget for Civilstyrelsens procesbevilling i sagens 1. instans (sag 08-210-10105) fortsat er tilstede, eller grundlaget for at der meddeles fri proces i ankesagen måtte have ændret sig i ansøgernes disfavør efter landsrettens afvisning af sagen med dom af 28. oktober 2009 og/eller i lyset af senere domspraksis (særlig Irak-sagen). Med henvisning udtalelsen i min ansøgning og i mit brev af 14. ds., fremførte jeg under vores samtale, at betingelserne for at Civilstyrelsen imødekommer ansøgningen i ankesagen (sagens principielle karakter, jf. nedenfor) er til stede - tilmed i forstærket grad. Sammenfattende peger jeg på
- at det af Civilstyrelsen anførte grundlag for procesbevillingen af 9. december 2008 er retsplejelovens § 329 ("sager, som er af principiel karakter eller af almindelig offentlig interesse"),
- at du nævnte at Civilstyrelsen har lagt til grund for bevilligen af fri proces for landsretten (Civilstyrelsens j.nr. 08-210-10105), at sagen er "af principiel karakter",
- at Østre Landsrets dom i sagen af 28. oktober - på den sagsøgte regerings begæring om særskilt behandling og påkendelse af sagsøgtes indsigelse mod sagsøgernes søgsmålsret - er afsagt uden pådømmelse af sagens realitet, dvs. at den "sag" der var grundlaget for procesbevillingen, ikke er blevet pådømt,
- at de "særlige grunde" (sagens principielle karakter), som Civilstyrelsen har lagt til grund for procesbevilling af 9. december 2009 fortsat er bæredygtige, eftersom anke af den afsagte dom er et nødvendigt processuelt skridt på vejen til at opnå en realitetsafgørelse af den foreliggende sag "af principiel karakter", jf. ovenfor,
- at landsrettens dom ikke kan tages til indtægt for at "sagen" skulle have ændret karakter og i dag være uden principiel netydning; dommen anfører tværtimod "sagens karakter" som begrundelse for at ophæve sagens omkostninger (side 26),
- at grundlaget for procesbevilling tværtimod er forstærket , eftersom ankesagen - i tillæg til det ovenfor anførte - i sig selv er af principiel karakter, idet den angår det omtvistede kriterium for appellanternes søgsmålsret - hvorvidt regeringens tiltrædelse af Lissabon-traktaten har "generel og indgribende betydning" - som var Højesterets afgørende præmis i dom af 12. august 1996 om private borgeres søgsmålsret i den parallelle retssag om Maastricht-traktatens grundlovsmedholdelighed,
- at den aktuelle sag om anvendelsen af det citerede "Maastricht-kriterium" er af principiel karakter, hvilket accentueres af Højesterets dom af 17. marts i Sag 257/2007 (som du omtalte); i henhold til denne dom indebærer kriteriet en stillingtagen til den foreliggende ankesags nøglespørgsmål: "retlige pligter for danske borgere i almindelighed", (side 8). Supplerende bemærker jeg, at Civilstyrelsen har meddelt appellanterne i Sag 257/2007 fri proces; for så vidt denne procesbevilling er givet på grundlag af kriteriet "principiel karakter"; vil et negativt udfald af den foreliggende sag vanskeligt kunne begrundes.
(3) Under vores samtale gentog jeg min indsigelse i brevet af 14. april mod Civilstyrelsens sagsbehandling, hvis tidsmæssige udstrækning (til dato mere end 5 måneder, med udsigt til yderligere forlængelse) er uforklarlig, eftersom ansøgningen på den ene side ikke tåler udsættelse, eftersom Højesteretsbehandlingen allerede er aktuel, og på den anden side er af en sådan karakter, at en sagsbehandler efter en gennemlæsning af landsrettens dom og det øvrige under (2) anførte stof (særlig det anførte Maastricht-kriterium) uden tidkrævende sagsbehandling kan konstatere at sagen (fortsat) er af principiel karakter. Ansøgerne har, som jeg nævnte, fuld forståelse for, at den foreliggende ansøgning kun er én blandt talrige sager. Men når det meddeles i brev af 21.12 f.å. at ansøgerne (i overensstemmelse med Civilstyrelsens praksis) "normalt" kan forvente en afgørelse inden for 4 måneder, følger det af gældende forvaltningsretlige principper, at der må finde en relevant prioritering sted.
(4) I fortsættelse din tidligere samtale med advokat Karen Dyekjær kan jeg bekræfte at advokat Dyekjær har påtaget sig appel-sagen, men har udsat sin deltagelse indtil der foreligger en beskikkelse. Det følger heraf og det under (3) anførte at en yderligere udsættelse af sagsbehandlingen (i henhold til Civilstyrelsens brev af 19. april: medio juni!) vil påføre ansøgerne usikkerhed og alvorlige retstab. Som meddelt dig af advokat Dyekjær, skal appellanterne senest 14. juni indlevere et processkrift i ankesagen, som er berammet til foretagelse 13. og 14. december. Sagens berammelse og den angivne frist blev vedtaget på Højesterets anke- og kæremålsudvalgs retsmøde12. marts, hvoraf udskrift (om det anses for nødvendigt) vil blive tilsendt dig. Det er særdeles ubelejligt for begge parter og for Højesteretsbehandlingen at Civilstyrelsens fortsat udsætter behandlingen af søgsøgerens ansøgning om fri proces under anken, således at de aftalte fristen ikke kan holdes.
(5) Til min anmodning om aktindsigt i brev af 14. april føjer jeg at anmodningen (med henvisning til forvaltningsloven) i særdeleshed angår de i § 10 nævnte oplysninger samt de i § 12 nr 1 og 2 omhandlede dokumementer, som i henhold til § 12, stk. 2 må anses for at være af "væsentlig betydning for sagens afgørelse". Jeg bemærker at lovens referene til sagens "faktiske omstændigheder" i relation til afgørelse i henhold til § 329 omfatter de karakteristika i den foreliggende ankesag der danner grundlag for Civilstyrelsens stillingtagen til om sagen har "principiel karakter". Jeg forstod på dig at der ikke i Civilstyrelsen findes dokumenter af den pågældende art. - Baggrunden for begæringen om aktindsigt er at der blandt sagsøgerne hersker tvivl om Civilstyrelsens uvildighed, eftersom der er tale om en retssag mod regeringen, (der omfatter Justitsministeriet, hvorunder Civilstyrelsen hører). Efter din nævnte oplysning beder jeg om at der gives mig underretning om hvilke kontakter der måtte have været mellem Civilstyrelsen og Justitsministeriets departement i tilknytning til styrelsens sagsbehandling. - Du kan se bort fra denne anmodning, dersom ansøgningen om fri proces er imødekommet inden 20. maj.
Lissabon-sagen (20)
Dansk Folkeparti mod Karen Sunds (1)
Racistisk eller ej? Kronik i Politiken maj 2002
Grundlovssagen 1997-1998 (1)
Grundlovssagen - resume
Christiania-dommen 2. februar 1978

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret