text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.17 Udgifter til bod, bøder og konfiskation i selvstændig erhvervsvirksomhed mv.
Dette afsnit beskriver reglerne om fradrag for udgift til bod, bøder og konfiskation.
Udgifter til bøder for at overtræde straffeloven
Udgifter til bøder for at overtræde færdselslovgivningen
Udgifter til bøder som det offentlige pålægger for at overtræde love eller lignende
Udgifter til bøder for at overtræde kollegiale regler og vedtægter
Udgifter til bøder for ansatte m.fl.
Udgifter til konventionalbod eller lignende for at overtræde indgåede aftaler
Udgift til bod for at overtræde fagretlig lovgivning og faglige overenskomster
Specielt om konfiskation
Selvstændigt erhvervsdrivende mv. kan som udgangspunkt ikke fratrække udgifter til bod og bøder ved indkomstopgørelsen, fordi de falder uden for driftsomkostningsbegrebet, som forudsætter at udgiften er både sædvanlig og normal og dertil indgår som et naturligt led i virksomhedens løbende drift. Disse udgifter anses derfor normalt som ikke fradragsberettigede omkostninger, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, modsætningsvis.
Der findes dog enkelte undtagelser fra denne regel, som det fremgår af de enkelte afsnit.
I det følgende vil udvalgte begreber, der forekommer i retspraksis, blive defineret.
Definitionen er af en overordnet karakter og afpasset til den nødvendige og relevante forståelse af den skatteretlige problematik, der behandles i det følgende.
Bod: Ordet betyder bedring, dvs. genopretning, og er for det første en økonomisk sanktion mod fx en arbejdsgiver for at have brudt en faglig overenskomst.
Dernæst kan bod betyde en økonomisk oprejsning, som "skadevolder" skal betale til "skadelidte" uden hensyn til, hvor stort det lidte tab er. Bod er i den betydning en mellemting mellem en straf og en erstatning.
Se også nedenfor om konventionalbod.
Bøde: Ordet stammer fra det ældre danske ord bod. Med bøde forstås dels egentlige bøder, der er idømt eller vedtaget for overtrædelse af strafferegler i straffeloven eller i særlovgivningen, fx færdselsloven, dels de såkaldte strafafgifter, som såvel offentlige myndigheder som private nævn eller lignende pålægger borgere eller virksomheder mv. for at overtræde forskellige regelsæt, fx advokatsamfundets regler (LSRM 1959, 49 LSR).
Konkurrenceklausul er en bestemmelse i en købekontrakt, som afskærer sælger, af fx en virksomhed, fra at drive konkurrerende virksomhed med køberen.
Konventionalbod er et beløb, som den part, der overtræder en aftale om en konkurrenceklausul, skal betale, dog forudsat, at det fremgår af kontrakten, at en overtrædelse af konkurrenceklausulen udløser en bod.
En konventionalbod kan ifaldes uafhængigt af, om modparten har lidt et tab, ved at konkurrenceklausulen er blevet overtrådt. Boden er nærmere en straf for at bryde en indgået aftale om en konkurrenceklausul og dermed krænke den anden parts ret.
Pønal: Ordet stammer fra det latinske ord poena, der betyder straf. Pønal er et adjektiv og betyder straf(mæssig).
Udgifter til bod, bøder og konfiskation kan i deres rendyrkede form karakteriseres som fremmede for driften.
Dertil kommer, at disse udgifter alle er følger af forsætlig eller uagtsom adfærd og derfor skal virke som en pengestraf. Denne virkning ville afsvækkes, hvis man anerkendte fradrag for udgifterne.
Udgifter til bøder, som en virksomhed er blevet dømt til at betale, fordi den har overtrådt straffeloven, anses hverken for fradragsberettigede driftsudgifter eller driftstab.
Se også afsnit C.C.2.2.2.7 Udgifter til bestikkelse.
Udgifter til bøder for at overtræde færdselslovgivningen mv.
Det samme gælder bøder, som en erhvervsdrivende mv. enten er blevet idømt eller har vedtaget for at overtræde fx færdselsloven - også selv om den strafbare handling er snævert forbundet med at tjene penge på at drive virksomheden. For selv bøder, som en erhvervsdrivendehar fået, mens han eller hun har udført erhvervsmæssigt arbejde og dermed har opnået en indtægt i forbindelse med overtrædelsen, fx erhvervskørsel, kan ikke trækkes fra som en driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Se LSRM 1971, 150 LSR, hvor en vognmand blev idømt en bøde, fordi seks af hans lastvogne havde kørt med overlæs, og han dermed havde overtrådt færdselslovgivningen. Landsskatteretten anså ikke udgiften for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, og vognmandens anbringende om, at bøden var blevet fastsat ud fra den fortjeneste, som han havde opnået ved den ulovlige kørsel, blev ikke tillagt nogen vægt.
I SKM2009.607.SR kunne Skatterådet ikke bekræfte, at spørger med skattemæssig virkning kunne drive virksomhed med abonnementsservice mod fartbøder, så virksomheden kunne fratrække udgiften til en fartbøde, den havde dækket, som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Skatterådet henviste som begrundelse for sin afgørelse bl.a. til udgiftens karakter, nemlig at bøder har til formål at forebygge og/eller straffe lovovertrædelser. Dette formål ville blive forspildt med den foreslåede ordning.
Heller ikke en udgift til parkeringsafgift - i daglig tale kaldt parkeringsbøde - kan trækkes fra som driftsomkostning, selv om den ikke anses for en bøde i strafferetlig forstand, og oven i købet kan være tæt knyttet til indkomsterhvervelsen.
Se LSRM 1980, 137 LSR, hvor en arkitekt blev nægtet fradrag for sine udgifter til parkeringsafgifter (bøde), selv om han havde begrænset fradraget til 50 pct. svarende til den erhvervsmæssigt benyttede andel af sin personvogn. Arkitektens anbringende om, at parkeringsbøden skulle anses for en meget høj parkeringsafgift (betaling for at parkere), overbeviste ikke Landsskatteretten, som derimod bemærkede, at bøden skulle anses for en sanktion for at overtræde gældende forskrifter.
I SKM2005.170.ØLR nåede landsretten frem til samme resultat ved at nægte en selvstændigt erhvervsdrivende fradrag for bl.a. en parkeringsafgift, fordi udgiften ikke blev anset for erhvervsmæssig.
Udgifter til bøder, som det offentlige pålægger for at overtræde love eller lignende
Heller ikke udgifter til bøder i form af de såkaldte strafafgifter, som offentlige myndigheder pålægger for overtrædelse af love eller lignende, anses for fradragsberettigede driftsudgifter. Dette skyldes strafafgifternes pønale karakter. Det forhold, at de fleste af strafafgifterne er direkte relateret til indkomsterhvervelsen, og at virksomhedernes forseelse er relativt lille, når de pålægges, er uden betydning.
LSRM 1961, 44 LSR. Udgifter til bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, blev anset for bøder af pønal karakter, hvorfor der ikke var hjemmel til at trække dem fra som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Bøderne blev derimod anset for en privat, ikke fradragsberettiget udgift efter SL § 6 in fine.
I TfS 2000, 817 LSR blev et selskabs udgift til en bøde, som EU-kommissionen havde pålagt, anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift på grund af udgiftens pønale og dermed driftsfremmede karakter. Landsskatteretten bemærkede, at en bøde, der var pålagt af EU-Kommissionen for at overtræde EU's konkurrencelovgivning, skulle sidestilles med bøder, som danske myndigheder havde pålagt. Selskabet beskæftigede sig med at producere og præisolere fjernvarmerør og fittings mv., og selskabet havde fået bøden, fordi det havde deltaget i et ulovligt rør-kartel.
I forlængelse af afgørelsen i TfS 2000, 817 LSR kan heller ikke bøder, som fiskere er blevet pålagt, fordi de har fisket ulovligt og dermed overtrådt EU's fiskerilovgivning, trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen efter SL § 6, stk. 1, litra a.
I SKM2012.336.LSR blev en medicinalvirksomhed (et selskab) pålagt bøder for at have overtrådt et etisk nævns regler. Landsskatteretten nægtede derfor fradrag for udgiften til bøderne efter SL § 6 in fine. Landsskatteretten lagde i sin afgørelse vægt på, at
selskabet havde overtrådt det etiske nævns regler
bøderne ikke var resultat af en naturlig og sædvanlig driftsrisiko, der var forbundet med selskabets virksomhed.
Om det etiske nævn var det bl.a. oplyst, det var et juridisk og etisk kontrolorgan for medicinalindustrien, som havde til formål at sikre læger, tandlæger, farmakonomer mv. mod medicinsk informationsmateriale, der er ufyldestgørende, misvisende og vildledende.
Udgifter til bøder for at overtræde kollegiale regler og vedtægter.
Udgifter til bøder, som private råd og nævn eller lignende pålægger erhvervsdrivende mv., kan som alt overvejende hovedregel ikke trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen, fordi de anses for private, ikke fradragsberettigede udgifter, der er indkomsterhvervelsen uvedkommende. Se SL § 6 in fine.
Det forhold, at de fleste af bøderne er direkte relateret til indkomsterhvervelsen, og at de erhvervsdrivendes forseelse er relativt lille, påvirker kun undtagelsesvist fradragsretten. Det var dog tilfældet i en sag om en travtræner i TfS 2000, 819 LSR., hvor nogle af bødernes pønale karakter var meget beskeden og nærmede sig karakter af en ordensbøde.
I øvrigt kan en bøde for at overtræde en bestemmelse i kollegiale vedtægter, der efterfølgende ændres, fordi den anses for uhensigtsmæssig, efter en konkret vurdering være af sådan en ikke-pønal, men til gengæld driftsmæssig karakter, at udgiften til den kan trækkes fra som driftsudgift ved indkomstopgørelsen efter SL § 6, stk. 1, litra a. (Se TfS 1988, 321 LSR).
LSRM 1959, 49 LSR. Udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, blev ikke anset som en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Den blev derimod anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL § 6 in fine.
I SKM2009.563.HR blev udgifter til bøder til Advokatnævnet heller ikke anset for at udgøre en sådan naturlig og sædvanlig driftsomkostning i en advokatvirksomhed, at udgifterne kunne anses for fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret lagde på denne måde vægt på udgiftens pønale præg, selv om der var en ret snæver forbindelse mellem overtrædelsen og virksomhedens drift.
I SKM2007.909.LSR kunne en mælkeproducent ikke fratrække en udgift til et såkaldt garantibeløb til den andelsforening, som han var andelshaver i, fordi udgiften ikke hang direkte og naturligt sammen med driften af landbrugsvirksomheden og tilmed havde pønal karakter. Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på, at mælkeproducenten
ikke havde været tilstrækkeligt agtpågivende med at kontrollere de dyr, der var i behandling med antibiotika
selv var skyld i, at han var blevet ekskluderet af andelsforeningen
selv var skyld i udgiften.
Det fremgik af sagen, at andelsforeningen havde ekskluderet mælkeproducenten, fordi han havde overtrådt andelsforeningens vedtægter ved gentagne gange at have brugt antibiotika ulovligt på sit malkekvæg. En sådan eksklusion blev efter vedtægterne betragtet som en ulovlig udtræden af andelsforeningen, hvilket udløste et krav til mælkeproducenten om at betale et såkaldt garantibeløb til andelsforeningen.
TfS 2000, 819 LSR. Udgifter til løbsbøder, som en løbsdommer havde pålagt en travtræner, der havde overtrådt Travsportens reglement, blev for nogle mindre forseelsers vedkommende anset for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a, mens der blev nægtet fradrag for bøder for andre grovere overtrædelser, fordi de blev anset for driftsfremmede og dermed private omkostninger efter SL § 6 in fine.
Travsportens reglement regulerede forhold både før, under og efter løbene, herunder forhold, der vedrørte såvel kusk som hest. Overtrædelse af reglementet blev sanktioneret med advarsel, bøde eller udelukkelse fra løb i kortere eller længere tid. På en bødeseddel var der optegnet 100 ansvarspådragende forhold, der spændte fra ureglementeret påklædning til doping af hest og uforsvarlig kørsel. Bødernes størrelse blev fastsat ud fra et internt regelsæt, der var kategoriseret på en skala fra A-E. Landsskatteretten anså bøderne i kategorierne D og E for at være af egentlig pønal karakter, mens bøderne i de lavere kategorier, blev anset for at være et udslag af normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Sagens resultat viser, at en bøde for bl.a. at have været ureglementeret påklædt, anses for en så lille forseelse, at bøden, uanset hvad den blev kaldt, savnede den tilstrækkelige pønale karakter, samtidig med at den var så nært forbundet med indkomsterhvervelsen, at udgiften er blevet anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
I TfS 1988, 321 LSR fik en dyrlæge lov til at fratrække en udgift til bod mv. som en voldgiftsret havde pålagt ham at betale, fordi han havde overtrådt dyrlægeforeningens kollegiale vedtægter.
Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på dyrlægens forklaring om, at hans overtrædelse af vedtægterne skyldtes, at han søgte at bibeholde et klientel af samme størrelse som hidtil; dvs., at udgifterne til boden var brugt til at sikre og bevare hans indkomst efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Foreningens vedtægter, som dyrlægen havde overtrådt, bestemte, at dyrehospitaler, konsultationer mv. kun måtte oprettes på den adresse, hvor de tilknyttede dyrlægers praktiserede. Dyrlægen oprettede udover det dyrehospital til smådyr, som han havde etableret for næsten 20 år siden, nye klinikker i omegnen, uden at der dér var ansat personale. Arbejdet på de nyoprettede klinikker blev udført af dyrlægen selv og hans personale fra dyrehospitalet, hvilket kunne lade sig gøre, fordi klinikkerne kun tilbød konsultation ca. 2 timer dagligt.
Om årsagen til oprettelsen af de nye klinikker forklarede dyrlægen, at hans indtægt fra dyrehospitalet efter en årrække med stigende omsætning var stagneret, fordi der var kommet flere dyrlægeklinikker til i området, og at han med dette tiltag havde ønsket at stoppe denne uheldige tendens. Endelig var det oplyst, at monopolmyndighederne kort efter fik bestemmelserne, som dyrlægen havde overtrådt, ophævet, så han kunne bevare sine praksissteder.
En erhvervsdrivende, der betaler de bøder for sine ansatte, som de har fået, mens de udfører deres arbejde, kan trække bøderne fra som lønudgifter og dermed som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det er, fordi den erhvervsdrivende har fået udført erhvervsmæssigt arbejde i sin virksomhed.
Se om beskatningen af den ansatte afsnit C.A.3.3.7.
Selskaber har formentlig ikke denne fradragsret, hvis de har betalt bøder (strafafgift) for dets bestyrelsesmedlemmer eller direktører, som er blevet pålagt sådan en bøde for ikke at have indsendt selskabets årsregnskab rettidigt til Erhvervsstyrelsen. Se TfS 1994, 417 TSS.
Heller ikke selskabets bestyrelsesmedlemmer eller direktører kan trække bøden fra i deres personlige skatteregnskab. I denne situation er bøden hverken i forhold til selskabets selv eller i forhold til den ansatte eller eventuelt honorarlønnede, en udgift, der kan anses for at være naturligt forbundet med selskabets drift, og udgiften kan næppe karakteriseres som en driftsudgift i form af løn- eller honorarudgift eller lignende.
I sager, hvor en erhvervsdrivende overtræder en indgået aftale med en anden virksomhed mv., fx bryder en aftale med en konkurrenceklausul, eller uberettiget ophæver en forhandlerkontrakt, anses udgiften til den bod, som den retsstridige adfærd har resulteret i, som en ikke fradragsberettiget udgift af pønal karakter. Se SL § 6 in fine.
I SKM2004.71.HR nægtede Højesteret en detailhandlende med modetøj fradrag for udgiften til en konventionalbod, som han pådrog sig, da han solgte sin forretning. Højesteret lagde i sin afgørelse vægt på, at konventionalboden ikke omfattede erstatning for (købers) indtægtstab, men alene havde en pønal karakter. Boden kunne derfor hverken anses for en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning i sælgerens virksomhed. Der var heller ikke fradragsret for den del af konventionalboden, der svarede til bruttoavancen ved det salg, der havde fundet sted i strid med konkurrenceklausulen. Højesteret har på den måde anset udgiften til konventionalboden for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL § 6, stk. in fine.
I UfR 1974, 435 ØLD fik et selskabs ikke fradrag for udgifter i form af erstatning, bod samt sagens omkostninger som fradragsberettigede driftsomkostninger. Selskabet, der solgte kontorsystemer og i den forbindelse uberettiget havde ophævet en forhandlerkontrakt, blev pålagt de omstridte udgifter ved en voldgiftsret. Selskabet indbragte herefter spørgsmålet om fradragsretten for disse udgifter for domstolene. Det fremgår dog ikke entydigt af dommen, hvorvidt landsretten anså udgifterne til bl.a. boden for at vedrøre indkomstgrundlaget og som følge heraf som ikke fradragsberettigede formueomkostninger, eller om retten fandt boden mv. af pønal karakter og derfor dens udgifter for driftsfremmede og private omkostninger. Formentlig var det en blanding.
Udgift til bod, som faglige sammenslutninger pålægger erhvervsdrivende mv., fordi de har overtrådt fagretlig lovgivning og faglige overenskomster, kan som udgangspunkt ikke trækkes fra som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dog kan særlige forhold gøre, at udgiften efter konkret vurdering anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, fx at udgiften rent faktisk fungerer som efterbetaling af løn og dermed kan anses for en driftsudgift, der er fradragsberettiget, selv om den erhvervsdrivende har handlet overenskomststridigt (LSRM 1982, 123 LSR).
LSRM 1966, 133 LSR anerkendte ikke en tømrermesters udgift til en pålagt bod samt advokatomkostninger i forbindelse hermed for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten fandt derimod, at boden havde pønal karakter og derfor var en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL § 6 in fine. Tømrermesters anbringende om, at han påtog sig arbejdet i god tro, og at udgifterne var et resultat af en normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede driftsudgifter, blev ikke tillagt afgørende vægt. Det var nærmere oplyst, at tømrermesteren ved en faglig voldgiftsret var blevet idømt en bod for at have overtrådt lovene for tømrermesterforeningen, fordi han var blevet bestilt af kommunens arkitekt til at færdiggøre en kollegas arbejde for kommunen. Yderligere var det oplyst, at kollegaen ikke led noget økonomisk tab i den forbindelse, og at boden efter fradrag for omkostningerne til voldgiftsretten skulle tilfalde henholdsvis tømrermesterforeningen og Centralforeningen af Tømrermestre i Danmarks forskolefond.
I LSRM 1975, 161 LSR blev en udgift, som en vognmand blev pålagt af fagforeningen DASF, fordi han havde underbetalt sine chauffører og dermed brudt den faglige overenskomst, anset for en ikke fradragsberettiget bodsudgift af pønal karakter. Vognmandens anbringende om, at en del af beløbet blev udbetalt til hans chauffører og på den måde udgjorde efterbetaling af løn og dermed en fradragsberettiget lønudgift, blev ikke tillagt afgørende vægt.
Derimod anså LSRM 1979, 3 LSR et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund samt tilknyttede advokatomkostninger, for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod. Landsskatteretten anså nemlig selskabets betaling for at være et led i et forlig, der skulle standse en overenskomststridig strejke blandt selskabets personale hurtigst muligt. Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på følgende, der samlet vedrørte selskabets drift:
Selskabet drev sæsonbetonet virksomhed.
Strejken fandt sted midt i højsæsonen.
En fortsat strejke kunne true selskabet mulighed for at tjene penge i fremtiden.
Selskabet havde ikke handlet i strid med de indgåede overenskomster.
Det bør understreges, at det ikke var selskabet, men de ansatte, der havde overtrådt de fagretlige love, så udgiftens pønale element manglede i forhold til selskabet.
I LSRM 1982, 123 LSR blev en vognmands forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, selv om sagen angik en overenskomststridig løn til en chauffør. Landsskatteretten sidestillede nemlig det betalte beløb til SID med efterbetaling af for lidt løn, fordi SID betalte 15.000 kr. ud af de 20.000 kr. - og dermed størstedelen af beløbet - til chaufføren.
I TfS 1998, 450 VLD kunne et vognmandsselskab derimod ikke fratrække et beløb, som det havde indvilliget i at betale til SID til fuld og endelig afgørelse af to sager om overenskomststridig løn til chauffører. Landsretten lagde i sin afgørelse vægt på
at beløbene var tilfaldet SID fuldt og helt
at beløbenes størrelse ikke var fastsat på baggrund af en sparet lønudgift.
Udgifterne blev betragtet som en forligsmæssig bod, der skyldtes, at virksomheden havde brudt overenskomsten, og de havde derfor havde en pønal karakter som ikke fradragsberettigede, private udgifter efter SL § 6 in fine.
I TfS 1987, 35 ØLD blev et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle indbetale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, anset for en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod.
Landsretten lagde ved sin afgørelse vægt på følgende:
Beløbet var skønsmæssigt fastsat ud fra kroejerens sparede lønudgift.
En bod for at bryde overenskomsten havde ikke været overvejet.
Landsretten lagde derimod ikke afgørende vægt på, at Tjenerforbundet ikke betalte beløbet videre til de ansatte, hvilket var fagforbundets og ikke på virksomhedens beslutning.
Se også afsnit C.C.2.2.1.3 om driftsomkostningsbegrebet.
Personers eller virksomheders udgifter til konfiskation kan ikke trækkes fra i forbindelse med indkomstopgørelsen, men anses for en ikke fradragsberettiget, privat udgift. Se SL § 6 in fine.
Hvis det konfiskerede aktiv er beskattede beløb, anses udgiften for fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a, selv om konfiskationen skyldes ulovlig virksomhed.
Begrebet konfiskation
Konfiskation betyder inddragelse i statskassen af værdier eller genstande som følge af en strafbar handling, som fx en selvstændigt erhvervsdrivende mv. har begået. Konfiskation er i formel henseende ikke nogen straf. Straffelovens bestemmelser om konfiskation findes derfor i lovens 9. kapitel om andre retsfølger af den strafbare handling.
De vigtigste regler for konfiskation fremgår af straffelovens §§ 75-77, hvoraf følger, at udbyttet ved en strafbar handling helt eller delvis kan konfiskeres. Men der findes også regler i andre love om konfiskation.
Konfiskation omfatter typisk indtægter i form af penge eller værdipapirer, men også genstande, der har været anvendt til, er frembragt ved eller i øvrigt har forbindelse med en strafbar handling, kan konfiskeres.
I stedet for at konfiskere de fysiske genstande, kan pengebeløb, der svarer til de fysiske genstandes værdi, konfiskeres.
Konfiskation af enkelte driftsmidler
Konfiskation af enkelte aktiver giver normalt ikke adgang til tabsfradrag, hvis overtrædelsen er begået af ejeren.
Hvis konfiskationen af driftsmidler skyldes ejerens egen strafbare adfærd, fx afgivelse af falske oplysninger over for en offentlig myndighed, eller overtrædelse af EU's fiskerikonventioner, kan ejeren ikke fratrække det driftstab, som han eller hun har lidt i forbindelse med konfiskationen.
Se LSRM 1955, 138 LSR, hvor en læge ved at afgive urigtige oplysninger til offentlig myndighed havde fået tilladelse til at købe en ny personbil, som han skulle bruge i sin praksis. Efterfølgende blev bilen imidlertid konfiskeret på grund af lægens strafbare adfærd, og det driftstab, der opstod som følge af konfiskationen, blev anset for et ikke fradragsberettiget tab af pønal karakter. Se SL § 6 in fine.
I TfS 1984, 362 LSR blev en fisker nægtet fradrag for det tab, han havde lidt, ved at de norske fiskerimyndigheder havde konfiskeret hans fangstredskaber, fordi han havde fisket uden licens i de norske farvande og dermed fisket ulovligt. Landsskatteretten begrundede den manglende fradragsret med de pønale. hensyn, som lå til grund for konfiskationen og i øvrigt også for den bøde, som fiskeren samtidig havde fået, men som han ikke havde klaget til Landsskatteretten over, at han ikke havde fået fradrag for.
Hvis den strafbare overtrædelse er begået af den erhvervsdrivendes personale, kan det lidte driftstab som følge af konfiskation anses for en fradragsberettiget driftsudgift. Det forudsætter dog, at den erhvervsdrivende ikke var eller burde have været vidende om personalets adfærd. Se LSRM 1958, 41 LSR, hvor en vognmand, der havde kølevogne, der kørte til udlandet, fik sin kølevogn konfiskeret af det tyske politi, fordi en af chaufførerne blev grebet i smugleri. Vognmanden kunne fratrække det tab, han havde lidt på grund af konfiskationen som et driftstab efter SL § 6, stk. 1, litra, fordi vognmanden ikke kendte til chaufførens smugleri.
Konfiskation af beskattede beløb
Hvis det er beskattede beløb, som konfiskeres, kan den beskattede del fratrækkes som indtægtstab, selv om konfiskationen skyldes overtrædelse af bestemmelser i straffeloven eller i anden lovgivning. Der er derfor tale om en udvidelse af den fradragsret, som gælder efter SL § 6, stk. 1, litra a, om driftsudgifter. Betragtningen i forbindelse med fradrag ved konfiskation er formentlig nettoindkomstprincippet, som også gælder fx ved fradrag for udgifter i forbindelse med hobbyvirksomhed.
Hvis beskattede indkomster konfiskeres i indkomstår, der ligger efter beskatningsåret, kan den selvstændigt erhvervsdrivende mv. fratrække det konfiskerede beløb i sin indkomstopgørelse for det år, hvor konfiskationen foretages, medmindre han eller hun får tilladelse til at trække sit tab fra i det år, hvor den konfiskerede indtægt er medtaget i indkomstopgørelsen. En tilladelse kræver i det mindste, at det år, som ønskes genoptaget, ligger inden for skatteforvaltningslovens almindelige genoptagelsesfrist.
Der er en forudsætning for at kunne få fradrag, at den erhvervsdrivende mv. kan dokumentere eller sandsynliggøre, at han eller hun har medregnet de konfiskerede indtægter til sin indkomst.
Se LSRM 1975, 144 LSR, hvor en direktør, der bl.a. havde udlejet værelser i en villaejendom til udlændinge, som arbejdede i Danmark, fik konfiskeret over 30.000 kr., fordi han havde overtrådt, bl.a. byggelovgivningen ved at ombygge ejendommen og udleje værelser til mere end 42 lejere uden at få de nødvendige godkendelser fra huslejenævnet. Udlejerens påstand om, at han havde indtægtsført tidligere års lejeindtægter og derfor havde ret til at fratrække beløbet i det konfiskerede beløb, blev afvist, fordi han ikke kunne dokumentere, at han allerede havde betalt indkomstskat af lejeindtægten. Herudover kunne et eventuelt fradrag tidligst foretages i det år, hvori der var afsagt dom om konfiskation.
xLandsretten fandt ved SKM2019.501.ØLR, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte indkomsten alene som følge af en formel bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke faktisk var sket en fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.x
Se også afsnit A.A.8.2.1 om ordinær genoptagelse.
En advokats udgifter til bøder til Advokatnævnet blev ikke anset for driftsomkostninger, der var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
En erhvervsdrivende med detailhandel i modetøj, der som sælger af forretningen havde overtrådt en konkurrenceklausul og derfor skulle betale en konventionalbod til køber, blev nægtet driftsfradrag for denne udgift.
xAs indkomst var forhøjet for indkomstårene 2006-2010 med beløb, som var overført til hans bankkonto. Henset til, at den person, som overførte pengene til A ikke havde krævet pengene tilbagebetalt, og at han heller ikke kunne kræve pengene tilbagebetalt, fandt landsretten, at A i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010.
Det forhold, at der flere år efter skete formel konfiskation af beløbet, kunne i relation til spørgsmålet om skattepligt efter SL § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til andet resultat.
Landsretten fandt endvidere, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte hans skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke var sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.x
S blev i august 2013 idømt 9 måneders betinget fængsel for ulovlig bordeldrift (rufferi), ligesom der blev konfiskeret 1 mio. kr., svarende til S´ udbytte i årene 2006-2012. S havde selvangivet i alt 918.827 kr. som resultat af selvstændig virksomhed for årene 2006-2012. SKAT imødekom S´ anmodning om ordinær genoptagelse for indkomstårene 2010-2012, således at skatten for disse år nedsattes med samlet 137.259 kr. SKAT imødekom ikke anmodningen om ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2006-2009, men indrømmede S tabsfradrag i 2013 for det resterende konfiskationsbeløb på 781.568 kr. Landsretten fandt ikke, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsretten udtalte, at bestemmelsen i SFL § 27, stk. 1, nr. 8, om ekstraordinær genoptagelse, efter sin ordlyd, placering og forarbejder havde et snævert anvendelsesområde. Landsretten tiltrådte, at skattemyndighederne ikke havde begået fejl ved As skatteansættelse for 2006-2009, og fandt ikke, at S havde påvist sådanne særlige omstændigheder, at bestemmelsen kunne finde anvendelse.
En erhvervsdrivende kunne ikke trække en parkeringsafgift fra som driftsudgift, fordi udgiften ikke var erhvervsmæssigt begrundet.
Et vognmandsselskab kunne ikke fratrække udgiften til betaling af et forligsmæssigt beløb til SID som driftsudgift. Udgiften ansås for at være en bod.
TfS 1987, 35 ØLD
Et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle betale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, blev efter en konkret vurdering anset som en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL § 6, stk. 1, litra a.
UfR 1974, 435 ØLD
Et selskabs udgifter til bod mv., som var pålagt af voldgiftsretten kunne ikke fratrækkes som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
En medicinalvirksomheds udgifter til bøder for at have overtrådt et etisk nævns reglement blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
En mælkeproducents udgift til et såkaldt garantibeløb til en andelsforening blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift, fordi garantibeløbet havde pønal karakter. Se SL § 6 i fine om private udgifter.
Udgifter til løbsbøder af egentlig pønal karakter, som en travtræner fik for at have overtrådt travsportens almindelige reglementet, blev nægtet som fradrag for driftsudgifter, mens andre bøder for mindre overtrædelser af samme reglement blev anset for at være af driftsmæssig karakter og derfor fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
TfS 2000, 817 LSR
Et selskabs udgift til en bøde, som EU-kommissionen havde pålagt, blev anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift på grund af udgiftens pønale og dermed driftsfremmede karakter. Se SL § 6 in fine.
En dyrlæge fik som driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a, anerkendt fradragsret for en udgift til bod mv., som skyldtes overtrædelse af Dyrlægeforeningens kollegiale vedtægter Udgiften ansås afholdt for at bevare indtjeningen, og vedtægten blev kort efter ophævet.
TfS 1984, 362 LSR
En fiskers udgifter i anledning af konfiskation blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter, men som en privat udgift af pønal karakter efter SL § 6 in fine.
LSRM 1982, 123 LSR
En vognmandsvirksomheds forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID i en sag om en overenskomststridig løn til en chauffør blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1980, 137 LSR
En arkitekts udgifter til parkeringsbøder blev ikke anset som fradragsberettiget som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1979, 3 LSR
Et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund, blev anset som en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1975, 161 LSR
En vognmands udgift til en fagforening på grund af underbetaling af sine chauffører og dermed brud på den faglige overenskomst, blev anset for en ikke fradragsberettiget bod af pønal karakter.
LSRM 1975, 144 LSR
En udlejer blev nægtet fradrag for indtægtstab som følge af konfiskation, da der manglede dokumentation for, at det konfiskerede beløb var beskattet. Et evetuelt fradrag kunne tidligst foretages i det år, hvori dommen om konfiskation blev afsagt.
LSRM 1971, 150 LSR
En vognmands udgift til en idømt bøde for at have kørt med overlæs og dermed have overtrådt færdselslovgivningen kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1966, 133 LSR
En tømrermesters udgift til en bod, pålagt af en faglig voldgiftsret samt advokatomkostninger i forbindelse hermed blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1961, 44 LSR
Bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1959, 49 LSR
En udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
LSRM 1955, 138 LSR
Et driftstab, som blev påført en læge, der fik konfiskeret sin erhvervsmæssigt benyttede bil på grund af urigtig forklaring for offentlig myndighed, kunne ikke fratrækkes som driftsudgift ved indkomstopgørelsen på grund af konfiskationens pønale karakter. Se SL § 6 in fine.
Skatterådet fandt ikke, at en virksomhed, der ønskede at drive abonnementsservice mod fartbøder, ville kunne trække udgiften til en fartbøderne fra som driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
Højesteret
in fine
in fine
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
stress - Partneradvokater
» Annullation af ansættelse grundet manglende helbredsoplysning om stress
Højesteret har netop afgjort, at Region Midtjyllands annullation af ansættelse af en personale konsulent var berettiget. Det skyldtes hovedsagligt, at hun ikke havde oplyst, at hun var blevet afskediget fra sin tidligere stilling grundet langvarig sygemelding som følge af stress.
En personalekonsulent var blevet opsagt fra regionshospitalet, da hun gennem 7 måneder havde været sygemeldt skiftevis på deltid og på fuldtid. I sin opsigelsesperiode var hun fuldtidssygemeldt.
I slutningen af sin opsigelsesperiode søgte hun ansættelse hos regionshuset under Region Midtjylland, hvor hun deltog i flere ansættelsessamtaler. Under disse samtaler oplyste personalekonsulenten intet om sin sygemelding. Endvidere informerede hun heller ikke den nye arbejdsplads om, at hun var blevet opsagt. Tværtimod gav hun udtryk for, at hun endnu var ansat, og ville opsige sin stilling.
Personalekonsulenten blev ansat ved regionen. Dog opdagede de, da de tog kontakt til den tidligere arbejdsplads, at hun var blevet opsagt grundet langtidssygemelding som følge af stress og at hun endvidere var sygemeldt ved ansættelsessamtalen. Som reaktion på dette valgte regionen at annullere ansættelsen, da personalekonsulenten havde givet urigtige oplysninger til dem ved sin ansættelse.
Personalekonsulenten valgte herefter at indbringe sagen for domstolene med påstand om en godtgørelse på 14 dages løn. Hendes anbringender herfor var først og fremmest, at der var sket brud på helbredsoplysningsloven og endvidere at regionen ikke havde overholdt forvaltningslovens regler om partshøring.
Selvom både regionshuset og regionshospitalet begge hørte til Region Midtjylland valgte Højesteret (ift. anbringendet om brud på helbredsoplysningsloven) at behandle regionshuset og regionshospitalet, som to forskellige arbejdsgivere.
Det blev af Højesteret fastslået, at stress er omfattet af ansøgerens oplysningspligt efter helbredsoplysningsloven, selvom det ikke anses som en sygdom i medicinsk forstand. Oplysningspligten gælder både hvor sygdommen er aktuel, men også hvor der er en risiko for, at den kan have betydning for ansøgerens arbejdsdygtighed.
Det blev derfor fastslået, at personalekonsulenten havde tilsidesat sin oplysningspligt i medfør af helbredsloven, da hun måtte indse, at der var væsentlig risiko for, at hun fortsat ville lide af stress.
Endvidere blev det tillagt betydning for Højesterets afgørelse, at personalekonsulenten havde givet udtryk for, at hun havde opsagt sin stilling. Denne opførsel blev anset som svigagtig, og måtte derfor betragtes som et brud på den loyale oplysningspligt.
Da personalekonsulenten var forpligtiget til at oplyse om sin stress, anså Højesteret det ikke som et brud på helbredsoplysningsloven, at regionshospitalet havde oplyst regionshuset om hendes stress. Personalekonsulenten fik derfor ikke tilkendt godtgørelse i medfør af helbredsoplysningsloven.
Ved annullationen af ansættelse havde regionshuset ikke foretaget partshøring af personalekonsulenten. Det følger af forvaltningslovens sagsbehandlingsregler, at parter i forvaltningssager skal have mulighed for at kommentere og gøre sig bekendt med fakta i sagen. Regionshuset havde ikke iagttaget reglerne om partshøring forinden de annullerede ansættelsen. Dog var det Højesterets vurdering, at en partshøring ikke havde været af betydning for sagens udfald. Selvom det i sagen forelå en sagsbehandlings fejl, vurderede Højesteret annullationen som materielt saglig. Dette medførte, at personalekonsulenten heller ikke fik godtgørelse for manglende partshøring.
Steen Witthøft udtaler, at hvis du tidligere har været langtidssygemeldt med stress kan du være forpligtiget til at oplyse om dette. Forpligtelsen gælder, såfremt der kan være nærliggende risiko for, at sygdommen kan få væsentlig betydning for din arbejdsdygtighed.
Vurderingen af om der foreligger en nærliggende risiko, ligger som udgangspunkt hos ansøgeren selv. Det kan være en utrolig svær vurdering at foretage. Visse forhold kan inddrages i vurdering. Heriblandt om stillingerne er ens, eller der er tale om helt forskellige arbejdsforhold. For personalekonsulenten var der tale om to stillinger af samme art, hvilket Højesteret vurderede til at være med til at udgøre en nærliggende risiko for, at personalekonsulenten igen ville få stress.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Udkast til styresignal - manglende transfer pricing-dokumentation på selvangivelsestidspunktet - genoptagelse - ændring af praksis
28 May 2019 09:49
20 Jun 2019 23:59
Julie Linnet
19-0108852
Transfer pricing, transfer pricing-dokumentation
I styresignalet beskrives ændringen af praksis vedrørende betydningen af om en transfer pricing-dokumentation i sin helhed foreligger på selvangivelsestidspunktet, jf. SKM2019.136.HR.
Skattekontrollovens § 3 B, stk. 5 og 9, jf. § 5, stk. 3, jf. senest lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013
Den juridiske vejledning 2018-2, afsnit C.D.11.13.
Det har været skatteforvaltningens opfattelse, at indkomsten kunne ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8, jf. § 5, stk. 3, såfremt transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Det følger af Højesterets dom, at der ikke kan foretages en skønsmæssig ansættelse i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8, jf. § 5, stk. 3, alene som følge af, at transfer pricing-dokumentation for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Skattekontrolloven er ved lov nr. 1535 af 19. december 2017 blevet ændret. Loven trådte i kraft den 1. januar 2019, jf. lovens § 90, stk. 1. Se afsnit 4.2
Lovændringen medfører, at styresignalet alene har betydning for indkomstår før lovændringen trådte i kraft.
Lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013
”Stk. 5. De selvangivelsespligtige skal udfærdige og opbevare skriftlig dokumentation for, hvorledes priser og vilkår er fastsat for de kontrollerede transaktioner, jf. dog stk. 6. Den skriftlige dokumentation skal på told- og skatteforvaltningens begæring forelægges denne og skal være af en sådan art, at den kan danne grundlag for en vurdering af, om priser og vilkår er fastsat i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter. Skriftlig dokumentation i form af databaseundersøgelser skal alene udarbejdes, såfremt told- og skatteforvaltningen anmoder herom, og med en frist på minimum 60 dage. Der skal ikke udarbejdes skriftlig dokumentation for kontrollerede transaktioner, der i omfang og hyppighed er uvæsentlige. Told- og skatteforvaltningen fastsætter regler for indholdet af den skriftlige dokumentation. De fastsatte regler skal godkendes af Skatterådet. (…)
Stk. 9. Såfremt den skattepligtige ikke har udarbejdet dokumentation efter stk. 5 eller 6 eller indsendt erklæring efter stk. 8, finder § 5, stk. 3, anvendelse, for så vidt angår de kontrollerede transaktioner.”
Skattekontrollovens § 5
”Stk. 3. Hvis den selvangivelsespligtige ikke har selvangivet fyldestgørende på ansættelsestidspunktet, kan skatteansættelsen foretages skønsmæssigt.”
2.1 Underkendt praksis
Det fremgår af SKM2019.136.HR, at det har været SKATs opfattelse, at indkomsten kunne ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8, jf. § 5, stk. 3, såfremt transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Højesteret har i SKM2019.136.HR fastslået, at der ikke er hjemmel til, at foretage en skønsmæssig ansættelse i medfør af § 5, stk. 3, alene fordi transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Sagen for Højesteret vedrørte, om et selskab i indkomstårene 2004-2007 havde modtaget en armslængde betaling for den aktivitet, som selskabet havde udført i henhold til en koncernintern aftale.
Af Højesterets begrundelse fremgår:
”H1’s transfer pricing-dokumentation
Skatteministeriet har gjort gældende, at skattemyndighederne kunne ansætte H1s indkomst skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8 (som indtil den 2. juni 2005 var stk. 5), jf. § 5, stk. 3, allerede fordi H1 ikke har godtgjort, at transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed forelå på selvangivelsestidspunktet, og fordi transfer pricing-dokumentationen ikke var fyldestgørende.
Af den dagældende § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), fremgik, at hvis den skattepligtige ikke havde udarbejdet transfer pricing-dokumentation, fandt § 5, stk. 3, anvendelse. Efter § 5, stk. 3, kunne skatteansættelsen foretages skønsmæssigt, hvis en selvangivelse ikke forelå på ansættelsestidspunktet.
Højesteret finder, at der hverken i ordlyden af § 3 B, stk. 8, eller i bestemmelsens forarbejder er holdepunkter for en forståelse, hvorefter det tidspunkt, hvor der kan foretages skønsmæssig ansættelse af indkomsten, hvis transfer pricing-dokumentationen ikke foreligger, er et andet end ansættelsestidspunktet, som er det afgørende tidspunkt efter § 5, stk. 3.
Det er i forarbejderne til § 5, stk. 3, forudsat, at en selvangivelse kan være så mangelfuld, at den må sidestilles med en manglende selvangivelse. Tilsvarende finder Højesteret, at en transfer pricing-dokumentation, der i så væsentligt omfang er mangelfuld, at den ikke giver skattemyndighederne et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere, om armslængdeprincippet er overholdt, må sidestilles med manglende dokumentation.
Skattemyndighederne havde modtaget H1’s transfer pricing-dokumentation på tidspunktet for ansættelsen. Højesteret finder, at denne dokumentation ikke var mangelfuld i et sådant omfang, at den kunne sidestilles med manglende dokumentation. Højesteret har herved lagt vægt på, at skattemyndighedernes forhøjelse af H1’s indkomst alene er begrundet i, at honoreringen ikke tager højde for det salg af produkter, der skete gennem multinationale computerproducenters salg af computere med præinstalleret software til slutbrugere i Danmark. At disse transaktioner ikke indgår i beregningen af honoreringen, fremgik klart af transfer pricing-dokumentationen.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at H1’s indkomst ikke kunne ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), jf. § 5, stk. 3.”
Af Højesterets dom fremgår, at der hverken i ordlyden af § 3 B, stk. 8, eller i bestemmelsens forarbejder er holdepunkter for en forståelse hvorefter det tidspunkt, hvor der kan foretages skønsmæssig ansættelse af indkomsten, hvis transfer pricing-dokumentationen ikke foreligger, er et andet end ansættelsestidspunktet, som er det afgørende tidspunkt efter § 5, stk. 3.
Det følger således af dommen, at der ikke kan foretages en skønsmæssig ansættelse i medfør skattekontrollovens § 3 B, stk. 8, jf. § 5, stk. 3, alene som følge af at transfer pricing-dokumentationen for det enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Af dommen fremgår endvidere, at en transfer pricing-dokumentation der i så væsentligt omfang er mangelfuld, at den ikke giver skattemyndighederne et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere, om armslængdeprincippet er overholdt, sidestilles med manglende dokumentation hvilket indebærer, at indkomsten kan ansættes skønsmæssigt, jf. den dagældende § 3 B, stk. 8, jf. § 5, stk. 3.
4. 1 Ny praksis vedr. betydningen efter skattekontrollovens § 5, stk. 3, af om en transfer pricing-dokumentation i sin helhed foreligger på selvangivelsestidspunktet
Der kan ikke foretages en skønsmæssig ansættelse i medfør af § 5, stk. 3, alene fordi transfer pricing-dokumentationen for det enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Den ændrede praksis har virkning for de indkomstår, hvor hjemlen til en skønsmæssig ansættelse er skattekontrollovens § 5, stk. 3, jf. senest lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013.
Det er Skattestyrelsens opfattelse, at en fyldestgørende transfer pricing-dokumentation skal være i overensstemmelse med den for indkomståret gældende bekendtgørelse om dokumentation af prisfastsættelsen af kontrollerede transaktioner, for indkomståret 2008 til 2016 BEK nr. 42 af 24. januar 2006, for indkomståret 2016 til 2017 BEK nr. 401 af 28. april 2016, samt OECD’s transfer pricing guidelines.
4.2 Ændring af Skattekontrolloven
Skattekontrolloven er ved lov nr. 1535 af 19. december 2017 blevet ændret. Loven trådte i kraft den 1. januar 2019, jf. dennes § 90, stk. 1.
Af ordlyden af § 39, stk. 3, 1 pkt., fremgår at:
”Den skriftlige dokumentation efter stk. 1 skal udarbejdes løbende og senest færdiggøres på tidspunktet, hvor oplysningsskemaet skal indgives til told- og skatteforvaltningen.”
Af ordlyden af § 46, stk. 1, fremgår at:
”Har en skattepligtig omfattet af § 38 eller § 40, stk. 1 ikke udarbejdet dokumentation for kontrollerede transaktioner efter § 39 eller indsendt revisorerklæring efter § 43, stk. 1, kan told- og skatteforvaltningen efter udløbet af oplysningsfristen i §§ 11-13 for det pågældende indkomstår foretage en skønsmæssig ansættelse, for så vidt angår de kontrollerede transaktioner for dette indkomstår, i overensstemmelse med ligningslovens § 2, stk. 1.”
Den juridiske vejledning angiver Skattestyrelsens opfattelse af gældende ret på ajourføringsdatoen. Den seneste udgave, version 2019-1, indeholder derfor en beskrivelse af de nye bestemmelser.
Af afsnit C.D.11.13.1.3.2 frist for at udarbejde og indsende transfer pricing-dokumentation fremgår:
”Dette afsnit handler om frist for at udarbejde og indsende dokumentation for de kontrollerede transaktioner.
Frist for udarbejdelse af transfer pricing dokumentation
Frist for indsendelse af transfer pricing dokumentation til Skattestyrelsen
Krav til opbevaring af dokumentationsmateriale fra tidligere år.
Frist for udarbejdelse af transfer pricing-dokumentation
Den skriftlige transfer pricing-dokumentation skal udarbejdes løbende og senest færdiggøres på tidspunktet, hvor oplysningsskemaet skal indgives til told- og skatteforvaltningen. Se SKL § 39, stk. 3. På dette tidspunktet skal fællesdokumentationen og den landespecifikke dokumentation således under alle omstændigheder foreligge i en færdig form for det pågældende indkomstår.”
Styresignalet har derfor ikke betydning for indkomstår, der er omfattet af lov nr. 1535 af 19. december 2017. Den ændrede praksis, som er indeholdt i styresignalet, vil som følge heraf ikke blive indarbejdet i Den juridiske vejledning.
Højesterets dom har betydning såfremt det forhold, at transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet, i sig selv har medført en skønsmæssig ansættelse i medfør af § 3 B, jf. § 5, stk. 3.
Der kan derfor ske genoptagelse, såfremt der er foretaget en skønsmæssig ansættelse i medfør af § 3 B, stk. 9, jf. § 5, stk. 3, jf. senest lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013, alene med henvisning til, at transfer pricing-dokumentationen for de enkelte indkomstår i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet, og der ikke var grundlag for en korrektion i overensstemmelse med ligningslovens § 2. Ved en genoptagelse af skatteansættelsen skal prisfastsættelsen af kontrollerede transaktioner ske i overensstemmelse med ligningslovens § 2.
I henhold til skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, udløber fristen i stk. 2 mv., først i det 6. år efter indkomstårets udløb for skattepligtige omfattet af § 3 B i skattekontrolloven eller § 13 i tonnageskatteloven, for så vidt angår de kontrollerede transaktioner.
Hvis fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, jf. stk. 5, er udløbet, kan der i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, efter anmodning ske ekstraordinær genoptagelse til gunst for den skattepligtige fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis eller fra og med det indkomstår, der er påbegyndt, men endnu ikke udløbet 3 år forud for underkendelse af praksis.
Forældelsesfristen er 10 år for krav afledt af en ekstraordinær ansættelse af indkomst mv., jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, jf. skatteforvaltningslovens § 34 a, stk. 4.
Forældelsesfristen regnes fra skatternes forfaldstidspunkt. Se selskabsskattelovens § 30, stk. 1.
Der vil kunne ske genoptagelse fra og med indkomståret 2008.
Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, at en anmodning om ekstraordinær genoptagelse skal fremsættes senest 6 måneder efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 5, jf. stk. 2.
Anmodning om genoptagelse skal indgives til Skattestyrelsen enten via:
Det er en betingelse for genoptagelse, at den skattepligtige fremlægger oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde en ændring af de kontrollerede transaktioner i overensstemmelse med LL § 2, herunder den skatteansættelse hvoraf det fremgår, at der er foretaget en skønsmæssig ansættelse i medfør af SKL § 3 B, stk. 9, jf. § 5, stk. 3, jf. senest lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013, alene begrundet i, at transfer pricing-dokumentationen i sin helhed ikke forelå på selvangivelsestidspunktet.
Den ændrede praksis, som er indeholdt i styresignalet, vil ikke blive indarbejdet i Den juridiske vejledning.
Den juridiske vejledning angiver Skattestyrelsens opfattelse af gældende ret pr. ajourføringsdatoen. Gældende ret ved sidste ajourføring den 1. januar 2019 af Den juridiske vejledning var lov nr. 1535 af 19. december 2017 om skattekontrol. Styresignalet har derfor ikke betydning for indkomstår, der er omfattet af lov nr. 1535 af 19. december 2017.
Styresignalet vil blive ophævet efter udløbet af reaktionsfristen i pkt. 5.2.


text:
KH Würtz vinder Højesteretssag om brug af brugskunst som regi i markedsføring - Løje IP - IP Advokater
KH Würtz vinder Højesteretssag om brug af brugskunst som regi i markedsføring
Højesteret afsagde d. 18. december 2018 en meget principiel afgørelse om brug af ophavsretligt beskyttet brugskunst som regi i markedsføring af fødevarer.
Baggrunden for sagen er, at COOP siden 2012 har anvendt Kasper Würtz service, skåle og tallerkener som regi dels på emballager indeholdende blandt andet frosne edamame bønner, tortilla chips, Chicken red Curry retter og dels i husstandsomdelte reklameaviser, såvel på forsider og inde i bladene. Gengivelsen af servicet var nogle steder meget fremtrædende og andre steder mindre fremtrædende. Samlet set var der dokumenteret brug på over 2 mio emballager og mere end 50 mio optryk i annonceaviser.
Kasper Würtz påtalte brugen, men COOP fortsatte uagtet brugen i stort omfang, hvorfor Kasper Würtz fandt det nødvendigt at stævne.
Under sagen bestred COOP, at Würtz keramik var beskyttet af ophavsret. De gjorde subsidiært gældende, at brugen som regi ikke udgjorde en krænkelse af Würtz ophavsret, idet der dels skulle bestå en langvarig kutyme indenfor reklamebranchen og dagligvarebranchen for, at en sådan brug var lovlig og dels, at brugen var omfattet af den ulovfæstede de-minimis regel, som indebærer, at ren bagatelagtig udnyttelse af et værk ikke udgør en krænkelse af ophavsretten.
Würtz keramik beskyttet af ophavsret
Højesteret kom i den principielle dom frem til, at Wurtz særegne keramik var beskyttet af ophavsret. Højesteret tiltrådte således Sø- og Handelsrettens afgørelse om, at servicets kombination af form og udtryk, var et resultat af en kreativ indsats.
Ingen kutyme for lovlig brug af regi
Højesteret afviste samtidig COOPs argumenter om, at brug som regi skulle være lovligt.
Således fastslog Højesteret for det første, at det kræver særdeles stærke beviser at fastslå, at der foreligger en retssædvane, som begrænser en designers rettigheder i forhold til ophavsretsloven. Den bevisbyrde havde COOP ikke løftet på trods af, at de havde vist, at det var sædvanligt at anvende regi uden at spørge om lov.
Højesteret fastslår at der gælder en de minimis regel
Endelig fastslog Højesteret for første gang nogensinde, at der eksisterer en bagatelregel for ophavsretskrænkelser, hvorefter helt underordnet brug af et værk i kommercielsammenhæng ikke udgør en krænkelse af ophavsretten. En sådan regel skal dog fortolkes restriktivt og ikke til skade for designeren. I den forbindelse citerede Højesteret for første gang infosoc-direktivet i forbindelse med brugskunst.
På grundlag af disse regler fandt Højesteret, at 16 ud af 13 gengivelser af Würtz keramik på emballager og i reklameblade udgjorde en krænkelse af Würtz ophavsret, mens 7 gengivelser var så underordnede, at de ikke udgjorde en krænkelse af Würtz rettigheder. Når man gennemgår de gengivelser, som Højesteret fandt udgjorde en krænkelse af Würtz rettigheder kan det konstateres, at selv relativt underordnede gengivelser udgør en krænkelse, hvilket viser, at de-minimis reglen skal fortolkes meget restriktivt.
Vigtig dom for beskyttelse af brugskunst
Set i et større perspektiv markerer dommen en sidestillelse af brugskunst med de øvrige beskyttede værkstyper, og det er navnlig vigtigt, at Højesteret citerer reglerne i Infosoc-direktivet i forbindelse med brugskunst. Dette betyder, at Højesteret anerkender, at brugskunst genstande nyder samme beskyttelse som øvrige værker på trods af, at de ud over at gengive resultatet af en kreativ proces også har et stærkt funktionelt element. Det bliver spændende at se om Højesteret så også er rede til at fastslå, at værker af brugskunst også generelt nyder samme brede beskyttelse i relation til kopiering, som andre værkstyper. Noget kunne tyde på det.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman starter ved $ 141 / starcoblind.com
OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman starter ved $ 141
OMG! Waterfront indkvartering og daglige tank dykke i to nogen ?! Bog OMG Dive Deal fra The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, BOOK inden november 15 for at tage fordel af satser så lavt som $ 141 per person per dag, med så kort som to overnatninger.
Den OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman omfatter havnefronten indkvartering, en to tank dykke dagligt for at udforske den smukke havbunden omkring Grand Cayman, privat strand cabana, glas champagne og chokolade jordbær ved ankomsten - og 50 procent off strand legetøj huslejer, Night Dive og Stingray City dykke. Alle disse tilbud for så lavt som $ 141 per person per dag.
Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, som ligger på den berømte Seven Mile Beach i Grand Cayman Island.
Dette begrænset udbud skal købes før November 15, 2010 og rejse skal være afsluttet frem til 15. december, 2010.
Priser køre så lavt som US $ 141 per dag for en Oceanfront Overnatning, med minimum to-nætters ophold.
Undslippe dette efterår til Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, der tilbyder en fantastisk mulighed for at udforske alle denne smukke ø har at byde på, over og under havet. Tage noget tid at komme i kontakt med dine trannet venner. Når du er færdig med din dykke, kan du nyde din havet værelse eller bare slappe af på den smukke Seven Mile Beach for at arbejde på din tan. Grand Cayman virkelig har noget for alle. Så hvorfor ikke kalde dag og gør Grand Cayman del af din verden? Oplevelsen kunne bare have du siger OMG!
For reservationer og generelle spørgsmål ringe 1-877-506-6368 eller e-mail [email protected]
Efter flyoplysninger og særlige Cayman Airways satser med din Westin værelse, besøg www.caymanairways.com og indtast firmakonto WCR10.
Spirit of Aloha ~ The Westin Maui Heavenly Spa
Frisk Pulver: Part I- Overnatning på Westin Riverfront Resort & Spa
Opgraderinger massevis på Westin Riverfront Resort & Spa at Beaver Creek
Westin Beach Resort & Spa fejrer Miami Dolphins 'perfekte sæson
All inclusive Resorts i Grand Cayman Island
March of Dimes Underskrift Chefs Auktion - Wed, 21 Sep! Westin Beach Resort & Spa
Kimpton Hotels planlægger sin første caribiske resort på Grand Cayman
Lav din egen Bloody Mary på Westin Kierland Resort
Cut havearbejde tab
Giv dem en pause: Æg som en del af en sund kost
Hvad du behøver at vide om den rolle ASFA i Las Vegas Adoptioner
Katy Perry bærer et flag kjole under Macy 4 jul ydeevne
Gratis Chick-fil-A i et år
Kaleidoscope opdatering til oktober 1-2
Holiday Foodie gaver: Fejr Homegrown Opskrifter på Sickles Market 12/8
Antikviteter og tæpper 50 procent off
St.Mary Hjemmestyre for Boys 5. årlige Car Show

matches:
in Casu
in Casu
in Casu
in Casu
in Casu
in Casu


text:
Overtagelse af buslinje er ikke virksomhedsoverdragelse
Højesteret fandt i en afgørelse af 24. maj 2016, at virksomhedsoverdragelsesloven ikke fandt anvendelse ved overdragelsen af en buslinje til en ny operatør, idet der ikke blev overdraget væsentlige fysiske elementer - i dette tilfælde busser. Dette gjaldt også, selvom både den nye og den gamle operatør leasede deres busser og derfor ikke overdrog dem.
Sagen drejede sig om, hvorvidt en række buschauffører kunne påberåbe sig virksomhedsoverdragelsesloven i forbindelse med overdragelsen af driften af en buslinje til en ny operatør. Af udbudsmaterialet for busruten fremgik det, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges.
I forbindelse med overdragelsen overtog den nye operatør 19 af 20 buschauffører, der beholdt anciennitet samt løn- og ansættelsesvilkår fra deres tidligere ansættelsesforhold. Derudover overtog den nye operatør også en række aktiver i form af billetborde, chaufførtasker, møntborde og byttepenge til en samlet værdi af ca. kr. 61.000. Derimod blev der ikke overdraget busser til den nye operatør, da både den tidligere og den nye operatør leasede deres busser.
Umiddelbart efter overdragelsen gik den tidligere arbejdsgiver konkurs. Lønmodtagernes Garantifond henviste buschaufførerne - under henvisning til virksomhedsoverdragelsesloven - til at rette deres krav for ubetalt løn forud for overdragelsen mod den nye arbejdsgiver.
Ved en virksomhedsoverdragelse i virksomhedsoverdragelseslovens forstand forstås en overførsel af en økonomisk enhed, der bevarer sin identitet. Efter EU-domstolens praksis skal der ved afgørelsen af, om der er sket en sådan overførsel, blandt andet lægges vægt på, hvilken type aktivitet der udføres, og hvilke produktions- eller driftsmåder der anvendes i virksomheden.
Højesteret udtalte med henvisning til EU-domstolens afgørelse i Liikenne-sagen, at ved aktiviteter som regulær offentlig bustransport, der ikke i det væsentlige er baseret på arbejdskraft, og hvor de fysiske elementer til drift af busruten udgør et væsentligt element i virksomhedsdriften, vil der ikke være tale om en virksomhedsoverdragelse, hvis ikke væsentlige fysiske elementer overføres. Højesteret fandt herefter, at der ikke var overført væsentlige fysiske elementer til drift af busruten, idet den nye operatør ikke overtog busserne.
Ved vurderingen udtalte Højesteret, at det ikke var afgørende, om ejendomsretten til virksomhedens driftsmateriel er overgået til den, der har overtaget aktiviteten. Der skal derimod lægges vægt på, om det samme driftsmateriel bliver stillet til rådighed for den nye kontraktpart. Højesteret fandt derfor, at det ikke var afgørende, at de væsentligste fysiske elementer - busserne - i den gamle operatørs og den nye operatørs virksomhed var leaset og ikke ejet.
Højesteret fandt derfor ligesom Landsretten, at der ikke var sket en virksomhedsoverdragelse i virksomhedsoverdragelseslovens forstand.
Til sidst fandt Højesteret, at det ikke klart fremgik af udbudsmaterialet, at den nye operatør skulle overtage forpligtelserne i forhold til medarbejderne, uanset om der var tale om en virksomhedsoverdragelse i lovens forstand eller ej. Det fremgik ikke af udbudsmaterialet, at den tidligere operatørs medarbejdere skulle kunne påberåbe sig bestemmelserne i kontrakten mellem trafikselskabet og den nye operatør, ligesom der ikke var grundlag for at fastslå, at det var et væsentligt formål at tillægge medarbejderne rettigheder, selvom der ikke var tale om en virksomhedsoverdragelse i lovens forstand.
Højesteret fandt derfor, at medarbejderne heller ikke kunne påberåbe sig virksomhedsoverdragelseslovens bestemmelser på baggrund af aftalegrundlaget mellem trafikselskabet og den nye operatør. Højesteret bemærkede yderligere, at aftaler med vilkår om at tillægge tredjemand rettigheder som udgangspunkt kun kan gøres gældende af aftalens parter, medmindre parterne har bestemt andet, eller der er klare holdepunkter for, at det er et væsentligt formål med aftalen.
Dommen er på linje med hidtidig retspraksis, hvorefter overdragelsen af en opgave i sig selv ikke er tilstrækkelig til, at der er tale om en virksomhedsoverdragelse i virksomhedsoverdragelseslovens forstand, men der skal ske en overdragelse af det for den overdragne aktivitets kendetegnende aktiv, f.eks. busser ved overdragelsen af driften af buslinjer.
Yderligere viser dommen, at medarbejderne ikke uden videre kan støtte ret på, at det i overdragelsesaftalen er aftalt, at virksomhedsoverdragelsesloven skal finde anvendelse. Såfremt det er ønsket, at medarbejderne skal kunne støtte ret på en sådan aftale, bør det klart fremgå.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Begrænset skattepligt - løn - arbejde udført i Danmark - udbytte - selskab i Gibraltar
02 May 2007 10:54
23 Apr 2007 10:22
2. afdeling, 466/2005
Begrænset, skattepligt, Gibraltar, udbytte, lønindkomst
Direktør, der var fuld skattepligtig til Spanien, anset for begrænset skattepligtig af løn udbetalt af et selskab hjemmehørende i Danmark. Højesteret lagde vægt på, at hele selskabets omsætning hidrørte fra G1, Danmark, hvor selskabet også havde sit kontor. Det var appellantens arbejdsindsats i selskabet, der dannede grundlag for dets aktivitet og omsætning. Han havde en fritidsbolig i Sverige, som gjorde det muligt for ham dagligt at tage på arbejde på kontoret i Danmark, hvor han også kunne overnatte. Under de omstændigheder består der en formodning for, at appellanten har udført lønarbejde i Danmark og derfor skal betale skat i Danmark af hele lønnen.
2. Udbytte
Moderselskabet hjemmehørende i Gibraltar blev i relation til udbytteudbetaling ikke anset for et selvstændigt skattesubjekt adskilt fra appellantens formue, og appellanten blev anset som den reelle modtager af udlodningen.
Højesteret lagde bl.a. vægt på, at der var tale om, at han var ulønnet, at han skulle have del i selskabets overskud, og at han fik sine penge fra moderselskabet. Udbyttet blev af det udbytteudloddende selskab indsat på en konto, som af det udbytteudbetalende selskab blev ført som mellemregningskonto med moderselskabet - en konto hvorpå der løbende blev trukket en lang række private udgifter afholdt af appellanten. Udlodningen fra selskabet var således umiddelbart anvendt til udligning af hans private udgifter. Højesteret tillagde det endvidere betydning, at der ikke var fremlagt regnskab eller bogføringsmateriale for moderselskabet eller fremkommet andre oplysninger, der kan vise, at moderselskabet indtægtsførte udlodningen eller i øvrigt førte en modsvarende mellemregning med det udloddende selskab.
Kildeskatteloven § 2, stk. 1, litra f (dagældende)
Ligningsvejledningen 2007-2 D.A.2.1
Ligningsvejledningen 2007-2 D.A.2.6
Torben Melchior, Børge Dahl, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Michael Rekling
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 6. afdeling den 21. september 2005.
Indstævnte, Skatteministeriet, har principalt påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
Skatteministeriet har anerkendt, at A i årene 1997-1999 har foretaget op til i alt 3 erhvervsmæssige rejser årligt til Canada, Norge, Tyskland og Sverige (Stockholm) og endvidere har deltaget i et kursus i Sverige.
BM, G1 A/S, Danmark, har i en erklæring af 18. juni 2004 til brug for sagen udtalt bl.a.
"På foranledning af direktør A, H1 A/S, skal undertegnede hermed bekræfte, at G1 A/S, Danmark i en lang årrække, herunder i perioden 1997-1999 har samarbejdet med direktør A og H1 A/S, og at medarbejdere fra G1 A/S, Danmark sammen med A har deltaget i møder med underleverandører i udlandet i forbindelse med konkrete projekter, som G1 A/S, Danmark har ønsket udført. Dette sker i øvrigt fortsat som led i vores samarbejde med A og H1 A/S.
I perioden 1997-1999 har der været afholdt en række møder for tekniske drøftelser med den svenske underleverandør G2 Group på selskabets kontor i Sverige, ligesom der har været møder med A og andre af de underleverandører, som H1 A/S har engageret til løsning af projekter for G1 A/S, Danmark, herunder med G3 i Spanien, G4, Canada, G2 i Sverige. I enkelte tilfælde har medarbejdere endvidere sammen med direktør A og enkelte andre medarbejdere fra H1 A/S deltaget i kurser i udlandet i perioden 1997-1999, herunder ASP kurser hos G2 i Sverige.
Herudover har der været afholdt møder med A på G1 A/S, Danmarks kontorer og hos H1 A/S. Det skal imidlertid for fuldstændighedens skyld oplyses, at i den indledende projektfase, der ofte vil strække sig over flere måneder, har de tekniske drøftelser i langt overvejende grad foregået hos G2 i Sverige."
Lønindtægten
En person, der ikke har bopæl i Danmark, skal betale skat i Danmark af løn for virksomhed udført her i landet, jf. kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
A, der ikke havde bopæl i Danmark, var direktør i H1 A/S med hjemsted i Danmark, og det er ubestridt, at de beløb, der er nævnt i hans påstande, må anses som løn fra selskabet.
Hele H1s omsætning i 1997, 1998 og 1999 hidrørte fra G1, Danmark, hvor H1 også havde sit kontor. Det var As arbejdsindsats i H1, der dannede grundlag for selskabets aktiviteter og omsætning. Han havde en fritidsbolig i Sverige, som gjorde det muligt for ham dagligt at tage på arbejde på kontoret i Danmark, hvor han også kunne overnatte.
Under disse omstændigheder består der en formodning for, at A har udført lønarbejdet i Danmark og derfor skal betale skat i Danmark af hele lønnen.
Højesteret lægger til grund, at A, udover de forretningsrejser mv., som Skatteministeriet har anerkendt, har deltaget i møder med G2 Group i Sverige. Højesteret finder imidlertid, at han - i betragtning af hans stillings karakter - ikke herved har godtgjort, at det arbejde, han har udført uden for Danmark, er af en art og et omfang, som kan medføre, at han ikke skal beskattes i Danmark af hele lønnen.
Højesteret tiltræder herefter, at A er beskattet af hele lønnen.
Aktieudbyttet
Det er oplyst, at de udstedte anparter i H2 Ltd. var ejet af F1-Bank (Gibraltar), men A har forklaret, at han reelt ejede selskabet. Han har endvidere forklaret, at det ikke var meningen, at han skulle have løn for sit arbejde i H1, men del i dette selskabs overskud, og at han fik sine penge fra H2. Udbyttet på 400.000 kr. blev af H1 indsat på en konto, som af H1 blev ført som en mellemregningskonto med H2 - en konto, hvorpå der løbende blev trukket en lang række privatudgifter afholdt af A. Udlodningen fra H1 er således umiddelbart anvendt til udligning af hans private udgifter.
Der er ikke fremlagt regnskaber eller bogføringsmateriale for H2 eller fremkommet andre oplysninger, der kan vise, at H2 indtægtsførte udlodningen eller i øvrigt førte en modsvarende mellemregning med H1.
På denne baggrund tiltræder Højesteret, at H2 i relation til udbyttebetalingen ikke er et selvstændigt skattesubjekt adskilt fra As formue, og at A er den reelle modtager af udlodningen på de 400.000 kr.