text:
Udvalgte danske nyheder fra 1. halvår 2012
Af Gitte Holtsø 28. september 2012
I dette nyhedsbrev har vi samlet de mest interessante og betydningsfulde nyheder fra første halvår 2012.
Selektive prisnedsættelser kunne ikke kvalificeres som misbrug alene med den begrundelse, at prisen anvendt over for en af kunderne lå på et niveau, der var lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men over de gennemsnitlige inkrementelle omkostninger.
EU-Domstolen har den 27. marts 2012 i en præjudiciel afgørelse på baggrund af spørgsmål forelagt af Højesteret fastslået, at en dominerende virksomheds priser, som anvendes i forhold til visse af en konkurrents tidligere kunder, ikke kunne anses for at udgøre et misbrug i strid med EF traktatens artikel 82 (TEUF artikel 102) alene med den begrundelse, at prisen, der blev anvendt over for en af kunderne, lå på et niveau, der var lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men over de gennemsnitlige inkrementelle omkostninger.
Spørgsmålene var blevet forelagt af Højesteret i forbindelse med en sag mellem Post Danmark A/S ("Post Danmark") og Konkurrencerådet, som vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt de priser, Post Danmark har anvendt i forhold til tre tidligere kunder hos en konkurrent, udgjorde et misbrug af en dominerende stilling.
EU-Domstolen fastslog indledningsvis, at artikel 102 TEUF ikke tilsigter at beskytte en konkurrent, der er mindre effektiv end den dominerende virksomhed. Derefter fastslog EU-Domstolen, at artikel 102 derimod blandt andet forbyder, at en dominerende virksomhed iværksætter en prispolitik, som har en ekskluderende effekt på de konkurrenter, der betragtes som værende lige så effektive som den dominerende virksomhed, hvorved den dominerende stilling styrkes ved hjælp af andre midler end konkurrence på ydelser.
I den forbindelse henviste EU-Domstolen til sin tidligere afgørelse i AKZO (C-62/86), som bl.a. fastslog, at priser, der er lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men højere end de gennemsnitlige variable omkostninger, må anses for misbrug, når de fastsættes som led i en plan om at eliminere en konkurrent. Med hensyn til Post Danmarks strategi bemærkede EU-Domstolen, at det fremgik af forelæggelsesbeslutningen, at det ikke kunne påvises, at Post Danmark havde til hensigt at eliminere den pågældende konkurrent.
EU-Domstolen afviste, at den omstændighed, at en dominerende virksomhed anvendte forskellige priser i forhold til forskellige kunder for varer eller tjenesteydelser med samme omkostninger (prisdiskrimination) i sig selv indikerede, at der forelå et misbrug.
EU-Domstolen anførte endvidere, at Post Danmarks prispolitik ikke i sig selv kunne kvalificeres som et misbrug alene med den begrundelse, at den pris, som Post Danmark havde anvendt over for en af kunderne, lå på et niveau, der var lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men over de gennemsnitlige inkrementelle omkostninger. Domstolen tilføjede, at en konkurrent, der er lige så effektiv som den dominerende virksomhed, i princippet ville have mulighed for at konkurrere med sådanne priser uden at lide uholdbare tab på langt sigt.
For så vidt angår mulige følger af den førte prispolitik bemærkede EU-Domstolen, "at det fremgår af de sagsakter, som foreligger for Domstolen, at Forbruger-Kontakt har kunnet opretholde sit distributionsnetværk på trods af den mistede postmængde fra de tre omhandlede kunder, og at selskabet i 2007 atter overtog Coops og sidenhen tillige Spars forsendelser".
Endelig påpegede EU-Domstolen, at i det tilfælde Højesteret måtte komme frem til, at Post Danmarks adfærd havde en konkurrencebegrænsende virkning, har Post Danmark stadigvæk mulighed for at godtgøre, enten at dens adfærd er objektivt nødvendig, eller at den eliminerende virkning kan opvejes, endog overvindes, af effektivitetsfordele, som ligeledes er til gavn for forbrugerne.
På baggrund af EU-Domstolens besvarelse er det nu op til Højesteret at træffe afgørelse i sagen og vurdere, hvorvidt der foreligger et misbrug.
Royaltybestemmelsen i aftale mellem Lise Aagaard og Pandora var ikke i strid med konkurrencereglerne
Højesteret har den 28. juni 2012 fastslået, at en aftale mellem Lise Aagaard Copenhagen A/S ("LAC") og Pandora Production Co. Ltd ("Pandora") om betaling af royalties for salg af visse smykkeprodukter ikke var i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler. Højesteret omgjorde dermed Sø- og Handelsrettens dom i samme sag.
Genstanden for sagen var en aftale, som de to smykkefirmaer LAC og Pandora indgik i 2005. Ifølge aftalen skulle LAC hjælpe Pandora til hurtigt og effektivt at begynde en produktion af glasperler til Pandora armbånd. LAC skulle ifølge aftalen blandt andet hvert år designe en kollektion af glasperler til Pandora, yde produktmæssig og teknisk assistance, stille et værktøj til brug for isætning af sølvforing, som LAC havde udviklet, til rådighed for Pandora, samt udarbejde produktionsinstruktioner og oplære produktionspersonale.
Som betaling skulle Pandora løbende betale royalty til LAC med 12,5% af "Pandoras samlede nettoomsætning af glasperler, uanset om de er designet af LAC eller andre".
Efter uenighed mellem parterne anlagde Pandora sag mod LAC ved Sø- og Handelsretten med påstand om, at LAC skulle anerkende, at bestemmelsen om, at Pandora skulle betale royalty til LAC for salg af glasperler designet af andre end LAC, var ugyldig.
Sagen blev først vurderet af Sø- og Handelsretten, der i sin dom indledningsvis fandt, at aftalen ikke var omfattet af gruppefritagelsen for teknologioverførselsaftaler, men at principperne i denne kunne anvendes ved vurderingen af, om aftalen havde til formål eller til følge at begrænse konkurrencen.
Ud fra disse principper fandt Sø- og Handelsretten, at idet royalty-bestemmelsen indebar, at LAC skulle have royalty, uanset om glasperlerne var designet af LAC eller en anden, måtte royaltybestemmelsen anses for en hardcore-begrænsning, der som udgangspunkt måtte antages at have til formål at begrænse konkurrencen, uanset parternes forklaringer om formålet med aftalen.
Sø- og Handelsretten fandt derfor, at royalty-bestemmelsen var i strid med forbuddet imod konkurrencebegrænsende aftaler og dermed ikke kunne gøres gældende i forhold til salg af glasperler designet af andre end LAC.
Højesteret fandt i lighed med Sø- og Handelsretten, at principperne i gruppefritagelsen for teknologioverførselsaftaler kunne anvendes. Højesteret henviste herefter til punkt 81 i Kommissionens retningslinjer for vurderingen af teknologioverførselsaftaler, hvoraf det fremgår, at aftaler mellem konkurrenter, hvorved der beregnes royalty på basis af det samlede salg af produkter, hvad enten den overførte teknologi benyttes eller ej, i almindelighed har til formål at begrænse konkurrencen. Herefter henviste Højesteret til retningslinjernes punkt 3, hvorefter principperne fastsat i retningslinjerne skal anvendes i overensstemmelse med de konkrete omstændigheder i hver enkelt sag.
På baggrund af sagens konkrete omstændigheder fandt Højesteret, at det ikke med tilstrækkelig klarhed fremgik af parternes royaltyaftale, at den havde til formål at begrænse konkurrencen. Højesteret lagde i denne forbindelse blandt andet vægt på følgende:
At aftalen indebar, at Pandora hurtigt og effektivt kunne komme i gang med at producere glasperler i konkurrence med blandt andet LAC
At royaltybestemmelsen tog højde for fremtidige tvister mellem parterne om kopiering, idet ordningen sikrede LAC betaling, hvad enten glasperlerne solgt af Pandora var designet af LAC eller en anden
At royaltybetalingen kun udgjorde en meget lille del af de faktorer, som indgik i fastsættelsen af prisen for en glasperle
Da det endvidere ikke var belyst, om aftalen i praksis havde haft konkurrencebegrænsende virkninger, fandt Højesteret derfor, at royalty-bestemmelsen ikke var i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler og derfor kunne gøres gældende i sin helhed.
Konkurrencerådets afgørelse om Viasats distributionsvilkår opretholdt
Sø- og Handelsretten har den 6. januar 2012 opretholdt Konkurrencerådets påbud over for Viasat Broadcasting UK Ltd. ("Viasat"), der pålagde Viasat at ophøre med brugen af visse distributionsvilkår.
Konkurrencerådet traf den 30. september 2009 afgørelse i sagen og gav Viasat et påbud om at ophøre med at gøre levering af Viasats tv-kanaler betinget af en bestemt placering i kabelpakkerne. Denne afgørelse blev stadfæstet af Konkurrenceankenævnet den 8. juni 2010. Viasat indbragte herefter sagen for domstolene.
Viasats distributionsvilkår indeholdt et placerings- og et minimumspenetrationsvilkår.
Placeringsvilkåret foreskrev, at en distributør kun måtte distribuere Viasats kanaler TV3 og TV3+, hvis disse tv-kanaler blev placeret i den første programpakke, som indeholdt andet end ikke-kommercielle tv-kanaler.
Minimumspenetrationsvilkåret foreskrev, at TV3 og TV3+ skulle distribueres til mindst 75 pct. af de husstande, som var tilsluttet programfordelings-anlægget.
Sø- og Handelsretten fandt, at vilkårene havde samme effekt, nemlig at Viasats programmer TV3 og TV3+ skulle placeres i mellempakken, og at vilkårene afskar distributørerne fra at sammensætte deres programpakker alene ud fra de tilsluttede husstandes interesser og ønsker.
Sø- og Handelsretten fandt derfor, at vilkårene havde til formål at give Viasats egne betalingskanaler TV3 og TV3+ større udbredelse og derigennem skaffe Viasat større abonnements- og annonceindtægter, end Viasat ville opnå uden disse vilkår, samt at dette skete på bekostning af andre konkurrerende betalingskanaler, som af tekniske og økonomiske grunde ikke kunne få den plads i mellempakken, som TV3 og TV3+ får alene som følge af vilkåret.
Sø- og Handelsretten fandt på denne baggrund, at de omhandlede vilkår efter deres indhold måtte anses for at have til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen.
Med dommen fra Sø- og Handelsretten er Konkurrencerådets påbud blevet opretholdt, hvorfor Viasat ikke kan genindføre de to vilkår. Sø- og Handelsrettens dom er efter det oplyste blevet anket til Højesteret.
Byretsdom om miljølaboratoriers kartelaftale stadfæstet
Østre Landsret har den 4. april 2012 stadfæstet en dom fra Retten i Glostrup, ifølge hvilken to miljølaboratorier samt deres direktører blev idømt bøder for tilbudskoordinering i forbindelse med udbud om laboratorieundersøgelser.
I forbindelse med et udbud fra to miljøcentre indgik to miljølaboratorier i marts 2007 en aftale om priskoordinering, der i sin endelige udformning mundede ud i en reel deling af markedet, idet det ene miljølaboratorium alene bød på det ene miljøcenters udbud, mens det andet miljølaboratorium alene bød på det andet miljøcenters udbud.
Retten i Glostrup afsagde den 25. marts 2011 dom i sagen og idømte miljølaboratorierne en bøde på kr. 500.000 hver for priskoordinering. Endvidere blev virksomhedernes direktører hver især idømt en bøde på kr. 25.000. Dommen blev derefter anket af anklagemyndigheden med påstand om skærpelse.
Østre Landsret fandt det bevist, at de to direktører på vegne af de to miljølaboratorier havde indgået en aftale i strid med konkurrencelovens § 6, stk. 1.
Landsretten lagde herefter til grund, at virksomhederne var omfattet af konkurrencelovens bagatelregel. Eftersom aftalen vedrørte deling af budgivningen, fandt Landsretten dog, at bagatelreglen ikke fandt anvendelse på den foreliggende aftale.
Under hensyn til forseelsens grovhed samt varighed - og for de tiltalte direktører ligeledes henset til deres andel i lovovertrædelsen - fandtes den af byretten fastsatte straf passende.
På den baggrund stadfæstede Landsretten byretsdommen.
Bøde nedsat i sag om begrænsning af konkurrencen i relation til videresalgspriser på designmøbler
Østre Landsret har den 17. januar 2012 fastslået, at Erik Jørgensen Møbelfabrik A/S ("EJM") samt 2 af virksomhedens medarbejdere har overtrådt konkurrencelovens § 6, stk. 1, ved at forsøge at begrænse konkurrencen i relation til deres forhandleres videresalgspriser. Landsretten fastsatte en bøde på kr. 400.000 til EJM og på kr. 20.000 til hver af de tiltalte medarbejdere.
I april 2008 foretog Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen en uanmeldt kontrolundersøgelse (et såkaldt "dawn raid") hos møbelproducenten EJM og fandt en række dokumenter og emails, der indikerede, at EJM havde forsøgt at fastsætte bindende videresalgspriser over for virksomhedens forhandlere.
EJM blev anmeldt til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet (SØK), som i november 2010 rejste tiltale mod virksomheden. Retten i Svendborg fandt i dom af 18. maj 2011, at EJM samt tre af virksomhedens ansatte havde overtrådt konkurrenceloven. Retten idømte EJM en bøde på kr. 500.000, imens de tre medarbejdere hver især blev idømt bøder på kr. 25.000.
Østre Landsret fandt det godtgjort, at EJM havde udsendt skrivelser vedrørende forhandlernes kommunikation af videresalgspriser, som havde til formål at begrænse konkurrencen i relation til forhandlernes videresalgspriser.
Østre Landsret henviste blandt andet til et brev, hvori EJM opfordrede forhandlere og samarbejdspartnere til "… udelukkende at prismærke, skilte og evt. annoncere med vores vejledende udsalgspriser". Om baggrunden for opfordringen anførtes det i brevet blandt andet, at "Vore stole-ikoner, Ox-chair og Corona, har været hårdt plaget under det forgangne udsalg, og det vil vi forsøge at sætte en stopper for fremover."
Landsretten fandt det dog ikke godtgjort, at EJM havde stillet krav om, at deres vejledende videresalgspriser blev overholdt som bindende mindstepriser.
Landsretten nedsatte den af byretten fastsatte bøde til EJM fra kr. 500.000 til kr. 400.000, men fastholdt, at der var tale om en alvorlig overtrædelse, idet formålet var at begrænse konkurrencen i relation til forhandlernes videresalgspriser. Landsretten nedsatte ligeledes bøderne til de 2 medarbejdere fra kr. 25.000 til kr. 20.000.
Byrettens dom i sagen er også omtalt i vores News & Updates - Konkurrenceret, nr. 3, 2011.
Hellers Yachtværft har fuld tilbagebetalingspligt i forbindelse med leje af kommunale lokaler under markedsværdi
Konkurrenceankenævnet har i en kendelse af 13. januar 2012 stadfæstet Konkurrencerådets afgørelse, som fastslog, at Hellers Yachtværft havde fuld tilbagebetalingspligt af det beløb, som Hellers Yachtværft uberettiget har oppebåret som følge af i en årrække at have lejet lokaler af Tårnby Kommune til en leje, der lå under markedslejen.
I marts 2004 udlejede Tårnby Kommune et lokale i Kastrup Lystbådhavn til Hellers Yachtværft. Lejebetalingen var aftalt således, at den i perioden 2004-2008 steg med kr. 50.000 om året. Fra og med 1. januar 2009 blev lejen årligt reguleret med 3 procent.
På baggrund af en henvendelse fra Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen oplyste Tårnby Kommune, at det var kommunens opfattelse, at der blev betalt en rimelig leje, som ikke kunne anses for at være konkurrenceforvridende. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen indhentede en uafhængig vurdering, som fastslog, at den opkrævede leje lå under markedslejen for det pågældende lejemål. Vurderingsmanden vurderede dog samtidig, at den estimerede markedsleje var behæftet med en skønsmargin på +/- 15 procent.
Ved Konkurrencerådets fornyede behandling af sagen kom Rådet frem til, at Hellers Yachtværft skulle tilbagebetale kr. 782.233,24, svarende til den forskel der var i den reelle markedsleje i forhold til den faktiske betalte leje inklusive renter. Rådet fandt på baggrund af Konkurrenceankenævnets kendelse samt praksis fra Kommissionen og EU-Domstolen, at Hellers Yachtværft skulle betale hele den konkurrenceforvridende støtte tilbage.
Denne afgørelse blev indbragt for Konkurrenceankenævnet, da Hellers Yachtværft ikke var enig i, at der var tale om ulovlig støtte, og da det tilbagebetalingspligtige beløb, efter deres opfattelse, var sat for højt.
Konkurrenceankenævnet fandt det godtgjort, at Hellers Yachtværft havde modtaget ulovlig støtte i form af for lavt sat husleje.
Med hensyn til størrelsen på det beløb som skulle tilbagebetales, fandt Konkurrenceankenævnet, at der ikke var tilvejebragt fornødent grundlag for at kunne tilsidesætte Konkurrencerådets skøn. Konkurrenceankenævnet fandt, at Rådet ved på den ene side at fastsætte fuld tilbagebetalingspligt og på den anden side at tage udgangspunkt i den lavest anslåede markedsleje på tilstrækkelig vis havde balanceret hensynene til, at det tilbagebetalingspligtige beløb skulle være egnet til at sikre lige konkurrencevilkår og effektiv håndhævelse af de konkurrenceretlige regler over for Hellers Yachtværft ApS' gode tro og det forhold, at Hellers Yachtvært ApS havde indrettet sin forretning i forventning om, at lejen var korrekt fastsat.
Konkurrencerådets afgørelse er ligeledes omtalt i vores "Konkurrenceret - News & Updates" nr. 3, 2011.
Ritzaus Bureau har afgivet tilsagn om at ændre muligt markedsafskærmende aftalevilkår
Konkurrencerådet har den 27. juni 2012 gjort to tilsagn bindende, som nyhedsbureauet Ritzau på baggrund af drøftelser med Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har afgivet om at ændre vilkår for køb af nyhedstjenester i to aftaleforhold.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen foretog på baggrund af en henvendelse fra Nyhedsbureauet Newspaq A/S i maj 2010 en kontrolundersøgelse hos blandt andet Ritzaus og blev i forlængelse heraf opmærksom på to forhold:
En aftale mellem Ritzaus og selskabets ejere om en pligt for disse til at aftage Ritzaus generelle nyhedstjeneste
En aftale mellem Ritzaus og MetroXpress Danmark A/S ("MetroXpress") om levering af nyhedstjeneste til MetroXpress indtil udgangen af 2013
Aftalen med ejerne om en købsforpligtelse kunne efter Styrelsens umiddelbare vurdering have været konkurrencebegrænsende, jf. konkurrencelovens § 6, som følge af at en stor del af de danske virksomheder, som modtager nyhedstjeneste, i aftalens løbetid var interessenter i og således bundet til Ritzaus, og at aftalen derfor kunne have gjort det vanskeligt for andre aktuelle eller potentielle leverandører at trænge ind på markedet for nyhedstjeneste.
Det var Styrelsens umiddelbare vurdering, at Ritzaus havde en dominerende stilling på markedet for nyhedstjenester. Yderligere var det Styrelsens umiddelbare vurdering, at Ritzaus ved aftalen med MetroXpress om levering af nyhedstjenester til 2013 kunne have misbrugt denne dominerende stilling i strid med konkurrencelovens § 11. Styrelsen fremhævede i den forbindelse, at aftalen ved at binde en af de få virksomheder på downstream markedet for nyheder, der modtager nyhedstjeneste, og som ikke var en del af ejerkredsen i Ritzaus, potentielt gjorde det vanskeligt for aktuelle eller potentielle konkurrenter at trænge ind på markedet.
Styrelsen foretog dog ikke en endelig vurdering af, hvorvidt de to aftaler var i strid med konkurrencelovens § 6 og/eller § 11, idet sagen blev afsluttet med to tilsagn fra Ritzaus, hvorefter Ritzaus for en 5-årig periode forpligtede sig til:
At ophæve enhver pligt for sine ejere til at aftage dansksprogede nyheder fra Ritzaus som betingelse for at være ejer af selskabet samt til ikke at pålægge sine ejere en sådan pligt i tilsagnenes løbetid
At meddele MetroXpress at aftalen om levering af nyhedstjeneste til enhver tid kan opsiges med 12 måneders varsel, uden at dette udløser særskilt betaling
KMD's salgsstrategi over for 4 kommuner var ikke i strid med konkurrenceloven
Konkurrencerådet har fastslået, at KMD A/S ("KMD") ikke har misbrugt en dominerende stilling på markedet for salg af lønsystemer til kommuner og regioner i Danmark ved at tilskynde 4 kommuner til at undlade at sende it-kontrakter i udbud.
Konkurrencerådet har den 28. marts 2012 fastslået, at KMD ikke har udøvet misbrug i strid med Konkurrencelovens § 11 eller TEUF artikel 102 ved at forfølge en strategi, der sigtede mod at få kommuner til at indgå it-kontakter med KMD, uden at kommunerne afholdt et forudgående udbud.
Sagen startede i forbindelse med en klage, som Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen modtog over KMD's adfærd ved salg af it-systemer til kommunerne. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen fandt ved en kontrolundersøgelse hos KMD en række dokumenter, der beskrev, hvordan medarbejdere hos KMD ved hjælp af forskellige økonomiske incitamenter, herunder rabatter og fastprisaftaler, havde overbevist kommunerne om, at de skulle undlade at afholde udbud og i stedet indgå kontrakt med KMD. Da de individuelle kontrakter, KMD indgik med disse kommuner, havde en værdi, der oversteg kr.1,5 mio., burde de have været udbudt. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vurderede umiddelbart, at KMD indtog en dominerende stilling, men tog ikke endelig stilling hertil.
Konkurrencerådet påpegede, at det alene er kommunerne, der har ansvaret for at overholde udbudsreglerne, lige som det alene er kommunerne, der kan sanktioneres for ikke at have overholdt reglerne. Rådet bemærkede ligeledes, at der intet usædvanligt er i, at en virksomhed har som strategi at forsøge at påvirke køberne til at købe flest mulige af virksomhedens produkter, og at dette i sig selv ikke kan anses som en strategi om at eliminere konkurrencen. Da KMD ikke havde udelukket kommunerne fra at overholde udbudsreglerne, kunne de manglende udbud ikke tilskrives KMD. Konkurrencerådet fandt derfor, at KMD's strategi om at tilskynde kommunerne til at indgå kontrakter om it-løsninger med KMD, uden at dette havde været i udbud, ikke i sig selv udgjorde misbrug af en dominerende stilling efter konkurrencelovens § 11 eller TEUF artikel 102.
Telia og Telenor må samarbejde om Radio Access Netværk aktiviteter
Konkurrencerådet har den 29. februar 2012 godkendt Telias og Telenors samarbejde om Radio Access Netværk (RAN)) under betingelse af fem tilsagn.
Sagen drejer sig om samarbejdet mellem Telia og Telenor om samling af deres RAN i et nyt fælles joint venture selskab. Samarbejdet omfatter ikke de to selskabers core-netværk. Parterne vil fortsat være uafhængige udbydere på engros- og detailmarkedet for mobiltelefoni og mobilt bredbånd, og der vil således ikke blive færre udbydere på disse markeder. Derimod vil antallet af RAN i Danmark blive reduceret fra fire til tre tilhørende henholdsvis Telia/Telenor, TDC og Hi3G.
Konkurrencerådet har tilladt samarbejdet på betingelse af følgende fem tilsagn afgivet af Telia og Telenor:
At Telia og Telenor skal sælge eller udleje plads på overflødige master
At Telia og Telenor er forpligtede til at levere mobiltelefoni og mobilt bredbånd til teleselskaber uden eget mobilnetværk på markedsmæssige og sædvanlige vilkår
At bestyrelsesmedlemmer og ansatte i joint venture selskabet ikke må udveksle konkurrencefølsomme oplysninger
At Telia og Telenor kun må byde på nye frekvenslicenser gennem joint venture selskabet
At Telias og Telenors afregning over for joint venture selskabet skal afspejle de faktiske omkostninger
Ejendomsmæglere bag boligportalen Boligsiden.dk har ulovligt boykottet Boliga.dk
Konkurrencerådet har fastslået, at en række ejendomsmæglere bag Boligsiden.dk har overtrådt konkurrenceloven ved at nægte Boliga.dk at vise billeder af de boliger, som de havde til salg.
Ifølge Konkurrencerådet var Boliga.dk den eneste væsentlige og jævnbyrdige konkurrent til ejendomsmæglerbranchens egen boligsøgeportal, Boligsiden.dk. Konkurrencerådet fremhævede yderligere, at Boliga.dk siden sin indtræden på markedet i 2007 løbende havde taget initiativ til at offentliggøre en række data (som for eksempel liggetider, prisudvikling og endelige salgspriser), som ikke tidligere var offentligt tilgængelige, og dermed havde skabt en gennemsigtighed omkring bolighandel, som en stor del af ejendomsmæglerbranchen ikke umiddelbart havde fundet rimelig og ønskværdig. Ejendomsmæglerbranchen havde derfor, i følge Konkurrencerådet, forsøgt sig med forskellige initiativer for at undgå denne øgede gennemsigtighed, herunder at opfordre sine medlemmer til ikke at stille billeder af boliger til rådighed for Boliga.dk.
Resultatet var ifølge Konkurrencerådet, at Boliga.dk blev mindre attraktiv at søge på for potentielle boligkøbere, fordi de blev frataget muligheden for at danne sig et nemt og hurtigt overblik over, hvilke typer boliger der var til salg.
Konkurrencerådet fandt på den baggrund i en afgørelse den 25. januar 2012, at Dansk Ejendomsmæglerforening samt en række ejendomsmæglerkæder havde overtrådt konkurrencelovens § 6 ved at nægte Boliga.dk at vise billeder af de boliger, som de havde til salg.
Statsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet
Danish Agro A.m.b.A. har accepteret en bøde for ikke at korrigere ukorrekte oplysninger i en fusionssag
Grovvareselskabet Danish Agro A.m.b.A. har accepteret at betale en bøde på kr. 50.000 for forsætligt eller groft uagtsomt at have undladt at korrigere oplysninger, som Danish Agro vidste, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen havde lagt til grund i forbindelse med en fusionssag.
Den 25. januar 2010 godkendte Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen Danish Agro A.m.b.A.’s ("Danish Agro") overtagelse af S.A.B. A.m.b.A. Landbrugets Andel ("SAB"). Danish Agro modtog allerede den 20. januar et udkast til afgørelse, hvoraf det fremgik, at det lå til grund for godkendelsen, at grovvareselskabet Aarhusegnens Andel A.m.b.A. ("AAA") var en tilbageværende og konkurrencedygtig spiller på grovvaremarkedet.
Senere på dagen den 25. januar 2010 modtog Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen imidlertid en anmeldelse af en rammeaftale dateret den 13. januar 2010 mellem AAA og et konsortium bestående af Danish Agro og DLG, hvoraf det fremgik, at Danish Agro og DLG skulle overtage og efterfølgende opsplitte AAA's aktiviteter. Baggrunden herfor var, at AAA var nødlidende og stod over for en konkurs.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen trak herefter godkendelsen tilbage den 1. februar 2010, idet den byggede på forkerte oplysninger.
Danish Agro har den 9. januar 2012 accepteret en bøde på kr. 50.000 for at have overtrådt konkurrencelovens § 23, stk. 1, nr. 12, ved at undlade at oplyse Konkurrencestyrelsen om, at AAA var nødlidende og stod over for en konkurs.
Standstill-perioden og retsvirkningen "uden virkning"
Klagenævnet for Udbud har den 6. marts 2012 afsagt en kendelse angående fortolkningen af, hvornår en offentlig kontrakt kan/skal erklæres for uden virkning.
Når Klagenævnet annullerer en beslutning om at indgå en kontrakt, og den ordregivende myndighed derefter træffer en ny tildelingsbeslutning, skal den ordregivende myndighed afvente en ny standstill-periodes udløb - 10 dage regnet fra dagen efter tilbudsgiverne er blevet underrettet om den nye tildelingsbeslutning - før kontrakten indgås.
En kontrakt kan eller skal ifølge henholdsvis §§ 16 og 17 i lov om håndhævelse af udbudsreglerne m.v. ("håndhævelsesloven") erklæres for uden virkning i en række tilfælde, herunder hvis kontrakten ikke har været i udbud, eller hvis kontrakten er indgået i standstill-perioden, eller på et tidspunkt hvor en klage over udbuddet er tillagt opsættende virkning. Hvis en kontrakt erklæres for uden virkning, udsteder Klagenævnet for Udbud påbud om, at ordregiveren skal bringe kontrakten til ophør.
Klagenævnet konstaterede i en kendelse af 9. januar 2012, at Skive Kommune havde begået en overtrædelse af udbudsreglerne ved blandt andet at anvende en relativ prismodel, der ikke var egnet til at identificere det økonomisk mest fordelagtige tilbud, og Klagenævnet annullerede derfor Skive Kommunes tildelingsbeslutning af 24. juni 2011. Skive Kommune meddelte imidlertid den 9. februar 2012, at man agtede at indgå kontrakt "i henhold til den oprindeligt trufne tildelingsbeslutning". Kontrakten blev indgået den 1. marts 2012, og RenoNorden A/S indbragte den 13. februar 2012 på ny sagen for Klagenævnet for Udbud.
Klagenævnet fandt, at siden den oprindelige tildelingsbeslutning var annulleret, kunne den ikke danne grundlag for tildeling, og derfor var meddelelsen af 9. februar 2012 at anse som en ny tildelingsbeslutning. Skive Kommune var derfor i henhold til håndhævelseslovens § 3, stk.1, forpligtet til at afvente en standstill-periode på 10 kalenderdage efter den 9. februar. Klagen blev indgivet den 13. februar, dvs. i standstill-perioden, og var således automatisk tillagt (midlertidig) opsættende virkning i medfør af håndhævelseslovens § 12, stk. 2. Kommunen skulle derfor have ventet med at indgå kontrakt, indtil Klagenævnet havde taget stilling til, om klagen skulle tillægges (permanent) opsættende virkning.
Da kontrakten blev indgået den 1. marts, blev den således indgået i en periode, hvor en klage var tillagt (midlertidig) opsættende virkning, og da kommunens overtrædelse –genanvendelse af en prismodel der var blevet erklæret for uegnet til at identificere det økonomisk mest fordelagtige udbud – var egnet til at påvirke udbuddets udfald, erklærede Klagenævnet kontrakten for uden virkning i henhold til håndhævelseslovens § 16, stk. 1, og § 17, stk. 1, nr. 2, og påbød Skive Kommune at bringe kontrakten til ophør inden for en uge.
Både ordregivere og tilbudsgivere bør således være opmærksomme på, at en beslutning om at indgå en kontrakt, der meddeles tilbudsgiverne, efter at en oprindelig tildelingsbeslutning er blevet annulleret af Klagenævnet, er en ny tildelingsbeslutning. Kontraktindgåelse skal afvente en ny standstill-periodes udløb og - i tilfælde af en klage i denne periode - Klagenævnets afgørelse om opsættende virkning.
Maja Consulting S.M.B.A. mod VisitNordsjælland F.M.B.A.
Klagenævnet for Udbud har i en kendelse af 30. januar 2012 fastslået, at der ikke er krav om skarp adskillelse imellem udvælgelses- og tildelingskriterier ved tilbudsindhentning efter tilbudslovens afsnit II, og at VisitNordsjælland F.M.B.A. derfor ikke overtrådte tilbudsloven ved at anvende "Referencer fra tilsvarende opgaver" som tildelingskriterium ved en sådan procedure.
Den 1. august 2011 indledte VisitNordsjælland F.M.B.A. ("VN") en tilbudsindhentning efter tilbudslovens afsnit II. Af annoncen for proceduren fremgik det blandt andet, at kontrakten ville blive tildelt ud fra fire tildelingskriterier, herunder "Referencer fra tilsvarende opgaver". Et antal virksomheder afgav tilbud på kontrakten, og den 4. oktober 2011 meddelte VN tilbudsgiverne, at VN havde besluttet at tildele kontrakten til House of IT A/S.
Den 17. oktober 2011 indgav Maja Consulting S.M.B.A. ("Maja"), en af de forbigåede tilbudsgivere, klage over proceduren til Klagenævnet for Udbud. I klagen nedlagde Maja påstand om, at tildelingsbeslutningen skulle annulleres, da VN havde overtrådt tilbudsloven og det udbudsretlige gennemsigtighedsprincip blandt andet ved at anvende "Referencer fra tilsvarende opgaver" som tildelingskriterium, selvom dette angår tilbudsgivernes evne til at udføre kontrakten og ikke kvaliteten af den tilbudte ydelse.
Klagenævnet frifandt VN. I sin kendelse udtalte Klagenævnet, at ordregivers skøn i forhold til udformning af tildelingskriterier ved procedurer under tilbudslovens afsnit II er friere end ved procedurer under tilbudslovens afsnit I eller udbudsdirektivet. Dette indebærer ifølge Klagenævnet blandt andet, at der ved sådanne procedurer ikke er krav om, at der skal være skarp adskillelse imellem udvælgelses- og tildelingskriterier, og at det derfor ikke er udelukket at anvende tildelingskriterier, der angår tilbudsgivernes generelle egnethed. Klagenævnet fandt derfor, at VN ikke havde overtrådt tilbudsloven eller gennemsigtighedsprincippet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Rækkevidden af Højesterets dom om bevisbyrden efter ligebehandlingsloven
Højesteret har den 20. februar 2012 afsagt en dom om rækkevidden af beskyttelsen efter ligebehandlingsloven, og har behandlet spørgsmålet om, hvilken betydning det har i forhold til ligebehandlingsloven, at arbejdsgiver ikke har kendskab til lønmodtagerens graviditet, da arbejdsgiver vælger at opsige lønmodtageren.
Lønmodtageren tiltrådte ansættelsesforholdet den 1. marts 2008. Hun havde sin første fraværsdag den 24. marts 2008, hvor hun sygemeldte sig på grund af kvalme.
Hun var efterfølgende den 26. marts 2008 hos sin læge, der konstaterede, at lønmodtageren var gravid. Arbejdsgiveren fik dog ikke besked herom.
Fredag den 4. april 2008 måtte lønmodtageren midt på arbejdsdagen sygemelde sig, da hun kastede op. Dette afstedkom, at arbejdsgiveren samme dag skriftligt indkaldte hende til en samtale mandag den 7. april 2008 for at diskutere hendes fravær.
Lønmodtageren var fortsat syg mandag den 7. april 2008, hvilket hun om morgenen meddelte på SMS. Arbejdsgiveren besluttede derfor på dette tidspunkt at opsige hende og udfærdigede en opsigelse, som blev afsendt samme dag.
Sidst på formiddagen ringede lønmodtageren til arbejdsgiveren for at oplyse, hvornår hun forventede at komme tilbage på arbejde. Under denne samtale blev lønmodtageren opsagt begrundet i hendes fravær. Da lønmodtageren var blevet oplyst om opsigelsen, oplyste hun, at hun var gravid.
Byretten i Koldings dom
Byretten i Kolding lagde til grund, at det er lønmodtagerens bevisbyrde, at arbejdsgiver kendte til graviditeten, da beslutningen om afskedigelse blev truffet.
Byretten lagde til grund, at arbejdsgiveren ikke kendte til lønmodtagerens graviditet, før hun i telefonsamtalen den 7. april 2008 oplyste herom. Byretten fandt herefter, at beslutningen om at opsige lønmodtageren blev truffet den 7. april 2008 om morgenen, altså før lønmodtageren havde oplyst om sin graviditet. Herefter konkluderede byretten, at afskedigelsen af lønmodtageren ikke var sket med baggrund i hendes graviditet, hvorfor arbejdsgiveren blev frifundet.
Østre Landsret lagde til grund, at opsigelsen af lønmodtageren skete, mens denne var gravid, og at opsigelsen var begrundet i lønmodtagerens fravær, der – bortset fra en enkelt dag – var begrundet i graviditetsbetinget sygdom.
Østre Landsret konkluderede herefter med baggrund i EU-domstolens praksis, at direktivet, der ligger til grund for ligebehandlingsloven, er til hinder for en dansk lovbestemmelse, hvorefter tilkendelse af en godtgørelse for skade som følge af forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med ansættelse er betinget af culpa.
Da en godtgørelse efter EU-praksis ikke må betinges af culpøs adfærd fra arbejdsgivers side, var det uden betydning, om arbejdsgiveren kendte til lønmodtagers graviditet, da beslutning om at opsige lønmodtageren blev truffet.
Da opsigelsen var begrundet i graviditetsbetinget sygdom, havde arbejdsgiver ikke mulighed for at løfte bevisbyrden i ligebehandlingslovens § 16, stk. 4 for, at opsigelsen ikke var begrundet i lønmodtagerens graviditet.
Østre Landsret udmålte herefter i henhold til praksis en godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
Højesterets stadfæstede med en lidt ændret begrundelse Østre Landsrets dom.
Højesteret konkluderede, at ligebehandlingslovens § 9 efter sit formål må forstås på den måde, at den omfatter afskedigelse på grund af graviditetsbetinget fravær, selvom arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet hverken var eller burde være bekendt med graviditeten.
Højesteret nåede endvidere frem til, at en arbejdsgiver, der har overtrådt ligebehandlingslovens § 9 i en særlig situation som nævnt, ikke skal betale en godtgørelse, hvis denne vælger at omgøre sin beslutning om opsigelse, efter arbejdsgiveren er blevet bekendt med graviditeten.
Da opsigelsen af lønmodtageren var begrundet i dennes graviditetsbetingede sygdom, og da arbejdsgiveren ikke omgjorde sin beslutning om opsigelse efter at være blevet bekendt med lønmodtagerens graviditet, var forbuddet i ligebehandlingslovens § 9 overtrådt.
Højesteret stadfæstede herefter udmålingen af godtgørelsen svarende til 6 måneders løn.
Højesterets afgørelse er for det første en statuering af, at beskyttelsen i ligebehandlingslovens § 9 også omfatter afskedigelse på grund af graviditetsbetinget sygefravær. Dette fremgår ikke direkte af ligebehandlingslovens § 9 eller denne bestemmelses henvisning til barsellovens § 6, stk. 2, hvorefter det er et krav, at graviditeten har et sygeligt forløb, der ved fortsat beskæftigelse vil medføre risiko for kvindens helbred eller fosteret.
Højesterets afgørelse er på dette punkt en bekræftelse af den retstilstand, der blev fastslået af Højesteret allerede i U2000.2249H, hvor Højesteret tiltrådte Sø- og Handelsrettens begrundelse om, at direktivet, der ligger bag ligebehandlingsloven, er til hinder for, at opsigelse af en kvindelig lønmodtager, på et hvilket som helst tidspunkt mens hun er gravid, er saglig, når begrundelsen for opsigelsen er uarbejdsdygtighed forårsaget af graviditeten. At dette er tilfældet nåede EU-domstolen i øvrigt frem til den 30. juni 1998 i sagen C-394/96 (Mary Brown).
Højesterets afgørelse af 20. februar 2012 tager alene stilling til, hvad der gælder ved opsigelse begrundet i lønmodtagerens fravær, der så viser sig at være foranlediget af et særligt forhold, der ikke sagligt kan danne grundlag for en afskedigelse.
Afgørelsen omhandler således ikke opsigelse begrundet i virksomhedens forhold eller opsigelse begrundet i lønmodtagerens forhold i andre tilfælde end graviditetsbetinget sygdom. Det er SJ Laws opfattelse, at det fortsat er uafklaret, hvilken betydning arbejdsgiverens ukendskab til lønmodtagerens graviditet har i forhold til arbejdsgiverens bevisbyrde efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4, hvis arbejdsgiveren notorisk ikke kendte til graviditeten, og opsigelsen er begrundet i forhold, der ikke udspringer af den særligt beskyttede tilstand.
Spørgsmålet, om hvem der har bevisbyrden i de situationer hvor der er tvist om kendskabet til graviditeten, synes således allerede afklaret af Højesteret med U2004.2701H. I denne sag var der tvist om, hvorvidt arbejdsgiveren var bekendt med lønmodtagerens graviditet. Højesteret udtalte, at det forhold, at arbejdsgiveren havde kendskab til lønmodtagerens graviditet, havde betydning for den samlede vurdering af, hvorvidt arbejdsgiveren havde løftet sin bevisbyrde efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4. Det kommer således arbejdsgiveren bevismæssigt til skade, såfremt denne ikke kan bevise, at han ikke havde viden om, at den opsagte lønmodtager var gravid. Såfremt arbejdsgiveren derimod kan bevise, at han ikke kendte til graviditeten, vil dette naturligvis være et vægtigt argument for, at opsigelsen af den gravide lønmodtager ikke var begrundet i lønmodtagerens graviditet.
Højesterets afgørelse medfører endvidere tilsyneladende en mulighed for arbejdsgiveren for at omgøre sin beslutning om opsigelse.
Det er SJ Laws vurdering, at rækkevidden af denne mulighed for arbejdsgivere er begrænset til opsigelse begrundet i fravær, der viser sig at være foranlediget af graviditetsbetinget sygdom, da Højesteret specifikt anfører, at muligheden for omgørelse alene er mulig i ”denne særlige situation”.
SJ Law er tilfreds med, at Højesteret fastslår, at arbejdsgiverens adgang til at omgøre en afgivet opsigelse er meget snæver, og at arbejdsgiver ikke kan undgå sanktion af en overtrædelse af ligebehandlingslovens regler ved at omgøre sin beslutning om opsigelse generelt, blot fordi denne ikke kendte til lønmodtagerens graviditet.
Arbejdsgiverens mulighed for omgørelse foreligger efter vores opfattelse alene ved opsigelse pga. graviditetsbetinget sygdom i en situation, hvor arbejdsgiveren ikke kendte til lønmodtagerens graviditet.
Dommen kan rekvireres ved henvendelse til Henriette Svankjær på hsv@sjlaw.dk.
Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Thue Hessellund the@sjlaw.dk.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Opgørelse af afskrivningsgrundlaget for distributionsnet m.v. i et vand -og spildevandsselskab.
08 Nov 2018 13:19
Handelsværdi, udgangspunkt, nedskrevne, genanskaffelsesværdier, transaktioner, skøn, 6-års frist
Skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, nr. 1
Den Juridiske Vejledning 2018-2, A.A.8.2.1.5
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 11-0301864
Tidligere instans: Østre Landsrets dom af 16. januar 2018, (SKM2018.91.ØLR).
(v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sverke og Sune Riisgaard)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 24. afdeling den 16. januar 2018 (SKM2018.91.ØLR).
Appellanten, H1, har bortset fra påstanden om, at SKATs afgørelse af 21. september 2011 er ugyldig, gentaget følgende påstande:
Principalt: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af DANVAs værdiansættelsesmodel til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på henholdsvis 509.726.604 kr. og 2.740.103.855 kr. for spildevandsforsyningen samt 70.565.458 kr. og 607.593.321 kr. for vandforsyningen.
Subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af de regulatoriske indgangsværdier godkendt af Forsyningssekretariatet til henholdsvis 352.335.458 kr. og 2.644.193.468 kr. for spildevandsforsyningen samt 71.183.205 kr. og 669.843.222 kr. for vandforsyningen.
Mere subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets afskrivningsgrundlag skal fastsættes som værdien af produktionsanlæg og ledningsnet opgjort på baggrund af den korrigerede værdiansættelse fra G1 til den nedskrevne genanskaffelsesværdi på henholdsvis 2.865.184.419 kr. for ledningsnettet og 170.893.581 kr. for produktionsanlægget samlet for både vand- og spildevandsforsyningen.
Mest subsidiært: Hjemvisning af sagen til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
H1 har anført navnlig, at de overdragne aktivers handelsværdi, jf. ligningslovens § 2, må fastsættes til den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller til den regulatoriske indgangsværdi baseret på det pris- og levetidskatalog, som er godkendt af Forsyningssekretariatet i henhold til vandsektorlovgivningen (den såkaldte POLKA-værdi, der er gennemsnittet af den samlede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den samlede nedskrevne anskaffelsesværdi).
Skatteministeriet må godtgøre, at der findes en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet til at fastsætte handelsværdien end en af disse to værdiansættelsesmetoder. Det må tages i betragtning, at det efter lovgivningen på området ikke er muligt at tjene penge på vandforsynings- og spildevandsvirksomhed, jf. ”hvile i sig selv”-princippet, og at der derfor ikke findes et almindeligt frit marked, som handelsværdien af de overdragne aktiver kan fastsættes på baggrund af. Det savner således mening, når det i forarbejderne til vandsektorlovgivningen er anført, at handelsværdien er afgørende, i hvert fald hvis det er i et almindeligt frit marked.
Den handelsværdi, som ifølge lovgiver skal finde anvendelse ved opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, må derfor tilnærmes på anden måde.
De værdiansættelsesmetoder, som vandselskabet ønsker anvendt, er ikke i strid med vandsektorlovgivningen. Der er ikke grundlag for at sige, at lovgivningsmagten i forbindelse med vedtagelsen af denne lovgivning har afvist metoderne. Hverken miljøministerens svar af 14. april 2009 på spørgsmål 5 fra Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg eller notater fra Skatteministeriet med kommentarer til høringssvar kan ses som udtryk for, at lovgiver har afvist værdiansættelse på baggrund af nedskrevne genanskaffelsesværdier eller POLKAværdier. Det gælder således bl.a. Skatteministeriets kommentarer til et høringssvar fra Foreningen af Statsautoriserede Revisorer, hvor der blev rejst spørgsmål om i vandsektorlovgivningen at fastsætte en tilsvarende overgangsordning som på el-området. Tværtimod taler bl.a. de provenumæssige forventninger i bemærkningerne til forslaget til samlelov og bemærkningerne i samme lovforslag om, at der ved opgørelsen af handelsværdien skal skelnes mellem city, by og land, for, at værdiansættelsen skal ske på baggrund af omkostninger forbundet med vandforsynings- og spildevandsvirksomhed.
Den nedskrevne genanskaffelsesværdi og POLKA-værdien er udtryk for, hvad aktiverne er værd set i forhold til, at der ikke er noget marked at sælge vandforsynings- og spildevandsvirksomhed i. Skønsmanden har således i svaret på spørgsmål F anført, at ”en måling af de indskudte aktiver til en eller anden form for genanskaffelsesværdier er mere velegnet” end den af SKAT anvendte DCF-model til at ansætte handelsværdien af overdragne aktiver. Som skønsmandens svar viser, er det relevant ved opgørelsen af den skattemæssige indgangsværdi at inddrage POLKA-værdien. POLKA-værdien er fastlagt af en anden myndighed og vil danne grundlag for fremtidig indtjening i selskaberne ved indregning i prisloftet. Anvendelse af disse standardpriser sikrer et ensartet værdiansættelsesgrundlag for vandselskabernes aktiver, og værdierne er dermed det bedste bud på en handelsværdi af aktiver, der indgår i vandforsynings- og spildevandsvirksomhed omfattet af ”hvile i sig selv”-princippet. POLKA-værdierne er ikke beregnet for 2007, men skønsmanden har i svaret på spørgsmål F udtalt, at dette ikke ændrer ved POLKA-værdiens relevans.
Hvis Højesteret ikke finder at kunne lægge nogen af de opgjorte beløb i vandselskabets påstande til grund, bør sagen hjemvises til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
Det bestrides, at værdien af de overdragne aktiver kan opgøres til nogle af de beløb, som fremgår af H1s påstande.
H1 blev stiftet af Y1 Kommune med regnskabsmæssig virkning fra den 1. september 2006 ved apportindskud af kommunens vandforsynings- og spildevandsaktiviteter, og kommunen ejede derefter aktierne i vandselskabet.
Sagen angår opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af det ledningsnet og produktionsanlæg, som blev overdraget til H1 i forbindelse med udskillelsen af de kommunale vandforsynings- og spildevandsaktiviteter. Indgangsværdien danner grundlag for vandselskabets skattemæssige afskrivninger på de overdragne aktiver.
Højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål A, A/B 1 og SS 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navnlig ”hvile i sig selv”-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsynings- og spildevandsvirksomheder eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af H1s ledningsnet og produktionsanlæg. Der kan således ikke i den foreliggende sag fastsættes en værdi af ledningsnet og produktionsanlæg baseret på, hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
SKAT (nu Skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skattemæssige værdi anvendt en tillempet DCF-model (”discounted cash flow”). Skønsmanden har i svaret på spørgsmål E anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie ”cash flow”, der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomheden eller bevares i denne. Som følge af de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke skabes et frit ”cash flow”, og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for DCF-modellen. Højesteret finder i overensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at DCF-modellen ikke udgør et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af det ledningsnet og produktionsanlæg, som er overdraget til H1.
For vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af ledningsnettet og produktionsanlægget må være, hvilken værdi aktiverne må skønnes at have haft for H1.
Som følge af overtagelsen af forsyningspligten har det for H1 været nødvendigt at råde over et ledningsnet og produktionsanlæg. Udgangspunktet for værdiansættelsen må derfor være, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for H1 at overtage det allerede eksisterende ledningsnet og produktionsanlæg. Nettets og anlæggets nedskrevne genanskaffelsesværdi er et tilnærmet udtryk herfor. Alternativet for H1 ville være nyetablering af et ledningsnet og produktionsanlæg. Efter ligningslovens § 2 skal værdien fastsættes i overensstemmelse med, hvad der ville være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. Ved skønnet over, hvilken værdi det erhvervede ledningsnet og produktionsanlæg bør fastsættes til, må der derfor også tages hensyn til, at kommunen som den sælgende part ikke havde noget at bruge ledningsnettet og produktionsanlægget til efter H1’s overtagelse af forsyningspligten. H1 må derfor antages som den købende part at kunne have forhandlet sig til en lavere købspris for ledningsnettet og produktionsanlægget end den nedskrevne genanskaffelsesværdi.
På den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål F finder Højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes ledningsnettets og produktionsanlæggets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes.
Højesteret har ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre i forbindelse med Y1 Kommunes overdragelse af ledningsnet og produktionsanlæg til H1.
Højesteret finder på denne baggrund, at sagen bør hjemvises til Skattestyrelsen til fornyet behandling med henblik på fastsættelse af den skattemæssige indgangsværdi af de overdragne aktiver og tager herefter H1s mest subsidiære påstand til følge.
Efter sagens udfald skal Skatteministeriet betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret med i alt 4.010.000 kr. Heraf er 4.000.000 kr. til dækning af udgift til advokat og 10.000 kr. til dækning af retsafgift for landsret og Højesteret. Der er ved fastsættelsen af udgift til advokat taget hensyn til sagens værdi, principielle karakter samt arbejdets omfang og til, at sagen er blevet hovedforhandlet sammen med sagen vedrørende G2 (sag 28/2018).
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale i alt 4.010.000 kr. til H1. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Grænsehandel - beskatningssted
25 Jun 2010 08:54
21 Jun 2010 15:26
SKM2010.396.HR
2. afd. 319/2007
Grænsehandel, leveringssted
H1 ApS, som drev detailforretning i Danmark med salg af bl.a. jetbåde, markedsførte i årene 1998 til 2002 et grænsehandelsarrangement, hvorefter firmaets varer kunne købes med tysk moms i stedet for med dansk moms, hvis kunden købte båden hos G1 i Tyskland og afhentede båden der.
Om dette arrangement lagde Højesteret til grund, at bådene blev forevist i H1 ApS forretningslokaler i Danmark. Efter kundens valg af en båd kontaktede H1 ApS G1 og oplyste, at der ville komme en kunde, hvorefter H1 ApS transporterede båden til Tyskland. Kunden fik båden udleveret mod kontant betaling til G1, og G1 betalte herefter H1 ApS. G1s fortjeneste bestod alene i et fast beløb på 500 kr. pr. båd, G1 drev ikke i øvrigt virksomhed med salg af både, og G1 fandtes heller ikke at være berettiget til at disponere over båden på anden måde, herunder ved salg til tredjemand.
Højesteret fandt, at de danske kunders købsaftale under disse omstændigheder reelt måtte anses for indgået med H1 ApS og ikke med G1, som alene måtte anses for at have fungeret som et uselvstændigt mellemled i forbindelse med bådens udlevering og købesummens betaling. H1 ApS' levering, jf. momslovens § 4, stk. 1, 2. pkt., var således sket til den danske kunde og ikke til G1.
Da båden befandt sig i Danmark på det tidspunkt, hvor transporten til den danske kunde (aftageren) begyndte, var leveringsstedet her i landet, jf. momslovens § 14, nr. 2, 1. pkt., og der skulle derfor betales moms i Danmark.
Momsloven § 4, stk. 1, 2. pkt
Momsloven § 14, stk. 1, nr. 2, 2. pkt
Momsvejledningen 2010-1 D.2.1
Momsvejledningen 2010-1 E.2.2
Momsvejledningen 2010-1 C.4
(advokat Tom Deichmann)
Per Sørensen, Peter Blok, Børge Dahl, Poul Søgaard, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Michael Rekling og Hanne Schmidt.
Appellanten, Skatteministeriet, har gentaget sin påstand.
Indstævnte, H1 ApS, har påstået stadfæstelse.
Der er for Højesteret vedrørende de 89 handler, der er omfattet af sagen, fremlagt fakturaer fra H1 ApS til G1 og fra G1 til kunderne samt udskrifter af H1 ApSs bankkonto.
Det fremgår heraf, at H1 ApSs fakturapris til G1 i mange tilfælde var lavere end den pris, der fremgik af H1 ApSs prislister. Det fremgår endvidere, at samarbejdet mellem H1 ApS og G1 var tilrettelagt således, at G1s fortjeneste bestod af et beløb på 500 kr., der blev lagt til det beløb, der var faktureret af H1 ApS, og at betalingerne fra G1 til H1 ApS først skete, efter at G1 havde udstedt faktura til kunden.
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af JS samt af UN, der var økonomichef i G1-koncernen fra 2005 til 2007.
JS har forklaret, at han var ansat i G1-koncernen fra 1991 til 2004. Først var han økonomidirektør/controller for de tyske selskaber, og fra 2000 blev han controller og medansvarlig for hele G1-koncemen.
Han tror, at A fra H1 ApS har haft kontakt med LP for 10-15 år tilbage - dvs. forud for 1998. A ringede og forklarede, at han havde lavet en aftale med LP. Det var ham selv og A, der aftalte, hvorledes der skulle forholdes.
Samhandlen med H1 ApS var for så vidt samme "set-up" som vedrørende hvidevarehandel med den forskel, at der ikke var tale om samhandel mellem koncernforbundne selskaber. Normalt fik G1 leveret båden, inden kunden ankom. Det foregik på den måde, at A ringede og sagde, at nu ville der komme en kunde. Han husker ikke, om G1 fik et navn på kunden. Herefter købte G1 båden af H1 ApS. Der blev sendt en faktura fra H1 ApS til G1. Fakturaen blev sendt fra H1 ApS, inden kunden hentede båden. Efter at G1 havde solgt båden og fået penge fra kunden, betalte de for båden til H1 ApS. Han husker ikke, om G1 enkelte gange har betalt forud til H1 ApS.
I ...2 klargjorde de ikke båden. Det var G1, der ejede båden. Det er hans opfattelse, at de i princippet kunne sælge båden til tredjemand. Han er ikke bekendt med, at de har solgt til andre personer end dem, som var blevet henvist via H1 ApS. G1 har ham bekendt ikke fået leveret både til salg fra andre end H1 ApS.
I starten blev der enkelte gange udstedt to checks af den endelige køber af båden - en check på et beløb svarende til G1s fortjeneste på 500 kr. med tillæg af den tyske moms og en check på det beløb, som H1 ApS skulle have. Derefter blev der normalt kun udstedt een check af slutkøberen, Udlevering af båden skete ved de butikker, hvor der bliver solgt sodavand, elektrovarer mv. Hjemtransporten måtte kunden selv sørge for. Det havde G1 ikke noget med at gøre.
G1 havde ikke noget varelager af både eller i øvrigt både stående ud over dem, der skulle hentes. Han husker ikke, at der har været kunder, der ikke har afhentet både, men det vil han på den anden side ikke afvise. Efter hans opfattelse var der en mundtlig aftale med H1 ApS om returret, såfremt kunden ikke afhentede båden, men han husker ikke, at dette har været aktuelt. Der var således et tillidsforhold mellem A og G1-koncernen. Han ved ikke, hvordan der skulle have været forholdt, hvis en båd var blevet beskadiget, men det er hans opfattelse, at det var H1 ApS, der i givet fald skulle have betalt for en skade.
H1 ApS driver detailforretning i ...1 med salg af jetbåde, jetski og bådtrailere samt våddragter m.m. (for nemheds skyld tales i det følgende kun om salg af både). I årene 1998 til 2002 markedsførte firmaet et grænsehandelsarrangement, hvorefter firmaets varer kunne købes med tysk moms (16 %, senere 19 %) i stedet for med dansk moms (25 %).
Der skal efter momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., betales afgift ved køb af varer, der leveres mod vederlag her i landet. Det er i 2. pkt. angivet, at der ved "levering" af en vare forstås overdragelse af retten til som ejer at råde over den. Efter § 14, nr. 2, 1. pkt., er leveringsstedet for varer bl.a. her i landet,
"når varen forsendes eller transporteres, og varen befinder sig her i landet på det tidspunkt, hvor forsendelsen eller transporten til aftageren påbegyndes".
Sagen angår, om det er med rette, at der er betalt tysk moms og ikke dansk moms i tilfælde, hvor kunder gjorde brug af H1 ApSs grænsehandelsarrangement. Spørgsmålet er, om der som hævdet af H1 ApS blev foretaget to selvstændige køb, idet kunden købte hos G1 i Tyskland, og G1 købte hos H1 ApS, eller om forholdet som hævdet af Skatteministeriet var, at kunderne købte af H1 ApS med aftalt afhentning hos og betaling gennem G1.
Forelå der to selvstændige køb, er det med rette, at der ved kundernes køb hos G1 blev betalt tysk moms. Det bemærkes herved, at der i så fald ved G1s køb hos H1 ApS ikke skulle betales dansk moms, idet en sådan handel er fritaget for afgift efter momslovens § 34, stk. 1, nr. 1. Forelå der derimod kun een aftale om køb mellem H1 ApS og kunden, hvorefter H1 ApS transporterede båden til Tyskland med henblik på udlevering mod betaling dér, er der tale om een levering, som H1 ApS skal betale dansk moms af.
Der skal således under sagen foretages en konkret bedømmelse af de foretagne transaktioner med henblik på en kvalifikation af faktum i forhold til de relevante momsregler.
Indehaveren af H1 ApS, A, har forklaret, at nogle af bådene på hans foranledning blev leveret direkte til G1 fra en leverandør uden for Danmark. H1 ApS har imidlertid trods opfordring hertil ikke dokumenteret dette. Højesteret lægger derfor til grund, at samtlige både er leveret fra H1 ApSs lager i Danmark.
A har videre forklaret, at bådene blev forevist i H1 ApSs forretningslokaler i Danmark, og at han henviste kunden til at rette henvendelse til G1, hvis kunden ønskede at købe båden med tysk moms. Efter det foreliggende, herunder JSs forklaring, må det imidlertid lægges til grund, at det var A, der kontaktede G1 - som ikke i øvrigt drev virksomhed med salg af både - og oplyste, at der ville komme en kunde. Herefter transporterede H1 ApS den båd, som kunden ønskede, til G1. Det må endvidere lægges til grund, at ordrens sammensætning og prisen for båden, der i mange tilfælde var lavere end listeprisen, blev aftalt mellem H1 ApS og kunden. Det må tillige lægges til grund, at H1 ApS over for kunden var forpligtet til at sørge for, at denne hos G1 kunne få båden udleveret mod at betale den aftalte pris.
Kunden fik båden udleveret mod kontant betaling til G1, og G1 betalte herefter H1 ApS. G1s fortjeneste bestod alene i et fast beløb på 500 kr. pr. kunde uanset prisen på båden. Samarbejdet mellem H1 ApS og G1 må anses for indgået med henblik på, at kunden hos G1 kunne få båden udleveret mod at betale den aftalte pris; samarbejdets indhold må anses for bestemt heraf, og det må derfor lægges til grund, at G1 ikke var berettiget til at disponere over båden på anden måde, herunder ved at sælge den til tredjemand. Ifølge JS var der en mundtlig aftale med H1 ApS om, at G1 kunne returnere eventuelt uafhentede både, men det har, så vidt han husker, ikke været aktuelt.
Højesteret finder, at kundens købsaftale under de anførte omstændigheder må anses for indgået med H1 ApS og ikke med G1, som reelt alene har fungeret som et uselvstændigt mellemled i forbindelse med bådens udlevering og købesummens betaling. H1 ApSs levering, jf. momslovens § 4, stk. 1, 2. pkt., må således anses for sket til kunden og ikke til G1.
Da båden befandt sig i Danmark på det tidspunkt, hvor transporten til kunden (aftageren) begyndte, er leveringsstedet her i landet, jf. momslovens § 14, nr. 2, 1. pkt., og der skal derfor betales moms i Danmark.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 ApS betale i alt 215.107,48 kr., som omfatter 200.000 kr. til dækning af udgift til advokat, 10.000 kr. til dækning af retsafgifter samt 5.107,48 kr. til dækning af udlæg.
H1 ApS skal til Skatteministeriet betale 1.376.762 kr. med rente efter opkrævningslovens § 7 fra den 4. august 2003.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 ApS betale 215.107,48 kr. til Skatteministeriet.
De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: Beregning af boafgift
SKM2020.211.HR
formue, trust, død, afgift, rådighed
Formuen i en fond i Lichtenstein skulle indgå i beregningen af boafgift ved behandling af boet efter fondens stifter, idet fonden på tidspunktet for stifterens død ikke kunne anses for et selvstændigt skattesubjekt, da den ikke på noget tidspunkt havde haft en selvstændig ledelse. Fondens formue skulle derfor i afgiftsmæssig henseende anses for efterladt af stifteren. For pligten til at betale boafgift var det uden betydning, om boet faktisk kunne skaffe sig rådighed over fondens formue.
Boafgiftslovens § 1, stk. 1,
Boafgiftslovens § 9, stk. 1
Den juridiske vejledning 2020-1 C.B.2.15.2
Tidligere instans: I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Roskilde den 2. juni 2017 (SKS 18A-2500/2013) og af Østre Landsrets 1. afdeling den 5. juli 2018 (B-1351-17).
I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Roskilde den 2. juni 2017 (SKS 18A2500/2013) og af Østre Landsrets 1. afdeling den 5. juli 2018 (B-1351-17).
Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen, Lars Hjortnæs, Oliver Talevski og Jørgen Steen Sørensen.
Kærende, boet efter A, har gentaget sine påstande, dog således at indkærede, Skattestyrelsen, ifølge boets selvstændige påstand 1 skal anerkende, at formuen i G1 pr. dødsdagen ikke i henhold til dødsboskifteloven skal indgå i boets åbningsstatus over aktiver.
Skattestyrelsen har påstået stadfæstelse, subsidiært stadfæstelse af skifterettens kendelse.
Skattestyrelsen har ikke for Højesteret gjort gældende, at formuen i G1 indtil tidspunktet for As død kunne være tilbageført til ham eller hans ægtefælle.
Højesteret har tilladt, at boet indhenter skriftlig vidneerklæring fra HK, Y1-land, til besvarelse af følgende spørgsmål:
"Has Mr. A and/or NM at any point in time from when you joined the Foundation Council (Board of Directors) of G1 suggested the implementation of a two steps procedure, the first step being a revocation of the Beneficiaries named in the By-Statutes without appointment of any other Beneficiary or Beneficiaries and the second step a dissolution of the Foundation, whereby the net assets were returned to Mr. and/or Mrs. A? (Please note that section 18 of the Statutes has subsections b) and c), where subsection b) applies if there are Beneficiaries and subsection c) applies if there are no Beneficiaries.)"
HKs besvarelse af 23. marts 2020 lyder således:
"To this I reply that neither A nor NM suggested the implementation of a two steps procedure, the first step being a revocation of the Beneficiaries named in the By-Statutes without appointing other Beneficiary or Beneficiaries and the second step a dissolution of the Foundation, whereby the net assets of G1 would have been returned to A and/or NM, at any point in time from 17 January 2007 to 28 November 2013, when I was a Member of the Foundation Council of G1. I am also not aware of A or NM having made any such suggestion in the period after 28 November 2013."
Boet har endvidere for Højesteret fremlagt en redegørelse af 24. marts 2020 fra professor, SF, Y1-land ("Legal opinion - in the matter of the G1"). I redegørelsen hedder det bl.a.:
“28. I have been instructed that the parties involved in the present court case have discussed whether an annulment of the effects of the … donations of assets … might have been hypothetically possible. In this circumstance the question has been raised whether hypothetically it would have been possible and lawful under Y1-land law to revert the net assets of G1 to the economic founder and/or his spouse during the founder´s lifetime, applying the so-called “two-step-plan" …
29. According to this view, the “first step" would consist in a revocation of the benificiaries named in the G1´ by-statutes … without appointing any other persons as beneficiaries. The “second step" would be a resolution of G1 due to the lack of beneficiaries.
53. I have been asked to give an answer to the question whether the "first step", the "second step" or both steps could be taken by the economic founder, his wife or by both together … I have been instructed that both were part of the foundation council until the death of the economic founder and that the economic founder’s wife has remained in the foundation council after his death. In my legal opinion I have come to the conclusion … that both steps were contrary to Y1-land law of foundations if carried out by the foundation council. For this reason it doesn’t make any difference if the foundation council members taking an unlawful decision would be the economic founder and his wife acting as foundation council members (eventually together with the other foundation council members) or other persons. No matter who would have acted hypothetically, the "first step" and the "second step" would have been contrary to Y1-land law of foundations."
Ved As død i december 2013 blev boet udleveret til hans ægtefælle NM og deres to børn til privat skifte. Der er efterfølgende opstået spørgsmål om bl.a. boafgift af værdierne i G1, og sagen angår navnlig, om fondens aktiver og passiver samt tilhørende indtægter og udgifter skal indgå i grundlaget for beregning af boafgift. Skattemyndighederne har i 2015 opgjort den indre værdi af de selskaber, som fonden ejer, til 593 mio. kr.
Boet har overordnet gjort gældende, at fonden i forhold til A var et selvstændigt skattesubjekt, og at der i hvert fald ikke er grundlag for efter boafgiftsloven at anse fonden for en del af hans værdier. Dette må ikke mindst gælde, når boet ikke har mulighed for at komme i besiddelse af fondens formue. Heroverfor har Skattestyrelsen overordnet gjort gældende, at fonden må anses for en del af As efterladte værdier, og at det ikke er afgørende for pligten til at betale boafgift, om boet faktisk kan skaffe sig rådighed over fondens formue.
Som anført af landsretten finder boafgiftslovens § 11 som indsat ved lov nr. 540 af 29. april 2015 ikke anvendelse i sagen, jf. overgangsbestemmelsen i ændringslovens § 8, stk. 3.
Boets selvstændige påstande
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at boets selvstændige påstande 1 og 4 er afvist.
Grundlaget for boafgift
Efter boafgiftslovens § 1, stk. 1, skal der betales boafgift af de værdier, som en afdød person efterlader sig. Hvis afdøde havde hjemting her i landet, omfatter afgiftspligten efter lovens § 9, stk. 1, hele afdødes formue, uanset hvor den befinder sig.
Det skal bedømmes efter dansk ret, om værdierne i G1 er efterladt af A, og Højesteret tiltræder, at det afgørende er, om fonden i forhold til A kan anses for et selvstændigt skattesubjekt. Hvis dette ikke er tilfældet, må A i dansk afgiftsmæssig henseende anses for at have været ejer af fonden, jf. herved også Højesterets dom af 15. december 2011 (UfR 2012.908).
Som anført i Højesterets dom af 19. juni 2018 (UfR 2018.3119) er det efter dansk ret en betingelse for at anerkende en fond som selvstændigt skattesubjekt, at fondens formue er effektivt og uigenkaldeligt udskilt fra stifterens formue. Det er i den forbindelse et krav, at fonden har en uafhængig ledelse.
I perioden fra 10. december 1990 til 28. december 2006 fulgte det af den såkaldte Contract of Mandate, at A og NM inden for rammerne af loven, fondens vedtægter og "social or professional ethics and standings" havde fuld instruktionsret over for de øvrige medlemmer af bestyrelsen. For den efterfølgende periode foreligger der ikke nærmere oplysninger om kompetenceforholdene i bestyrelsen. Herefter og efter bevisførelsen i øvrigt lægger Højesteret til grund, at fonden ikke på noget tidspunkt inden As død har haft en uafhængig ledelse.
Højesteret finder efter det anførte, at fonden ikke i forhold til A kan anses for et selvstændigt skattesubjekt, og at dens værdier derfor må anses for efterladt af ham. Det kan ikke tillægges betydning, at boet på grund af fondskonstruktionen efter det oplyste ikke kan komme i besiddelse af fondens værdier.
Højesteret stadfæster kendelsen.
I kæremålsomkostninger for Højesteret skal boet efter A betale 100.000 kr. til Skattestyrelsen. De ikendte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne kendelses afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
”Vild med Dans”-trailer krænkede ikke ophavsret - Bech-Bruun
”Vild med Dans”-trailer krænkede ikke ophavsret
TV 2 krænkede ikke komponisten Kai Normann Andersens ophavsret, da de undlod kreditering i en trailer til programmet ”Vild med Dans”. Det har Højesteret nu afgjort.
I efteråret 2007 viste TV 2 en trailer til programserien ”Vild med Dans”. I traileren indgik et uddrag på ca. 15 sekunder af melodien ”Glemmer du” i originalversion af Kai Normann Andersen med Liva Weel som sanger.
Arvingerne til Kai Normann Andersen påstod, at det var i strid med god skik, at TV 2 ikke havde nævnt Kai Norman Andersens navn i forbindelse med traileren, og at melodien blev brugt på en måde, der var krænkende for komponistens kunstneriske anseelse eller egenart. Både Dansk Komponist Forening og andre foreninger støttede arvingerne.
Sagen nåede helt til Højesteret, som den 18. marts 2014 afgjorde, at der ikke var tale om en krænkelse af ophavsretslovens § 3.
Højesteret lagde til grund for afgørelsen, at det var sædvanlig praksis ikke at foretage kreditering af de medvirkende i korte trailere i tv, herunder af komponisterne til anvendte musikværker.
I den forbindelse påpegede Højesteret, at TV 2’s brug af visen ”Glemmer du” var begrænset til et kort uddrag, som ikke var et fremtrædende element i traileren. Højesteret fastslog på den baggrund, at den manglende kreditering af Kai Normann Andersen ikke var i strid med god skik og dermed ikke indebar en overtrædelse af ophavsretslovens § 3, stk. 1.
Dommen giver en rettesnor for, hvornår et uddrag af et musikværk skal anses for at være tilstrækkelig kort til, at kreditering kan undlades. Det kan virke overraskende, at Højesteret i den sammenhæng har anset 15 sekunder for et kort uddrag.
Højesteret fandt ikke, at TV 2’s brug af visen efter en objektiv bedømmelse krænkede Kai Normann Andersens ære eller anseelse som komponist. Højesteret lagde vægt på, at der var tale om et kort uddrag. Desuden påpegede retten, at den omstændighed, at traileren havde en lighed med tv-reklamer, ikke kunne føre til en anden bedømmelse. Der var dermed heller ikke sket en krænkelse af ophavsretslovens § 3, stk. 2.
Efter ophavsretslovens § 3, stk. 1, har ophavsmanden til et værk krav på at blive navngivet i overensstemmelse med, hvad god skik kræver. Det betyder, at navnet skal anføres eller oplyses, når det efter almindelig opfattelse er rimeligt og hæderligt.
Ifølge forarbejderne til loven kan ophavsmanden godt have krav på navnangivelse efter § 3, selvom der på et område ikke findes en almindelig fulgt sædvane, som går ud på, at ophavsmanden skal nævnes.
Ophavsretslovens § 3, stk. 2, angiver, at ophavsmanden til et værk har krav på, at det ikke gøres tilgængeligt for almenheden på en måde eller i en sammenhæng, der er krænkende for hans litterære eller kunstneriske anseelse eller egenart. Værket må altså ikke anvendes i en sammenhæng, hvor det ikke hører hjemme, eller under forhold, som efter en objektiv vurdering er krænkende.
Læs hele Højesterets afgørelse her

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.A.3.1.1.5 Situationer, hvor arbejdsgiveren ikke betaler løn og feriepenge
Dette afsnit beskriver erhvervelsestidspunkt og lignende for lønnen i situationer, hvor arbejdsgiveren ikke har udbetalt løn på sædvanligt tidspunkt.
Lønkrav afgjort ved retssag
Udbetaling fra Lønmodtagernes Garantifond ved konkurs mv.
Uerholdeligt løn- og feriepengekrav
Erstatningskrav på tabt arbejdsfortjeneste uerholdeligt
Hvor et lønkrav - helt eller delvis - har været bestridt, og spørgsmålet om kravets berettigelse og størrelse afgøres ved dom eller voldgift, anses den omstridte del af lønnen først for erhvervet, når retten til lønbeløbet er fastslået ved endelig dom eller voldgiftskendelse. Se LSRM 1972.108 LSR.
Ved arbejdsgiverens konkurs eller betalingsstandsning kan de ansatte få deres tilgodehavende løn og feriegodtgørelse udbetalt fra Lønmodtagernes Garantifond. Skattefri rejsegodtgørelse kan dog ikke anses for løn eller andet, der er omfattet af konkurslovens regler. Se U.2006.244H.
Udbetalingerne fra fonden periodiseres på samme måde som den indtægt, de træder i stedet for, hvis denne var blevet udbetalt på normal vis. Se bl.a. TfS 1984, 111 og TfS 1985, 291.
For ansatte, der har ferie med løn og som fratræder, forfalder feriegodtgørelse efter ferielovens § 24 på fratrædelsestidspunktet. Se ferielovens § 23, stk. 6.
I konkurssituationen mv., hvor der sker udbetaling fra Lønmodtagernes Garantifond, betyder det, at feriegodtgørelse for det løbende optjeningsår frem til konkursen, og for den del af de tidligere optjeningsår, som lønmodtageren ikke har holdt ferie for endnu, beskattes på fratrædelsestidspunktet. Det forhold at lønmodtageren fritstilles, ændrer ikke på dette. Se TfS1984,111.
Eksempel: Løn for opsigelsesperiode
Løn for en opsigelsesperiode fx fra 1. december 2012 til 28. februar 2013 - udbetalt i januar 2013 - periodiseres således, at et beløb svarende til løntilgodehavendet for december 2012 medregnes i indkomstopgørelsen for 2012, mens restbeløbet henføres til indkomsten i 2013.
Eksempel: Feriepenge
En virksomhed går konkurs i slutningen af november 2012. Lønmodtageren har i henhold til funktionærloven et opsigelsesvarsel på tre måneder. Kurator fritstiller lønmodtageren i slutningen af november måned. Beskatning af feriegodtgørelse for det løbende optjeningsår frem til konkursen og for den del af de tidligere optjeningsår, som lønmodtageren ikke har holdt ferie for endnu, skal derfor ske i indkomståret 2013, fordi fratrædelsestidspunktet er ved udgangen af februar 2013, hvor opsigelsesvarslet/fritstillingsperioden udløber.
Se også afsnit C.A.3.7 Erstatninger om udbetalinger fra Lønmodtagernes Garantifond.
Løn og feriepenge, der ikke udbetales som følge af arbejdsgiverens konkurs, er skattepligtig i det indkomstår, hvori udbetaling fra konkursboet finder sted. Se kildeskattebekendtgørelsens § 20, stk. 1, 3. pkt. Hjemlen blev indført i 1998 som følge af Højesterets dom, refereret i TfS 1998, 526 HRD. Højesteret lagde vægt på samtidighed mellem beskatningstidspunkt og konkursboets indeholdelsestidspunkt og fastslog, at lønudbetalinger først var skattepligtige på udbetalingstidspunktet.
Hvis hele eller dele af et udækket løn- eller feriepengetilgodehavende er uerholdeligt, kan tabet af tilgodehavendet fratrækkes i den personlige indkomst i det år, hvor tabet konstateres, fx i forbindelse med et konkursbos afslutning. Denne praksis har været gældende i en årrække. Ved lov nr. 724 af 25. juni 2010 blev KGL § 14 ændret. Der er herefter fradragsret for personers tab på private fordringer, erhvervet den 27. januar 2010 eller senere efter KGL § 14. Tabet er fradragsberettiget som kapitalindkomst, når tabet er endeligt konstateret.
I stedet for at fradrage tabet på fordringen efter KGL § 14 kan lønmodtageren vælge at anvende den gamle praksis, hvorefter der gives fradrag for tabet i den personlige indkomst. Se SKM2014.212.LSR og SKM2014.242.SR.
C.B.1.4.2.2 om KGL § 14
C.B.1.7.5 om hvornår tabet anses for endeligt konstateret.
Erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste træder i stedet for løn og skal beskattes som løn. En tidligere ansat havde fremsat et erstatningskrav over for sin arbejdsgiver for tabt arbejdsfortjeneste. Kravet blev anmeldt i arbejdsgiverens konkursbo, der blev afsluttet uden dækning af kravet. Erstatningen skulle beskattes på det tidspunkt, hvor konkursboet blev afsluttet. Der var samme valgmulighed for fradragsret i den personlige indkomst for tab på fordring vedrørende erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, som der er for tab på fordring vedrørende manglende lønudbetaling. Se SKM2014.795.LSR.
Der kan være tilfælde, hvor det, at en lønmodtager undlader at hæve forfaldne lønbeløb, er udtryk for, at der er etableret et låneforhold. I de tilfælde udskydes beskatningstidspunktet for lønnen ikke.
Der vil være fradragsret for tabet på fordringen efter KGL § 14, såfremt fordringen er erhvervet den 27. januar 2010 eller senere. Tabet er fradragsberettiget som kapitalindkomst, jf. PSL § 4, stk. 1, nr. 2.
Er fordringen erhvervet før den 27. januar 2010, vil et senere tab være et ikke-fradragsberettiget tab (formuetab).
Her er et eksempel på en afgørelse, hvor lønkravet ikke var uerholdeligt:
En ansat ved et privathospital blev som følge af institutionens økonomiske situation opsagt med kontraktlig varsel til fratrædelse den 30. november 1995. Hun havde et løntilgodehavende på 209.150 kr. vedrørende perioden 1. februar til 30. november 1995, som ikke blev udbetalt. Der blev indgivet konkursbegæring for institutionen i 1998. Efter det foreliggende fandt Landsskatteretten, at klageren havde erhvervet endelig ret til lønnen i det påklagede år, 1995, og det var derfor med rette, at hun var anset for skattepligtig heraf efter SL § 4 a. Da det ikke var godtgjort, at lønnen var uerholdelig i det påklagede indkomstår, havde hun ikke fradrag for tab på løn. Se TfS 1999, 658.
Her er et eksempel, der vedrører fradrag for nulstilling af A-skat:
I TfS 1996, 165 LSR havde et selskabs direktør fået udbetalt sin løn, men de indeholdte skatter vedrørende direktørens løn blev nulstillet i anledning af selskabets konkurs. Den fordring, som direktøren opnåede mod sin arbejdsgiver i forbindelse med nulstillingen af hans A-skat, var udtryk for, at han havde haft en sådan indflydelse i virksomheden, at han vidste eller burde have vidst, at der ikke var udsigt til, at det beløb, der var indeholdt som A-skat i lønnen, ville blive afregnet over for SKAT. Direktøren var derfor ikke som lønmodtager anset for frigjort for dette skattetilsvar efter reglerne i KSL § 60, jf. højesteretsdom af 26. maj 1981. Han hæftede derfor for betalingen af den nulstillede A-skat. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for at anse en sådan fordring mod arbejdsgiveren som en fordring, der var erhvervet som vederlag i næring. Direktøren fik dog godkendt fradrag for det nulstillede A-skattebeløb som et ligningsmæssigt fradrag på trods af, at der ikke fandtes en egentlig lovmæssig hjemmel, men fordi det dagældende SD-cirkulære 1982-16 havde givet direktøren denne opfattelse. Dette cirkulære er ophævet ved TSS-cirkulære 1997-9.
Her er et eksempel på, at løn blev anset som lån/tilskud til selskabet:
To brødre, der var ansat i deres fars firma, indgik på grund af dårlige konjunkturer en aftale om, at de gav afkald på løn i en periode, men at de senere, når det blev muligt, skulle have vederlaget udbetalt. Lønudgifterne blev fratrukket i selskabets regnskab. Beløbet blev anset som lån eller tilskud til selskabet og skulle beskattes på retserhvervelsestidspunktet, idet der var erhvervet ret til dem. Se SKM2016.526.LSR.
U2006.244H
Højesteret fandt, at den særskilte angivelse og størrelsesmæssige fastsættelse af rejsegodtgørelsen i overenskomsten for fem eksportchauffører var en følge af en ændring af ligningsloven i 1994, og at den var sket med henblik på at sikre, at godtgørelsen efter ligningslovens regler kunne ydes skattefrit til chaufførerne. Rejsegodtgørelsen måtte derfor i det hele anses for ydet til dækning af chaufførernes gennemsnitlige faktiske udgifter og kunne derfor ikke anses som løn eller andet vederlag, der var omfattet af dagældende konkurslovens § 95, stk. 1, nr. 1. G. Lønmodtagernes Garantifond skulle derfor ikke dække chaufførernes krav på rejsegodtgørelse.
Rejsegodtgørelse var ikke løn.
SKM2004.22.HR
En skatteyder, der ejede 50 pct. af anpartskapitalen i et selskab, havde et løntilgodehavende i selskabet. Tab på løntilgodehavendet blev fratrukket ved indkomstopgørelsen for indkomståret 1991. Selskabet blev tvangsopløst i juni 1992. Højesteret fandt, at det ikke var godtgjort, at tabet på løntilgodehavendet blev konstateret i 1991. Det blev lagt til grund, at det regnskabsmateriale, der forelå for selskabet pr. 30. juni 1991, hvorefter der var et underskud på ca. 500.000 kr., og hvorefter indskudskapitalen var tabt, var mangelfuldt, at skatteyderen i december 1991 havde en betydelig rejseaktivitet for selskabet, og at han i juni 1992 havde forklaret i skifteretten, at selskabets drift ophørte i februar 1992.
Højesteret afviste at sætte indkomsten for 1992 ned med et beløb, der svarede til et eventuelt fradrag for tab på løntilgodehavendet. Afvisningen skete på baggrund af retsplejelovens § 383.
Skatteyderen anmodede også om rentefradrag for indkomståret 1991 for to opsagte pantebreve. Højesteret afviste anmodningen, allerede fordi det ikke var godtgjort, at der var betalt renter.
Højesteret fandt heller ikke, at skatteyderen var berettiget til fradrag for udgifter til rejser foretaget i 1991 i forbindelse med arbejde for selskabet. Højesteret henviste til Landsretten, der havde begrundet med, at skatteyderen ikke havde nogen lønindkomst fra selskabet i 1991, og at han ikke havde bevist, at selskabet i 1991 på anden måde havde honoreret ham for arbejde udført for selskabet. Iværksætterydelse modtaget fra det offentlige kunne ikke begrunde fradragsret i medfør af LL § 9, stk. 1. Højesteret tilsluttede sig landsrettens begrundelse.
Ikke fradragsret.
TfS 1998, 526 HRD
Skatteyderen var lønansat i et firma indtil 1. september 1989, da firmaet gik konkurs. Han fik udbetalt maksimal godtgørelse fra Lønmodtagernes Dyrtidsfond og anmeldte en fordring på løn og feriegodtgørelse på 84.375 kr. i konkursboet. Skattemyndighederne anså hele beløbet 84.375 kr. for skattepligtigt i 1989. For landsretten gjorde skatteyderen gældende, at han først havde erhvervet ret til beløbet i 1992, da konkursboet godkendte kravet på 84.375 kr., hvoraf halvdelen blev udbetalt i 1992, mens resten af tilgodehavendet først blev udbetalt i 1996.
Landsretten fandt, at retserhvervelsesprincippet førte til, at hele beløbet var skattepligtigt i 1989. Højesteret fandt, at beløbet først var skattepligtigt i 1996, da udbetaling fra konkursboet fandt sted. Højesteret lagde vægt på, at der skal være samtidighed mellem beskatningstidspunkt og indeholdelsestidspunktet (boets), således at lønmodtageren godskrives indeholdt foreløbig skat i beskatningsåret.
Først skattepligt ved udbetaling fra konkursbo.
Tidligere ØLD i TfS 1997, 306
SKM2016.526.LSR
To brødre, der var ansat i deres fars firma, indgik på grund af dårlige konjunkturer en aftale om, at de gav afkald på løn i en periode, men at de senere, når det blev muligt, skulle have vederlaget udbetalt. Lønudgifterne blev fratrukket i selskabets regnskab. Beløbet blev anset som lån eller tilskud til selskabet og skulle beskattes på retserhvervelsestidspunktet, idet der var erhvervet ret til dem.
Lån/tilskud til selskabet. Beskatning på retserhvervelsestidspunktet.
SKM2014.795.LSR
En tidligere ansat havde fremsat et erstatningskrav over for sin arbejdsgiver for tabt arbejdsfortjeneste. Kravet blev anmeldt i arbejdsgiverens konkursbo, der blev afsluttet uden dækning af kravet. Erstatningen skulle beskattes på det tidspunkt, hvor konkursboet blev afsluttet. Spørgsmålet var herefter, om der var fradragsret for tab på fordring vedrørende erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter kursgevinstlovens § 14, eller efter den gamle praksis. Landsskatteretten konkluderede, at skatteyder kunne vælge at følge den gamle praksis, hvorefter der var fradrag i den personlige indkomst, for den del af lønnen, som lønmodtageren ikke fik dækning for i arbejdsgiverens konkursbo.
Erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Fradragsret efter gammel praksis.
SKM2014.212.LSR
En lønmodtager havde fået udbetalt et beløb fra Lønmodtagernes Garantifond, der kun dækkede en del af løntilgodehavende. Lønmodtageren var berettiget til tabsfradrag efter KGL § 14. Tabet er fradragsberettiget som kapitalindkomst. Den fulde lønindkomst, som der er erhvervet ret til er skattepligtig som personlig indkomst. Tabsfradraget efter KGL § 14 ville derfor medføre et provenumæssigt tab for klageren.
Fradragsret for tab på løntilgodehavende.
TfS 1999, 658
En ansat ved et privathospital blev som følge af institutionens økonomiske situation opsagt med kontraktlig varsel til fratrædelse den 30. november 1995. Hun havde et løntilgodehavende på 209.150 kr. vedrørende perioden 1. februar til 30. november 1995, som ikke blev udbetalt. Der blev indgivet konkursbegæring for institutionen i 1998. Løntilgodehavendet blev anset for skattepligtigt i 1995, hvor hun måtte anses at have erhvervet endelig ret til lønnen.
Skattepligt i fratrædelsesår.
TfS 1996, 165 LSR
En lønmodtagers tab som følge af nulstilling af indeholdte A-skatter i et konkursramt selskab, hvor han havde været direktør, blev anset for fradragsberettiget som et ligningsmæssigt fradrag ud fra en lighedsbetragtning, fordi han havde indrettet sig på en praksis, som var udviklet på baggrund af SD-cirkulære 1982-16.
Nulstilling af A-skat var fradragsberettiget.
SD-cirkulære 1982-16 er ophævet ved TSS-cirkulære 1997-9.
TfS 1985, 291
Efter en lønmodtagers uberettigede afskedigelse i oktober 1980 fik han ved voldgiftskendelse tilkendt 41.081 kr. til fuld og endelig afgørelse af krav i forbindelse med ansættelsesforholdet. Beløbet blev søgt inddrevet hos arbejdsgiveren, der imidlertid blev erklæret konkurs i december 1980, hvorefter beløbet - med fradrag af A-skat - i maj 1981 blev udbetalt til lønmodtageren af Lønmodtagernes Garantifond. Landsskatteretten antog, at beløbet, der ikke var specificeret, vedrørte løn for 1980, fordi modtageren i dette år havde erhvervet endelig ret til beløbet. Det var derfor korrekt, at beløbet var medregnet i klagerens skattepligtige indkomst for 1980.
Skattepligt på tidspunktet for retserhvervelse.
TfS 1984, 111
Den virksomhed, hvor skatteyderen var ansat, standsede sine betalinger den 8. december 1980 og stillede ham frit. I april 1981 godskrev Lønmodtagernes Garantifond ham 10.724 kr. i løn og feriegodtgørelse for december 1980 og 43.891 kr. i erstatning for perioden 1. januar - 31. marts 1981 inklusive feriegodtgørelse og for optjent ferie med løn.
Skatterådet henførte hele det modtagne beløb til beskatning i 1980 ud fra et retserhvervelsessynspunkt. Landsskatteretten fandt, at Skatterådets ansættelse medførte en åbenbart urimelig forskydning af indkomstgrundlaget til det år, hvor skatteyderen mistede sin stilling, og Landsskatteretten så ingen afgørende principielle og administrative betænkeligheder ved at henføre udbetalingen til de år, hvor den naturligt hørte hjemme, dvs. henholdsvis 1980 og 1981.
Skattepligt ved de år, hvor betalingerne naturligt hørte hjemme.
LSRM 1972.108 LSR
En bogholder blev ansat den 1. august 1968 og opsagde sin stilling til fratræden den 1. september 1969. Den 23. juni 1969 meddelte han sin arbejdsgiver, at han var syg, og han mødte ikke på sin arbejdsplads førend den 7. august 1969. Da arbejdsgiveren nægtede ham løn for juli måned, forlod han arbejdsstedet og anlagde sag mod arbejdsgiveren. Ved underrettens dom af 5. august 1970 blev han tilkendt løn for juli og august 1969 samt feriepenge i tiden 1. januar til 30. august 1969.
Landsskatteretten fandt, at feriepengene i tiden 1. januar til 30. juni måtte anses for endeligt erhvervet i 1969 og skulle derfor beskattes i dette år, mens restbeløbet, hvortil skatteyderens ret først kunne anses for endeligt fastslået ved underrettens dom, skulle beskattes i indkomståret 1970.
Skattepligt for feriepenge i fratrædelsesår. Skattepligt for løn i året for domsafsigelse.
SKM2014.242.SR Skatterådet bekræfter, at der efter KGL § 14 er fradragsret for tab på løn, lønkompensation og erstatning, som følge af en arbejdsgivers konkurs, når tabet er endeligt konstateret.
Løn og andre indtægter fra arbejdsgiveren skal beskattes efter de regler, som gælder for indtægter af den pågældende art.
I en konkurssituation, hvor den ansatte har erhvervet ret til løn, vil lønnen være skattepligtig som personlig indkomst efter de almindelige regler herom. Hele lønnen skal beskattes, uanset om lønnen udbetales fra konkursboet eller ej.
Når der er erhvervet ret til lønindkomst, opstår en fordring, der kan anmeldes i konkursboet. Et eventuelt tab på fordringen vil være fradragsberettiget efter kursgevinstlovens § 14, men man kan i stedet vælge at fradrage tabet i den personlige indkomst efter den gamle praksis.