text:
Skat.dk: Tab på fordring - opgørelsesprincipper ved gældskonvertering
28 Jun 2013 11:35
SKM2013.699.HR
1. afdeling, 143/2011
Selskabsbeskatning + Kapitalindkomst og fradrag i kapitalindkomsten
Gældskonvertering, tab, fordring, opgørelsesprincip
Som led i en rekonstruktion af et tjekkisk selskab, i hvilket H1 ejede halvdelen af aktiekapitalen, blev en del af det tjekkiske selskabs gæld konverteret til aktier. Som følge af gældskonverteringen fik det tjekkiske datterselskab positiv egenkapital, og værdien af restfordringen (ca. 20 % af den oprindelige fordring) steg til kurs pari.
Højesteret fandt det bedst stemmende med kursgevinstlovens § 26, stk. 1, at det fradragsberettigede kurstab på den konverterede del af fordringen blev beregnet forholdsmæssigt i forhold til den del af fordringen, som faktisk blev konverteret. Et synspunkt om, at en uafhængig kreditor ville have været villig til at acceptere en større nedskrivning af den konverterede del af fordringen end til den forholdsmæssige andel af værdien af hele fordringen på konverteringstidspunktet under hensyn til værdistigningen af restfordringen, kunne ikke føre til et andet resultat. Heller ikke dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 9 om anvendelse af armslængdeprincippet ved transaktioner mellem interesseforbundne parter kunne føre til et andet resultat, idet den forholdsmæssige opgørelse af det fradragsberettigede tab ikke var i strid med Danmarks forpligtelser i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten.
(Ændring af Østre Landsrets dom SKM2011.408.ØLR)
Kursgevinstloven § 26
Den juridiske vejledning 2013-2 C.B.1.7.5
(advokat Søren Lehmann Nielsen)
Poul Søgaard, Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 3. afdeling den 31. marts 2011.
Appellanten, Skatteministeriet, har gentaget sin påstand om frifindelse.
Indstævnte, H1 A/S, har påstået stadfæstelse og har gentaget sine subsidiære påstande.
Dobbeltbeskatningsoverenskomst
Dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Tjekkiet indeholder bl.a. følgende bestemmelse (jf. bekendtgørelse (Lovtidende C) nr. 66 af 11. juli 1983 og bekendtgørelse (Lovtidende C) nr. 123 af 8. december 1994):
Indbyrdes forbundne foretagender
I tilfælde, hvor
et foretagende i en kontraherende stat direkte eller indirekte har del i ledelsen af, kontrollen af eller kapitalen i et foretagende i den anden kontraherende stat, eller
samme personer direkte eller indirekte har del i ledelsen af, kontrollen af eller kapitalen i såvel et foretagende i en kontraherende stat som et foretagende i den anden kontraherende stat,
og der i noget af disse tilfælde mellem de to foretagender er aftalt eller fastsat vilkår vedrørende deres kommercielle eller finansielle forbindelser, der afviger fra de vilkår, som ville være blevet aftalt mellem uafhængige foretagender, kan enhver fortjeneste, som, hvis disse vilkår ikke havde foreligget, ville være tilfaldet et af disse foretagender, men som på grund af disse vilkår ikke er tilfaldet dette, medregnes til dette foretagendes fortjeneste og beskattes i overensstemmelse hermed.
H1.1 A/S, som siden er fusioneret med H1 A/S, og det tjekkiske selskab G1 a.s. ejede hver 50 % af aktierne i det tjekkiske selskab H2 s.r.o. H1.1 og G1 havde i årene 2000, 2001 og 2002 ydet lige store lån til H2. Som led i en rekonstruktion af H2 konverterede begge ejerselskaber den 28. juni 2002 ca. 80 % af de ydede lån til aktiekapital i H2 til kurs 100. Som følge af konverteringen fik H2 en positiv egenkapital, og kursværdien af H1s restfordring steg til pari.
Sagen angår opgørelsen efter kursgevinstloven af H1s kurstab i forbindelse med denne konvertering af en del af selskabets fordring mod H2. Spørgsmålet er nærmere, om det fradragsberettigede kurstab skal beregnes forholdsmæssigt i forhold til den konverterede del af fordringen, eller om H1 kan forlange et større fradrag, ud fra det synspunkt at en uafhængig kreditor ville have accepteret en større nedskrivning af den konverterede del af fordringen, fordi kursværdien af restfordringen efter konverteringen igen var 100, og tabet på den samlede fordring ved en eventuel likvidation af H2 ville have været endnu større.
Der er enighed mellem parterne om, at kurstabet på H1s fordring på H2 skal opgøres som forskellen mellem anskaffelsessummen og afståelsessummen, jf. herved kursgevinstlovens § 26, stk. 1. Der er samtidig enighed om, at transaktionen er foregået mellem interesseforbundne parter, og at man derfor ikke kan lægge værdien af aktierne, som den konverterede del af fordringen blev ombyttet til, til grund som afståelsessum ved tabsopgørelsen. Der er endvidere enighed om fordringens kursværdi ved anskaffelsen (pari) og om den samlede fordrings lavere værdi umiddelbart før konverteringen.
Hverken ordlyden af eller forarbejderne til kursgevinstlovens § 26, stk. 1, angiver direkte, hvordan kursgevinst eller kurstab skal opgøres, når kun en del af fordringen afstås. Efter § 26, stk. 4, om gevinst eller tab på gæld skal skyldnerens gevinst eller tab ved frigørelse for gæld gennem afdrag beregnes forholdsmæssigt i forhold til afdragets størrelse.
Højesteret finder det bedst stemmende med kursgevinstlovens § 26, stk. 1, at det fradragsberettigede kurstab beregnes forholdsmæssigt i forhold til den del af fordringen, som faktisk blev konverteret, jf. herved også § 26, stk. 4.
Denne opgørelsesmetode er ikke i strid med Danmarks forpligtelser i henhold til den dansk-tjekkiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 9 om anvendelse af armslængdeprincippet ved transaktioner mellem indbyrdes forbundne foretagender.
Højesteret frifinder herefter Skatteministeriet.
Sagsomkostninger er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 500.000 kr. og af retsafgift for Højesteret med 6.000 kr., i alt 506.000 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 A/S inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 506.000 kr. til Skatteministeriet. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Købesum for fast ejendom i Tyskland berigtiget ved påtagelse af løbende ydelse
10 Jul 2002 14:15
2-5-1897-0188
Ejendom, købesum, løbende ydelse
En andel af en fast ejendom beliggende i Tyskland blev erhvervet ved, at køberen påtog sig at betale en livrente på 60.312 DM p.a. Livrenten skulle betales, så længe hans ægtefælle – på ca. 30 år på købstidspunktet – var i live, dog maksimalt i 20 år. Efter en samlet bedømmelse kunne der ikke godkendes fradrag for den løbende ydelse, som køberen havde forpligtet sig til at udrede. Ydelserne ansås i stedet for at være afdrag på og forrentning af købesummen på 541.500 DM.
Ligningsloven § 12, stk. 8
Sagen er indbragt for domstolene. Der er efterfølgende indgået forlig.
A klager for indkomstårene 1993 og 1994 over, at skatteankenævnet ikke har godkendt fradrag for løbende ydelse, hhv. 235.352 kr. og 236.845 kr.
Det fremgår af sagen, at klageren ved Übertragungsvertrag af 27. december 1989 med overtagelsesdato den 15. december 1989 erhvervede en andel på 25 % i ejendomsselskabet B, svarende til 541.500 DM, medens advokat C på vegne af ApS D ligeledes erhvervede en andel på 25 % af selskabet.
Af aftalen fremgår bl.a., at klageren overtager sælgerens gældsforpligtelse i det tyske kreditinstitut E AG.
Af tillægsaftale af 30. november 1990 mellem advokat F som sælger og næringsdrivende A og ApS D som købere fremgår:
"Med overdragelsesaftale af 27.12.1989 har sælger til hver af køberne overdraget en andel på 1/4 af kompagniskabet B til en købspris til hver på DEM 541.500,--. Købsprisen skulle betales ved at fritstille sælger fra dennes forpligtelser over for E AG samt ved, at køberne overtog disse forpligtelser. I stedet for betaling af en købspris aftaler parterne nu betaling af en livrente på nedenstående betingelser:
1. Livrenten fastsættes for
a) hr. A til DEM 60.312,-- p.a.
b) ApS D til DEM 61.180,-- p.a.
Livrenten skal betales første gang den 1. december 1990 med de ovenstående beløb. Derefter skal livrenterne betales i fire lige store kvartalsbeløb pr. den 1.3., 1.6., 1.9. og 1.12. i ethvert år, således at kvartalsraterne udgør
a) DEM 15.078,-- for A
b) DEM 15.295,-- for ApS D,
begge betales første gang den 1. marts 1991.
Af en dansk oversættelse af Urkunde des Notars G i X af 21. december 1990 fremgår:
"Foretaget i X den 20. december 1990.
Hos mig, G. Notar med embedsadresse i X, var fremmødt personligt:
1. Hr.F, advokat, boende i X
- som sælger -,
2. Hr. A, erhvervsdrivende, boende i Danmark
3. Hr. direktør C, advokat, Danmark som i nærværende sag ikke handler i eget navn, men på vegne af ApS D, Danmark
- de under 2. og 3. fremmødte personer - som købere -.
Begge har tilstrækkeligt kendskab til det tyske sprog.
De fremmødte anmodede om notarial oprettelse af følgende
O v e r d r a g e l s e s a f t a l e
1. Sælger har den 27.12.1989 til køberne ligeligt overdraget sin andel på 50% i ejendomsselskabet B ('Gesellschaft bürgerlichen Rechts' (GbR): omtr. ikke-registreret interessentskab eller kompagniskab), hvis eneste formål er overholdelse af 'Erbbaurecht' * og forvaltning af en forretningsejendom i Y, Tyskland. Denne overdragelse bekræftes hermed. Selskabets ejendom består af i øjeblikket fire butiksenheder og er tinglyst ved Amtsgericht i Y.
* 'Erbbaurecht': Overdragelig eller arvelig ret til eje/opføre bygninger på anden persons grund.
2. Ejendomsselskabets eneste aktiv er den under ciffer 1 nævnte forretningsejendom, som med henblik på beregningen af købesummen værdiansættes til DM 2.166.000,--.
Af denne ejendom erhverver hver af køberne en 1/4 andel eller DM 541.500,--.
Selskabets langfristede gældsforpligtelser består af et byggelån hos E AG på DM 2.166.000,--. Rente- og afdragsbetalingerne bæres også i fremtiden af sælger. Sælger garanterer, at selskabet ud over forannævnte lån ikke har yderligere gældsforpligtelser med undtagelse af renterne, driftsudgifterne og de faste regelmæssige ydelser som vederlag for 'Erbbaurecht' for sidste kvartal af 1990. For så vidt som gældsforpligtelser vedrører tidsrummet indtil 15.12.1989, betales disse af sælger.
3. Parterne aftaler i stedet for betalingen af en købesum at betale en livrente på følgende betingelser:
a) Hr. A til DM 60.312,-- p.a.
b) ApS D til DM 61.182,-- p.a.
Livrenten betales første gang den 01. december 1990 med de forannævnte beløb. Herefter betales livrenterne hvert år i fire lige store kvartalsbeløb pr. 01.03., 01.06., 01.09. og 01.12., således at kvartalsraterne for
a) A er på DM 15.078,--
b) ApS D er på DM 15.295,50
betalbar første gang pr. 01. marts 1991.
2. Livrenten fra hr. A skal betales, så længe fru H lever. I tilfælde af fru H’s død er hr. A fritaget for enhver forpligtelse til at betale den livrente, som er forfalden til betaling efter datoen for fru H’s død.
Livrenten fra ApS D skal betales, sålænge hr. I, advokat, lever I tilfælde af hr. I’s død er ApS D fritaget for enhver forpligtelse til at betale livrenter, som er forfaldne til betaling efter datoen for hr. I’s død.
3. Forannævnte livrenter skal, for det tilfælde at fru H og/eller hr. I lever længere, kun betales for et tidsrum af 20 år, regnet fra den 14.12.1989 og indtil 14.12.2009, således at den sidste rate forfalder til betaling den 01.12.2009.
4. Sælger eller dennes successorer eller cessionarer er berettiget til at behæfte eller overdrage retten til livrenten eller på anden måde at råde over denne
Dør sælger, medens livrenterettigheden består, skal livrenten fortsat betales til dennes søn K, subsidiært til dennes arvinger, for så vidt som livrenterne ikke er afstået eller på anden måde er overdraget til trediemand og altid kun under hensyntagen til i mellemtiden foretagne transporter til sikkerhed (for fordringen) eller andre behæftelser af livrentetilsagnet.
5. Livrentetilsagnet og forpligtelsen til at betale livrente skal også være bindende for købernes arvinger og successorer, sålænge livrentetilsagnet er i kraft i henhold til ciffer 2 og 3 i denne aftale.
6. Køberne forpligter sig i tilfælde af en videreoverdragelse af deres interessentskabsandele til at pålægge deres successor af ejendomsretten at overtage forpligtelserne i henhold til denne aftale og den indledningsvist nævnte overdragelsesaftale. Sælger kan kun gøre indsigelse mod en sådan rettighedsoverdragelse, såfremt der foreligger en vigtig grund, medmindre køber forpligter sig til fortsat betaling af livrenten eller parterne enes om et beløb til indfrielse af livrenten.
7. Til sikring af livrentebetalingerne skal der i ejendommen tilhørende interessentskabet (GbR) tinglyses to grundbyrder, som opfylder betingelserne i denne aftale, og som tjener til sikkerhed for betalingen af hver enkelt kvartalsrate, og hvori der kan gøres udlæg, så snart en kvartalsrate ikke betales ved forfald.
Grundbyrden for den livrente, som hr. A er skyldig, skal slettes den 02. januar 2010 eller efter fru H’s død, hvilken begivenhed der så end måtte indtræffe først, men dog kun, såfremt de indtil indtrædelsen af den begivenhed, som berettiger sletningen, forfaldne livrentebetalinger er betalt.
Grundbyrden for den livrente, som ApS D er skyldig, skal slettes den 02. januar 2010 eller efter hr. I’s død, hvilken begivenhed der så end måtte indtræffe først, men dog kun, såfremt de indtil indtrædelsen af den begivenhed, som berettiger sletningen, forfaldne livrentebetalinger er betalt.
8. Skulle køberne efter påkrav fra sælger ikke have betalt forfaldne rater på livrenten inden 2 uger, kan sælger søge sig fyldestgjort i grundbyrden.
9. Sælger har indgået denne aftale ud fra den antagelse, at kun en del af den af ham modtagne livrente er skattepligtig.
Køberne har indgået denne aftale ud fra den antagelse, at den livrente, de skal betale, er skattemæssigt fuldt fradragsberettiget, og at kapitalansættelsen for livrenten udgør en del af bygningens værdi, hvorpå der kan foretages en skattefri afskrivning ved beskatningen af den skattepligtige danske indkomst.
Såfremt nogen af disse antagelser ved en ændring af tysk eller dansk ret skulle vise sig ikke at passe, har den som følge af ovennævnte antagelser ugunstigt stillede part krav på en revision af denne aftale. Formålet med ændringen af denne aftale skal så være at finde en løsning, hvorved sælger modtager et fast beløb, som modsvarer kapitalværdien på den resterende del af livrenten, og som giver køberne rimelige betingelser med hensyn til betalingen af denne værdi.
Hvis parterne herefter ikke kan enes om en sådan løsning, skal en voldgiftsdommer træffe afgørelse i sagen. Såfremt der ikke kan opnås enighed om voldgiftsdommerens person, skal voldgiftsdommeren udpeges af præsidenten for Sø- og Handelsretten i København.
10. Sælger skal foranledige, at 'E AG' sletter den i øjeblikket tinglyste 'Grundschuld'* med et beløb svarende til sælgers andel af det lån, som er ydet interessentskabet (GbR), og for hvilket sælger personligt er eneskyldner. Sletningen skal ikke finde sted senere end tinglysningen af grundbyrden.
* 'Grundschuld' = særlig 'grundbehæftelse' i Tyskland, som ikke findes analogt i dansk ret.
12. Indtil andet bestemmes vil sælger på købernes vegne sammen med sin medinteressent fortsat forestå forvaltningen af ejendommen. Køberne meddeler ham hermed den nødvendige fuldmagt.
Forvaltningen sker vederlagsfrit, idet der dog betales det sædvanlige honorar til advokater i forbindelse med førte retstvister.
13. For at lette forvaltningen skal de dokumenter, som vedrører ejendommen, fortsat opbevares hos sælger, idet køberne dog til enhver tid kan forlange indseende i disse eller forlange dem udleveret. Hver af køberne har modtaget kopi af de lejeaftaler og låneaftaler, som vedrører ejendommen.
Af skrivelse af 13. november 1990 fra Statsanstalten til advokatfirmaet L, att. C, der er et svar på en henvendelse af 17. oktober 1990, fremgår, at en løbende ydelse, der skal erlægges i kvartårlige terminer, første gang 1. marts 1990, som vederlag for en købesum på 541.500 DM, og som skal løbe så længe en mand, født i 1950, er i live, dog maksimalt i 20 år, udgør 61.182,29 DM, ligesom en løbende ydelse, der skal erlægges i kvartårlige terminer, første gang 1. marts 1990 som vederlag for en købesum på 541.500 DM, og som skal løbe så længe en kvinde født i 1960 er i live, dog maksimalt i 20 år, udgør 60.311,41 DM.
Af resultatopgørelse for 1993 og 1994 for ejendommen i Y, fremgår, at husleje udgør henholdsvis 699.897 kr. og 746.727 kr., medens overskud af interessentskabet udgør henholdsvis 602.480 kr. og 649.911 kr., hvoraf klagerens andel på 25 % udgør henholdsvis 150.620 kr. og 162.478 kr. Efter fradrag for livrente på henholdsvis 235.352 kr. og 236.845 kr. og regnskabsassistance på henholdsvis 6.264 kr. og 17.472 kr., eller i alt henholdsvis 241.616 kr. og 254.599 kr., udgør resultat efter særomkostninger for klageren i alt henholdsvis 90.996 kr. og 92.121 kr.
De stedlige skattemyndigheder har nægtet klageren fradrag for løbende ydelse i indkomstårene 1993 og 1994 på henholdsvis 235.352 kr. og 236.845 kr.
Skatteankenævnet har ud fra en helhedsbetragtning ikke anset arrangementet for at have realitet i forhold til reglerne om fradrag for løbende ydelser, jf. ligningslovens § 12, stk. 8, nu stk. 7.
Skatteankenævnet har anført, at det forhold, at retten til ydelserne kan overdrages og således ikke er personlige, fører til, at aftalen ikke reelt er en aftale om løbende ydelser, som opfylder betingelsen for fradrag i ligningslovens § 12.
Skatteankenævnet har ikke anset den indgåede aftale for at ligge indenfor kerneområdet af ligningslovens § 12, stk. 8, nu stk. 7, idet denne bestemmelse tager sigte på aftægts- og underholdsforpligtelser, og idet forholdene i sådanne tilfælde typisk kun er betinget af den berettigedes dødsfald, ligesom der normalt vil være større sandsynlighed for den berettigedes død inden for en kortere periode.
I de tilfælde, hvor bestemmelsen er anerkendt i forbindelse med overdragelse af virksomheder, er den samlede betalingsforpligtelse normalt gjort afhængig af virksomhedens overskud i den periode, hvor aftalen løber, og ikke, som i nærværende aftale, på forhånd fastsat til et bestemt beløb, der betales over en nærmere angivet årrække.
Når der henses til, at ydelsernes bortfald før udløbet af perioden på 20 år er gjort afhængig af klagerens hustru H’s død, og når der videre henses til, at H var 30 år på aftaletidspunktet, er det nævnets opfattelse, at aftalen ikke indeholder en sådan usikkerhed med hensyn til størrelsen af det beløb, som klageren kommer til at udrede, at de løbende ydelser kan anses for omfattet af fradragsretten i ligningslovens § 12, stk. 8.
Skatteankenævnet er endvidere af den opfattelse, at det har været af væsentlig betydning for aftalens parter at sikre ikke blot F, men også hans livsarvinger.
På grundlag af indholdet i aftalen er det skatteankenævnets opfattelse, at der reelt er tale om et almindeligt gældsforhold, hvorpå der ikke kan indrømmes fradrag for afdragene.
Skatteankenævnet er af den opfattelse, at konstruktionen har haft til hensigt at give klageren fradragsret for den del af ejendommens købesum, der påhviler ham, og dermed tilsigtet en omgåelse af skattelovgivningens almindelige regler, hvorefter afdrag på gældsforpligtelser ikke er fradragsberettigede.
Dette understøttes af, at de skattemæssige fordele for både sælgeren og køberne har været en forudsætning for konstruktionen, jf. forbeholdene i aftalen, som indebærer, at aftaleparterne ikke har modstridende skattemæssige interesser, og at sælgerens forretningsmæssige risiko, som eventuelt måtte være til stede, er afdækket ved tinglysning af grundbyrder i ejendommen, hvori der kan gøres udlæg, såfremt en kvartalsrate ikke betales. Grundbyrderne skal endvidere først slettes efter, at den sidste rate er betalt, såfremt H ikke er død forinden.
Den manglende fradragsret for livrentebetalingerne medfører, at resultatet af udenlandsk virksomhed bliver positive i indkomstårene 1993 og 1994 med henholdsvis 12.665 kr. og 13.033 kr.
Tyskland har beskatningsretten til indkomst ved fast ejendom i Tyskland, jf. dobbeltbeskatningsaftalen af 30. januar 1962, artikel 3, men i henhold til globalindkomstprincippet har Danmark ret til at medregne indkomst af fast ejendom i Tyskland til den skattepligtige indkomst.
Dobbeltbeskatningen ophæves ved, at der gives nedslag i de pålignede danske skatter, svarende til den del af den danske skat, som forholdsmæssigt falder på den tyske indkomst.
Klagerens advokat har heroverfor gjort gældende, at de løbende ydelser er fradragsberettiget i henhold til den dagældende ligningslovs § 12, stk. 8.
Advokaten har anført:
Den 27.12.1989 har A erhvervet 25% af en ejendom beliggende i Y, for 541.000 DM, jfr. vedlagte bilag, der er skatteankenævnets oversættelse af den overdragelsesaftale, der er bekræftet ved tysk notar.
Købesummen er berigtiget ved, at A har påtaget sig at erlægge en løbende ydelse.
Den løbende ydelse er i henhold til overdragelsesaftalens pkt. 3 fastsat til 60.312 DM årligt, hvilket beløb betales med 1/4 hvert kvartal, første gang 1. december 1990.
Den løbende ydelse skal betales, så længe A’s ægtefælle, H, lever, dog længst for et tidsrum af 20 år.
Kapitalværdien af den løbende ydelse fremgår af Statsanstaltens aktuarmæssige beregning af 13/11 1990.
Skatteyderens begrundelse for klagen
De relevante bestemmelser i ligningslovens § 12 har følgende ordlyd:
"§ 12. Udgifter til løbende ydelser, som den skattepligtige har forpligtet sig til at udrede, kan fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter reglerne i stk. 2-8.
Stk 8. Udgifter til ydelser som nævnt i stk. 1 kan fradrages, hvis ydelsen udredes som et led i en gensidigt bebyrdende aftale. ....."
Fradragsretten er således knyttet til, om der er tale om "løbende ydelser" og om "ydelsen udredes som et led i en gensidigt bebyrdende aftale".
Da den løbende ydelse i henhold til en skriftlig kontrakt er betaling for en del af en fast ejendom, synes der ikke at være tvivl om, at kravet om "gensidigt bebyrdende aftale" er opfyldt.
Sagens problem er herefter, om de ydelser, skatteyderen udreder, er løbende ydelser, der falder inden for begrebet "løbende ydelser" i ligningslovens § 12, stk.1.
Skatteretligt har begrebet "løbende ydelser" ikke været fastlagt i en lovtekst, før det indsættes i LL § 12 B ved lov nr. 386 af 2.6.1999 (L 212).
I praksis har kravet til en løbende ydelse været, at der skulle herske en sådan usikkerhed om enten ydelsens varighed eller ydelsens årlige størrelse, at ydelserne ikke var led i afviklingen af et nærmere fastlagt tilgodehavende, jfr. redegørelse fra Retssikkerhedsudvalget, februar 1996, s. 168 fn.
I nærværende sag er usikkerheden knyttet til åremålets længde, idet ydelsen ophører enten ved H’s død eller efter 20 års forløb.
Den aftalte ydelse opfylder således betingelserne for fradragsret efter LL § 12, idet der er usikkerhed om åremålets længde.
Usikkerheden er ikke kun teoretisk, hvilket bl.a. fremgår af Statsanstaltens aktuarberegning, hvor kapitalværdien svarer til købesummen DEM 541.500.
H er 30 år ved aftalens indgåelse, og en beregning på grundlag af oplysningerne i Statistisk Årbog 1993, tabel 53, viser, at 3,17 % af de 30 årige kvinder dør inden 50 års alderen.
Skatteankenævnets begrundelse og bemærkninger hertil
1. I sin afgørelse skriver Skatteankenævnet, at det ikke finder, "at arrangementet, ud fra en helhedsbetragtning, kan anses at have realitet i forhold til reglerne om fradrag for løbende ydelser, jf. ligningslovens § 12, stk. 8, nu stk. 7."
Det er vanskeligt at se, hvad Skatteankenævnet mener med "helhedsbetragtning" og "realitet".
Der er tale om en regulær handel mellem to uafhængige parter. Der er ikke tale om proforma retshandler af nogen art.
2. Skatteankenævnet finder, at det forhold, "at retten til ydelserne kan overdrages og således ikke er personlige, fører til, at aftalen ikke reelt er en aftale om løbende ydelser, som opfylder betingelserne for fradrag i ligningslovens § 12."
Der er intet i ligningslovens § 12 eller dens tilblivelse, der giver hjemmel for det af Skatteankenævnet anførte.
Bestemmelsen i ligningslovens § 12, stk. 8, vedrører fradragsretten for yderen og udtaler intet om modtagerens forhold, ud over at der ikke er fradragsret for ydelser til stiftelser m.v., stiftet af den skattepligtige eller nærtstående. Der er udtømmende gjort op med modtagersiden.
I det omfang begrebet "løbende ydelser" også vedrører modtagerens forhold, gøres det gældende, at der er fradragsret, uanset om ydelsen er personlig for modtageren eller ikke.
Dette fremgår klart af de senere ændringer af ligningsloven, jfr. § 12 B, stk. 6, stk. 7 og stk. 8, der indledes med ordene "Afstår modtageren retten til den løbende ydelse...", "Sker afståelsen med retten til den løbende ydelse til yderen af den løbende ydelse.....", og "Sker afståelsen af den løbende ydelse til trediemand ....".
Der er intet i motiverne til disse ændringer, der giver udtryk for, at det er en ændring i retstilstanden, at retten kan overdrages.
I de tilfælde, hvor en erhvervsvirksomhed overdrages, og købesummen berigtiges helt eller delvis gennem betaling af fradragsberettigede løbende ydelser, f.eks. en procentdel af det årlige overskud i et bestemt åremål, ligger det klart, at den berettigede kan overdrage sin rettighed til trediemand uden konsekvenser for yderens fradragsret. Dette følger af almindelige retsprincipper.
Som nævnt i retssikkerhedsudvalgets redegørelse side 173, 2. afsnit, repræsenterer en løbende ydelse et formuegode.
Ligesom andre formuegoder kan et sådant formuegode overdrages til trediemand, medmindre andet er bestemt i den gensidigt bebyrdende aftale.
3. I sin begrundelse skriver Skatteankenævnet følgende:
"Videre finder nævnet ikke, at den indgåede aftale ligger indenfor kerneområdet af ligningslovens § 12, stk.8, nu stk.7, idet denne bestemmelse tager sigte på aftægts- og underholdsforpligtelser, og idet forholdene i sådanne tilfælde typisk kun er betinget af den berettigedes dødsfald, ligesom der normalt vil være større sandsynlighed for den berettigedes død inden for en kortere periode."
Det ses ikke, hvad der menes med "kerneområdet". Spørgsmålet er, om der er fradragsret i henhold til ligningslovens § 12, stk. 8.
Enten er man indenfor lovens område, eller også er man det ikke.
Såfremt Skatteankenævnet mener, at bestemmelsen kun tager sigte på aftægts- og underholdsforpligtelser, ses det ikke, hvorpå en sådan antagelse støttes.
Udviklingen i lovgivningen på dette område viser, at der ikke er baggrund for skatteankenævnets opfattelse.
Forud for indførelse af bestemmelser i ligningsloven om løbende ydelser, havde fradrag for løbende ydelser hjemmel i den dagældende statsskattelovs § 6 d, som gav fradragsret for udgifter til "aftægtsydelser og lignende byrder". I 1957 overførtes bestemmelsen til ligningslovens § 14, der talte om fradragsret for "andre løbende ydelser, såsom aftægts- og underholdsydelser".
Det fremgår af bemærkningerne til L 112 fremsat den 5. december 1985, hvorved bestemmelsen indsættes i Ligningsloven's § 12, FT 85/86 A, spalte 2778, at "Aftægts-og underholdsydelser vil som hidtil være omfattet af reglerne, selv om de ikke som i den gældende bestemmelse, udtrykkelig omtales i den nye bestemmelse."
Den for denne sag relevante formulering af § 12 indeholder således intet om "aftægts- og underholdsydelser". Man taler kun om "løbende ydelser".
Udviklingen viser netop, at bestemmelsen ikke længere tager særlig sigte på "aftægts- og underholdsydelser". Når disse ord udgår af teksten, kan Skatteankenævnet ikke skrue udviklingen tilbage, som om det fortsat var ordlyden af statsskattelovens § 6 d, der gælder.
Hvis "aftægts- og underholdsforpligtelser" tidligere har været "kerneområdet", er de det ikke efter 1985.
Skatteretligt ligger det fast, at erhvervsdrivende kan finansiere erhvervelsen af deres virksomhed ved hjælp af løbende ydelser.
Dette fremgår også af motiverne til den sidste ændring af ligningslovens bestemmelser om løbende ydelser, jf. L 212 fremsat den 25. marts 1999 af skatteministeren - lov nr. 386 af 2.6.1999.
Det fremgår f.eks. af Skatteministeriets kommentarer til Folketingets Skatteudvalg (L 212) af 26.7.99, at lovforslaget bygger på tre grundlæggende principper, hvoraf det første går ud på, at der for beskatning af løbende ydelser skal "findes en generelt anvendelig ordning, der fjerner de urimeligheder, som de gældende regler fører til - nemlig at den, der sælger et aktiv mod en løbende ydelse, både avancebeskattes på grundlag af den kapitaliserede værdi og beskattes af de modtagne ydelser, mens køber både kan afskrive på den kapitaliserede værdi og fradrage de betalte ydelser".
4. Skatteankenævnet skriver videre følgende:
"På grundlag af indholdet i aftalen finder nævnet, at der reelt er tale om et almindeligt gældsforhold, hvorpå der ikke kan indrømmes fradrag for afdragene.
Det er nævnets opfattelse, at konstruktionen har haft til hensigt at give Dem fradragsret for den del af ejendommens købesum, der påhviler Dem, og dermed tilsigter en omgåelse af skattelovgivningens almindelige regler, hvorefter afdrag på gældsforpligtelser ikke er fradragsberettigede."
Da aftaler mellem købere og sælgere om, at købesummen kan berigtiges helt eller delvis ved en løbende ydelse, ofte er båret af, at der gennem de løbende ydelser kan opnås fradragsret helt eller delvis for ejendommens købesum i overensstemmelse med lovgivningens regler, er det vanskeligt at forstå, hvad nævnet mener med det anførte. Siden indførelsen af statsskattelovens bestemmelser på dette område har det været lovgivernes ønske, at der kunne opnås fradragsret for købesummen gennem betaling af løbende ydelser.
Når en skatteyder benytter sig af en sådan betalingsform, er det i fuld overensstemmelse med lovgivernes intentioner.
Det ses derfor ikke, med hvilken hjemmel skattevæsenet på "grundlag af indholdet i aftalen" kan omkvalificere en løbende ydelse til "et almindeligt gældsforhold".
Den "konstruktion", Skatteankenævnet benævner "en omgåelse" af skattelovgivningen, har netop lovhjemmel i LL § 12, stk. 8. Det kan derfor ikke være nogen omgåelse af lovgivningen, når en købesum berigtiges gennem fradragsberettigede løbende ydelser i stedet for udstedelse af et gældsbrev.
Dette fremgår også af de almindelige bemærkninger til L 212 af marts 1999, hvor det under "Gældende regler vedrørende løbende ydelser" indledningsvis anføres:
"Gældende regler indebærer en skattemæssig behandling af løbende ydelser, som adskiller sig fra den skattemæssige behandling af andre finansieringsformer som f.eks. kontant betaling eller et gældsbrev. Dette er uhensigtsmæssigt, da indkomsten ved en overdragelse, før der beregnes skat kan være den samme, uanset om vederlaget er en løbende ydelse, et gældsbrev eller kontantbetaling, hvor provenuet f.eks. sættes i banken til forrentning."
Det anføres yderligere i indledningen:
"Med lovforslaget foretages en generel omlægning af beskatningen af løbende ydelser som led i gensidigt bebyrdende aftaler. Lovforslaget betyder, at løbende ydelser skattemæssigt ligestilles med andre finansieringsformer, idet den gældende dobbeltbeskatning afskaffes. I dag beskattes løbende ydelser på en sådan måde, at det samme beløb hos modtageren både avancebeskattes og beskattes løbende, når ydelsen modtages. Efter den foreslåede omlægning af beskatningen vil løbende ydelser kunne anvendes som finansieringsform i langt flere tilfælde end i dag."
Det fremgår således klart af bemærkningerne, at de for min klient gældende regler omfatter muligheden for betaling med fradragsberettigede ydelser.
Det fremgår også af det citerede, at betaling med løbende ydelser kan give dobbeltbeskatning hos modtageren. Det er ikke min klients problem, hvorledes modtageren beskattes. Fradragsretten for løbende ydelser i henhold til LL § 12, stk. 8, er ikke knyttet til, om modtageren af ydelsen er udlænding eller ikke. Min klient har valgt den mulige finansieringsform, som han fandt mest fordelagtig.
5. Endelig anfører Skatteankenævnet, at aftaleparterne ikke har modstridende skattemæssige interesser.
Den omstændighed har ikke tidligere hindret f.eks. generationsskifter. I mange af de generationsskifter, der igennem årene har fundet sted, har aftaleparterne ikke haft modstridende skattemæssige interesser.
Den model, der anvendtes for generationsskifter i landbruget, var jo netop baseret på, at der var skattemæssige fordele for begge aftaleparter.
Den yngre generation havde fradragsret for de løbende ydelser samtidig med, at der kunne afskrives på kapitalværdien af de løbende ydelser, ligesom yderen kunne fradrage den kapitaliserede værdi af den løbende ydelse ved opgørelsen af sin formue. Dette var relevant, da der blev betalt formueskat.
Modtageren af den løbende ydelse skulle beskattes af den løbende ydelse, men skulle ikke betale formueskat af den kapitaliserede værdi, ligesom der i længere perioder gjaldt lempelige regler for opgørelse af fortjenesten på landbrugsejendommen.
Det er ikke en betingelse for at anvende ligningslovens § 12, stk. 8, at aftaleparterne har modstridende skattemæssige interesser.
Det gør ikke en aftale skatteretlig ugyldig, at parterne ikke har modstridende interesser.
Skatteankenævnet har i sin sagsfremstilling anført, at TfS 1999.98 efter nævnets opfattelse har betydning for vurderingen af klagen. Dette er jeg ikke enig i.
I afgørelsen konkluderer landsretten, at "hele konstruktionen finder således reelt at have til hensigt at give sagsøgerne fradrag for deres indbetaling af anpartskapitalen i selskabet".
Dette er ikke problemet i nærværende sag.
Skatteyderen har under hensyntagen til indholdet af LL § 12, stk. 1 og 8, valgt at finansiere sit køb af en ejendom ved at påtage sig en løbende fradragsberettiget ydelse.
Finansieringen kunne også tænkes gennemført via et gældsbrev eller banklån, men skatteyderen har valgt den finansieringsform inden for lovgivningens rammer, som han fandt skattemæssigt mest fordelagtigt. "
Advokaten har over for Landskatteretten anført:
”På mødet på Landsskatterettens kontor aftalte vi, at jeg skulle vende tilbage til sagen med mine kommentarer, når Højesterets afgørelse forelå i sagen, TfS 2000.542.
Indledningsvis skal jeg bemærke, at skatteankenævnet i sin afgørelse af 25. maj 1999 i A’s sag som begrundelse for kendelsen har lagt sig tæt op ad landsrettens argumentation i sagen, TfS 1999.98.
Ved ovennævnte højesteretsdom stadfæster Højesteret landsrettens resultat, men med en helt anden begrundelse.
Efter at Højesteret indledningsvis i sine bemærkninger har fastslået forskellige faktiske forhold, anføres følgende:
”På denne baggrund finder Højesteret, at investorerne ikke har skullet udrede de løbende ydelser som et vederlag, der modsvarer en modydelse fra Lillelund af en sådan betydning, at ydelserne kan anses for udredet som et led i en gensidigt bebyrdende aftale, jf. ligningslovens § 12, stk. 8, jf. stk. 1.
Herefter – og da det, der i øvrigt er anført, ikke kan føre til et andet resultat – tiltræder Højesteret, at Skatteministeriet skal frifindes for Ian Mac van Hauens og Per Siesbyes principale påstande.”
Det er mit indtryk, at Højesteret ved at vælge en anden begrundelse ikke kan tilslutte sig landsrettens begrundelse, idet man da blot ville have henvist til denne begrundelse.
Det er min opfattelse, at Højesteret modsætningsvis støtter min klients sag, idet Højesteret begrunder afgørelsen med, at der ikke skulle udredes løbende ydelser som vederlag for en tilsvarende modydelse. Det er den gensidige bebyrdende aftale, Højesteret lægger vægt på, jfr. ligningslovens § 12, stk. 8.
I min klients sag er der ikke tvivl om, at den løbende ydelse udredes som et vederlag, der modsvarer værdien af den købte ejendom.
Som jeg læser dommen, giver Højesteret indirekte udtryk for, at der er tilstrækkelig usikkerhedsmoment i, at ydelsen skal betales, så længe ægteparret Lillelund lever, dog længst i 12 år.
Såfremt usikkerhedsmomentet ikke var stort nok til at opfylde betingelserne for at anvende ligningslovens § 12, stk. 8, ville Højesteret vel også have suppleret begrundelsen med en bemærkning herom, idet landsretten i sin dom har udtalt, at det med meget stor grad af sandsynlighed var muligt på forhånd at fastslå, hvor meget sagsøgerne i alt skulle betale i henhold til de gensidige bebyrdende aftaler.
I nærværende sag ophører ydelsen ved H’s død eller efter 20 års forløb.
I ovennævnte højesteretssag var ægtefællerne efter det oplyste henholdsvis 50 år og 38 år, og den maximale betalingsperiode 12 år.
I nærværende er H 30 år, og den maximale betalingsperiode 8 år længere, nemlig 20 år. Usikkerhedsmomentet i nærværende sag forekommer at være større end i den af Højesteret afgjorte sag.”
Advokaten har senere anført:
”Under henvisning til Landsskatterettens skrivelse skal jeg bemærke følgende:
1. For så vidt angår dokumentation for ejerforholdet til den i sagen omhandlede ejendom, henviser jeg til min begrundede klage. Bilag 1 til klagen er et dokument oprettet for notaren.
Det fremgår af bilag 1, at der er tale om et ”Gesellschaft bürgerlichen Rechts” (GbR). GbR’s ejendom består af fire butiksenheder og er tinglyst ved ”Amtsgericht i Y”.
Så vidt jeg er orienteret laves der ikke i Tyskland et skøde på ejendommen ud over, hvad der fremgår af bilag 1.
2. For så vidt angår dokumentation for ejendommens værdi pr. overtagelsestidspunktet den 27. december 1989, er det ikke muligt at skaffe anden dokumentation for værdien end den, uafhængige parter har aftalt. Hele ejendommen er værdiansat til 2.166.000 DM:
Min klients købesum, 541.500 DM, blev aftalt, forinden det blev drøftet at betale med en løbende ydelse. Købesummens størrelse er således ikke påvirket af betalingsformen.
3. For så vidt angår dokumentation for, at aftale om livrente er indgået, henviser jeg til ovennævnte bilag 1, hvor notaren har bekræftet aftalen om den løbende ydelse, på tysk kaldet ”Leibrente”.
4. Ejendommen som sådan hæfter for et lån hos ”E AG på 2.166.000 DM. Sælgeren, F, samt M hæfter personligt (solidarisk) for lånet. Min klient er ikke debitor for lånet.
5. Der kan ikke skaffes dokumentation for, at ejerpant er slettet i tingbogen, for så vidt angår sælgers andel af lånet. Dette skyldes ifølge det oplyste, at ejerpant ikke kan slettes, idet det hviler på hele ejendommen. Lånet er ikke ydet til interessentskabet, men til F og M.
6. Ejendommen administreres af advokat F.
7. Egenkapitalens opgørelse i 1990 fremgår af vedlagte regnskab.
8. Størrelsen af lejeindtægter på ejendommen i 1989 fremgår af vedlagte bilag, hvoraf den periodiserede lejeindtægt er anført. Den samlede forventede lejeindtægt på ejendommen i 1989 er ifølge det oplyste 173.880 DM. Herudover betaler lejer vedligeholdelse samt forsikringer m.v., á conto 15.180 DM årligt.
9. I den regnskabsmæssige balance pr. 31. december 1994, dækker ”udlodning” kontant betaling fra ejendomsinteressentskabet til A’s personlige bankkonto med tysk bank.
10. M’s forbindelse med E AG er som debitor.
11. For så vidt angår de tyske regnskaber for perioden 1989-1995, er disse rekvireret fra Tyskland, men jeg har endnu ikke modtaget dem. Så snart jeg modtager dem, vil jeg fremsende dem.”
Advokaten har tillige anført:
”Under henvisning til Landsskatterettens skrivelse skal jeg fremkomme med følgende.
For så vidt angår anmodning om dokumentation for, at klageren er ejer af den i sagen omhandlede ejendom beliggende i Tyskland, gør jeg som tidligere nævnt gældende, at den overdragelsesaftale, der den 20. december 1990 er oprettet for notaren, er dokumentation for, at klageren ejer ejendommen. En købsaftale eller et skøde i Danmark kan, uanset om det er tinglyst eller notarbekræftet, tjene til dokumentation for ejendomsretten. I Tyskland kræves der alene en skriftlig aftale om ejendomsrettens overgang. Anmeldelse til ”Grundbuch” er ikke noget lovkrav.
Det fremgår af vedlagte kopi af ”Gesellschaftsrecht 1”, at et Gbr/BGB er et ”Personengesellschaft”. Det fremgår vedrørende selskabsformuen, at selskabsformuen er selskabsdeltagernes fælles formue (gemeinschaftliches Vermögen der Gesellschafter) og ikke selskabet som sådan (nicht etwa die Gesellschaft als solche). Det er personerne, der har aktiverne i sameje (gesamthänderischen). Et Gbr/BGB svarer således i vidt omfang til et dansk interessentskab.
Der er ingen forskel på, om F har solgt sin andel af ejendomsselskabet til klageren, eller om han har solgt sin andel af ejendommen. Andelene er identiske. Ejendomsselskabet er ikke andet end ejendommen.
Skatteyderens adkomst er den 8. maj 2000 indført i ”Grundbuch”, jf. skrivelse af 10.5.2000 fra Amtsgericht til ApS D.
Som der fremgår af udskriften, er grundlaget for indførslen aftalen af 20. december 1990.
Det er min opfattelse, at denne indførelse bekræfter, at det er dokumentet fra 20. december 1990, der er grundlag for ejendomsretten.
Indførelsen er sket efter ønske fra N, som har erhvervet M’s andel. I den forbindelse ønskede N ejerforholdene indført i ”Grundbuch”.
For så vidt angår udbetalingen på 146.165 kr. til klagerens personlige bankkonto i en tysk bank, drejer det sig om administrators udlodning af den kontante del af ejendommens overskud.
Den periodiserede renteudgift på kr. 7.035, som er anført i klagerens regnskab for 1989, er en beregnet rente fra overtagelsesdagen den 15.12.89 af den forventede gæld på DM 541.500.
Det fremgår af skatteankenævnets sagsfremstilling, at klageren erhverver 25 % af ejendomsinteressentskabet i december 1989, og at de endelige betalingsbetingelser blev fastlagt i en tillægsaftale af 30.11.1990.
Beløbet på 4.180.813 kr. i regnskabet for 1990, er som anført i overskriften over note 2, en ”særgæld”. Det fremgår af notardokumentet oprettet 20. december 1990, at ”renter og afdragsbetalingerne bæres også i fremtiden af sælger”. Køberen indtræder således ikke som debitor i dette lån.”
Told- og Skattestyrelsen har indstillet ansættelsen stadfæstet, idet det er anført, at betingelsen om gensidighed er opfyldt, medens usikkerhedsmomentet for så vidt angår H ikke er tilstrækkeligt til at staturer, at der foreligger en løbende ydelse.
Landsskatteretten skal udtale, at der efter en samlet bedømmelse ikke kan godkendes fradrag for den løbende ydelse, som klageren har forpligtet sig til at udrede i henhold til overdragelsesaftale af 20. december 1990. Retten finder, at ydelserne må anses for at være afdrag på og forrentning af købesummen på 541.500 DM svarende til den andel af gælden til E AG, som det i henhold til den oprindelige aftale af 27. december 1989, benævnt Übertragungsvertrag, var meningen, at klageren skulle overtage.
Landsskatteretten har herved henset til hele forløbet og vilkårene i øvrigt. Retten har således henset til, at sælgeren af ejendommen efter overdragelsen af denne til klageren fortsat hæfter for gælden til banken, og at banken har pant i klagerens ejendom, således at banken i tilfælde af H’s død, hvorved klageren ikke længere er forpligtet til at betale ydelser til banken, ville kunne søge sig fyldestgjort i ejendommen. Retten har endvidere henset til, at det må antages at have været hensigten, at købet af ejendommen skulle betales med 20 ydelser á 60.312 DM, hvorved bemærkes, at forpligtelsen til at betale de løbende ydelser også er bindende for klagerens arvinger og successorer, og at H på aftaletidspunktet kun var 30 år.
Retten finder herefter, at der ikke er realitet i de løbende ydelser, men at der reelt er tale om køb af en ejendom på vilkår, som var gældende i den oprindelige aftale. De påklagede ansættelser stadfæstes derfor.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Juridiske erhverv - Cypern
Advokaterhvervet – indledning
Erhvervet som advokat i Cypern (Κυπριακή Δημοκρατία) er omfattet af de forskellige bestemmelser i advokatloven (Ο περί Δικηγόρων Νόμος), kap. 2, som ændret.
I henhold til bestemmelserne i denne lov skal en person, som ønsker at udøve erhvervet som advokat, opfylde følgende betingelser:
have juridisk kandidateksamen eller en uddannelse, der er anerkendt af det juridiske råd (Νομικό Συμβούλιο);
have gennemført en etårig praktikperiode i et advokatfirma, hvor mindst en advokat har praktiseret i mindst fem år
have bestået de eksamener, der afholdes af eller under tilsyn af det juridiske råd.
Andre lignende erhverv
Der findes ikke lignende erhverv i Cypern såsom f.eks. en notarius publicus. Alt vedrørende retsakter er lovmateriale, og kun medlemmer af Cyperns advokatsamfund (Παγκύπριος Δικηγορικός Σύλλογος) har ret til at praktisere i henhold til de relevante love. Pensionerede advokater kan fortsat arbejde som intern juridisk konsulent, både i eksisterende advokatfirmaer og i andre organisationer.
Et enkelt erhverv kan dog siges at være et beslægtet erhverv, nemlig erhvervet som juridisk assistent (δικηγορικοί υπάλληλοι), der er omfattet af en særskilt lovgivning. Personer, der ønsker at arbejde som juridisk assistent, skal have gennemført en ungdomsuddannelse, have arbejdet i mindst seks sammenhængende måneder i et advokatfirma, have en pletfri vandel og indsende en ansøgning til distriktsdomstolens justitskontor i det distrikt, hvor det advokatfirma, som kandidaten arbejder for, er beliggende.
Offentlige anklager (Δημόσιοι Κατήγοροι)
Ud over at være rådgiver for staten er Cyperns rigsadvokat (Γενικός Εισαγγελέας) også leder af rigsadvokaturen (Νομική Υπηρεσία) og statsadvokat (Υπευθύνου της Υπηρεσίας Διαχείρισης Ποινικών Υποθέσεων).
Rigsadvokaturen under rigsadvokaten beskæftiger advokater, hvoraf nogle har speciale i strafferet og behandler de sager, der indbringes for kriminaldomstolene. Rigsadvokaten informeres om alle sager og udsteder de relevante retningslinjer.
Ansatte ved rigsadvokaturen og Cyperns politi (Αστυνομική Δύναμη Κύπρου) med en juridisk kandidateksamen og autorisation til at praktisere som advokat kan også arbejde som offentlig anklager. Selvom disse personer er ansat ved politiet, rapporterer de til og er ansvarlige over for rigsadvokaten i deres virke som offentlige anklagere. Rigsadvokaten har samme beføjelser i relation til disse personers arbejde, som han har i forbindelse med det arbejde, der udføres af rigsadvokaturens egne medarbejdere.
I undtagelsestilfælde har rigsadvokaten beføjelse til at overdrage særlige sager til fremstående praktiserende advokater.
Den offentlige anklagers rolle og pligter
Anklagemyndigheden (Κατηγορούσα Αρχή) ved kriminaldistriktsretten ledes af advokater, der arbejder ved politiets anklagekontorer, om end dette naturligvis ikke udelukker muligheden af, at et medlem af rigsadvokaturen i særlige sager kan få overdraget dette arbejde. Anklagemyndigheden ved kriminaldomstolene ledes af advokater fra rigsadvokaturen. Uanset hvem der er leder af anklagemyndigheden, henhører de alle under rigsadvokaten, som på ethvert tidspunkt kan intervenere og undertiden afbryde straffesager.
Rigsadvokaturen ledes af rigsadvokaten bistået af vicerigsadvokaten (Βοηθός Γενικός Εισαγγελέας), efterfulgt af kammeradvokater (Εισαγγελείς της Δημοκρατίας), senioradvokater (Ανώτεροι Δικηγόροι της Δημοκρατίας) og advokater (Δικηγόροι της Δημοκρατίας). En af kammeradvokaterne er leder af den strafferetlige afdeling (Τμήμα Ποινικού Δικαίου) og rapporterer også her til rigsadvokaten.
Retsmøder tager form af en mundtlig diskussion. Anklageren fremlægger sin bevisførelse, og anklagemyndighedens vidner afhøres, krydsforhøres og afhøres igen af anklagemyndigheden. Når alle anklagemyndighedens vidner er afhørt, skal retten afgøre, om anklagemyndigheden har en prima facie-sag. Hvis dette er tilfældet, bedes sagsøgte tilkendegive, om han ønsker at bestride sagsøgers påstand, og retten meddeler ham, at han kan indkalde sine egne vidner og vidne under edsansvar, hvorefter både anklagedes vidner og anklagede krydsforhøres af anklageren. Ellers kan han udtale sig fra vidneskranken uden at være under edsansvar, og i så fald bliver han ikke krydsforhørt.
Retten afsiger dom efter retsmødet. Frifindes anklagede, sættes han på fri fod. Dømmes anklagede, får forsvaret lejlighed til at plædere for at få nedsat straffen, og når sagen er færdigbehandlet, afsiger retten endelig dom.
Domstolenes struktur i Cypern er meget enkel.
Højesteret (Ανώτατο Δικαστήριο)
Højesteret er oprettet på grundlag af bestemmelserne i retsplejeloven (Miscellaneous Provisions) fra 1964 (O περί Απονομής της Δικαιοσύνης (Ποικίλαι Διατάξεις) Νόμος του 1964) [lov 33/1964], efter at præsidenten for både højesteret og den højeste forfatningsdomstol (Ανώτατο Συνταγματικό Δικαστήριο) var fratrådt, hvilket mere eller mindre medførte en opløsning af de to domstole, da repræsentanter for det tyrkiske samfund i de forskellige statslige organer ikke deltog og godkendte de nødvendige beslutninger.
Medlemmerne af højesteret udnævnes af Cyperns præsident. Der er 13 medlemmer, hvoraf en udpeges til præsident. Personer med pletfri vandel og mindst 12 års dadelfri tjeneste som jurist kan udnævnes til medlem af højesteret.
Kriminaldomstole (Κακουργιοδικεία)
Kriminaldomstolen er den øverste strafferet i første instans i Cypern og omfatter tre dommere (præsidenten, en dommer fra den højeste distriktsdomstol og en dommer fra en distriktsdomstol). Medlemmer af kriminaldomstolen udpeges af højesteret for to år blandt præsidenterne for distriktsdomstolene, dommerne fra den højeste distriktsdomstol og dommerne fra distriktsdomstolene).
Distriktsdomstole (Επαρχιακά Δικαστήρια)
Der findes en distriktsdomstol i hver provins i Cypern. De har ubegrænset jurisdiktion bortset naturligvis fra sager, der henhører under højesterets jurisdiktion og nedenstående underretter med kompetence på særlige områder. Dommere ved distriktsdomstolene er opdelt i retspræsidenter for distriktsdomstole, dommere ved den højeste distriktsdomstol og dommere ved distriktsdomstole. Distriktsdomstolenes dommere udnævnes, overflyttes og forfremmes af højesteret.
Familiedomstole (Οικογενειακά Δικαστήρια)
Familiedomstolene, hvis retsgrundlag er lov om familiedomstole (Ο περί Οικογενειακών Δικαστηρίων Νόμος) (lov 23/90), er sammensat af tre dommere (en præsident og to lægdommere), som alle har en juridisk baggrund og har arbejdet som advokat før deres udnævnelse.
Domstole for lejekontrol (Δικαστήριο Ελέγχου Ενοικιάσεων)
Disse særlige domstole består af tre dommere, en præsident og to lægdommere. Retspræsidenten skal være advokat og have arbejdet som advokat i mindst samme antal år, som det kræves for at blive udnævnt til distriktsdomstolen.
Arbejdsretter (Δικαστήριο Εργατικών Διαφορών)
Lige som domstolene for lejekontrol består arbejdsretterne af tre dommere, en præsident og to lægdommere. Præsidenten skal være advokat og have arbejdet som advokat i fem år før udnævnelsen til dommer.
Militærdomstol (Στρατιωτικό Ποινικό Δικαστήριο)
Den sidste særlige domstol er militærdomstolen, hvis præsident skal være en velanskreven advokat, som på tidspunktet for sin udnævnelse skal have de kvalifikationer, der er nødvendige for at blive udnævnt som dommer ved distriktsdomstolen. Præsidenten for militærdomstolen skal være militærofficer med mindst rang af oberst. Lægdommerne ved militærdomstolen skal være professionelle militærpersoner.
Fortegnelse (Ευρετήριο)
På højesterets websted findes generelle oplysninger om og en fortegnelse over domstolene i Cypern.
Højesteret er appelinstans for domme afsagt af alle lavere domstole i Cypern og er domstol i første instans for en række anliggender vedrørende forvaltningsret og søretlige anliggender. Den udsteder retskendelser af typen certiori, mandamus o.l. og fører tilsyn med alle lavere domstole i Cypern for at sikre, at de fungerer korrekt, og udøver disciplinærkontrol med dommerne.
Kriminaldomstole
Kriminaldomstolene har, bortset fra i visse meget alvorlige forbrydelser, kompetence til at pådømme alle sager i første instans, der er strafbare i henhold til straffeloven (Ποινικός Κώδικας), eller enhver anden lovovertrædelse begået i Cypern eller de områder, der hører under den britiske base, og involverer cyprioter, enten som lovovertrædere eller ofre, eller i ethvert andet land, mens anklagede var i Cyperns tjeneste eller om bord på et skib eller et luftfartøj i Cypern eller på sådanne steder og under sådanne omstændigheder, der er omfattet af loven.
Distriktsdomstolene, der består af en præsident, har jurisdiktion til i første instans at prøve og afsige dom i enhver sag, som henhører under deres lokale jurisdiktion.
En dommer ved højesteret eller en distriktsdomstol har jurisdiktion (med visse undtagelser) til at afgøre enhver sag, hvor det bestridte beløb eller værdien af den omhandlede forskel ikke overstiger 500 000,00 EUR for en højesteretsdommer og 100 000,00 EUR for en distriktsdommer.
Distriktsdomstolenes strafferetlige jurisdiktion omfatter alle forbrydelser begået inden for domstolens distrikt, og for hvilke strafferammen ikke overstiger fem års fængsling eller en bøde på 50 000,00 EUR og/eller begge, og for hvilken domstolen kan kræve godtgørelse på op til 6 000,00 til ofret.
Alle domme afsagt af distriktsdomstole i både civil- og strafferetlige sager kan appelleres til højesteret.
Familiedomstolens jurisdiktion omfatter næsten alle ægteskabssager. Domstolen for lejekontrols jurisdiktion er begrænset til tvister vedrørende bygninger, der er omfattet af lejekontrol. Arbejdsrettens jurisdiktion omfatter alene relationer mellem arbejdsgiver og arbejdstager, og den behandler især sager om påstande om uberettiget afskedigelse. Militærdomstolen har jurisdiktion til at prøve straffesager, der involverer nationalgardens medlemmer (Εθνική Φρουρά), eller hvor nationalgardens forskrifter er blevet overtrådt.
Alle domme afsagt af ovenstående domstole kan appelleres til højesteret.
Organisation af juridiske erhverv: Advokater (Δικηγόροι)
Der findes et standardsystem for juridiske tjenester i Cypern, og alle, der tilbyder disse tjenester, betegnes advokat, uanset hvilket land de har studeret i, og hvilken universitetsuddannelse de har erhvervet i forbindelse med deres jurastudier.
Der findes en fortegnelse over advokater på internettet, som advokater og dommere har fri adgang til, og som er tilgængelig for offentligheden mod et gebyr.
Webstedet leginetcy indeholder lovgivning, sædvaneret og forskrifter og er gratis for advokater, dommere og regeringskontorer. Alle andre, som ønsker adgang til dette websted, skal betale et gebyr. Webstedet cylaw indeholder domme, og der er gratis adgang for alle.
Advokater/juridiske rådgivere (Νομικοί Σύμβουλοι)
Der findes et standardsystem, som advokater/juridiske rådgivere praktiserer under.
Notarius publicus (Συμβολαιογράφοι)
Erhvervet som notarius publicus er ukendt i Cypern. Normalt udføres en notarius publicus' opgaver af en advokat.
Følgende juridiske erhverv i Cypern er relateret til det juridiske erhverv.
Justitssekretærer (Πρωτοκολλητές)
Justitssekretærer udnævnes af højesteret og er embedsmænd ved domstolene og normalt advokater med en juridisk baggrund. Justitssekretærer har særlige opgaver, der er fastlagt i den relevante lovgivning. Den ledende justitssekretær udnævnes af højesteret og fører tilsyn med domstolens medarbejdere.
Der findes to typer fogeder i Cypern: Fogeder for den private sektor, hvis myndighed er begrænset til at forkynde forskellige retsdokumenter, og fogeder ansat af domstolene, hvis væsentligste opgave er at fuldbyrde domstolens afgørelser.
Juridiske assistenter (Δικηγορικοί Υπάλληλοι)
En juridisk assistent skal have arbejdet i seks måneder i et advokatfirma og indgive en ansøgning til justitssekretæren ved distriktsdomstolen i det distrikt, hvor det pågældende advokatfirma er etableret.
Rigsadvokatens kontor
Sidste opdatering: 25/06/2013

matches: Højesteret Højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret højesteret


text:
Højesteret fastslår krænkelse af varemærket NOMA | Otello Advokatfirma
Højesteret fastslår krænkelse af varemærket NOMA
Højesteret afsagde i december den endelige afgørelse i en sag anlagt af Michelin restauranten Noma mod Homeenter AB (herefter Homeenter), der bl.a. beskæftiger sig med internetsalg af film, musik, data mv.
I den pågældende sag tog Højesteret stilling til, hvorvidt der var sket en krænkelse af varemærket NOMA, idet Homeenter havde benyttet sig af Noma’s navn i forbindelse med, at de havde udsendt markedsføringsmateriale, hvor nye medlemmer ved at tilmelde sig som medlem af Homecenters chokoladeklub ville deltage i en konkurrence om en middag på Noma’s restaurant.
Der findes i varemærkeloven § 4, stk. 1 hjemmel til, at en varemærkeindehaver kan forbyde andre at gøre erhvervsmæssigt brug af tegn, hvis tegnet er identisk med varemærket, og de produkter, som tegnet er anvendt i forbindelse med, er af samme art som dem, der med varemærket er forsøgt beskyttet, eller såfremt tegnet er identisk eller ligner det pågældende varemærke, og det er brugt i forbindelse med produkter, der er af samme eller lignende art, som dem varemærket beskytter, og der er risiko for forveksling.
Homeenter anførte i sagen, at de ikke havde overtrådt varemærkelovens § 4, stk. 1, idet der ikke i kampagnen, der reklamerede for chokolade, var tale om varer af samme art, og idet der ikke var risiko for forveksling. Homeenter anførte herudover, at heller ikke varemærkelovens § 4, stk. 2, var overtrådt, da Nomas varemærke ikke er velkendt, og da brugen af Noma i kampagnen ikke kunne medføre en utilbørlig udnyttelse eller skade. Endeligt anførte Homeenter, at de ikke kunne tilpligtes at betale et vederlag eller erstatning efter varemærkelovens § 43 og markedsføringslovens § 20, idet de gjorde gældende, at Noma ikke havde lidt et tab.
Noma anførte heroverfor, at salg af chokolade må anses for ligeartet med restaurationsdrift, og at der i kampagnen derfor var risiko for forveksling. Noma anførte endvidere i modsætning til Homeenter, at Nomas varemærke er velkendt, og at Homeenters kampagne medførte risiko for skade på Nomas renomme. På denne baggrund gjorde Noma gældende, at Homeenter skulle betale vederlag eller erstatning.
Højesteret nåede i sagen frem til den afgørelse, at Homeenter ved at anvende Nomas varemærke havde forsøgt at drage fordel ved den tiltrækningskraft, omdømme og prestige, som Noma med deres - ifølge Højesteret - særdeles velkendte varemærke var i besiddelse af. Højesteret gjorde derfor gældende, at Homeenter skulle betale et vederlag, som skulle fastsættes efter, hvad Noma med rimelighed ville have forlangt, såfremt Homeenter havde skullet opnå Noma’s samtykke til brugen. Med denne afgørelse stadfæstede Højesteret den afgørelse, der var truffet af Sø- og Handelsretten i samme sag i juni 2012, og Højesteret fastholdt endvidere i denne forbindelse, at det vederlag, som Noma kunne tilkendes, skulle fastsættes til DKK 150.000, som Sø- og Handelsretten ligeledes var nået frem til i deres afgørelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - fordeling nedslag - grundværdi eller bygningsværdi - sagsbehandlingen
24 Sep 2015 10:40
22 Sep 2015 08:42
1. afdeling, 81/2014
Handelspris, sommerhus, vurderingsområde, bevisbyrde
Ved vurderingen af en sommerhusejendom var der givet nedslag i ejendomsværdien under henvisning til, at handelspriserne i lokalområdet var lavere end standardberegningen for den pågældende type ejendomme gav udtryk for. Nedslaget, der på tilsvarende måde var givet for alle ejendomme i sommerhusområdet, medførte ikke en nedsættelse af grundværdien. Grundejeren, som havde opnået medhold ved landsretten, gjorde gældende, at i hvert fald en del af nedslaget skulle henføres til grundværdien, og at grundværdiansættelsen derfor skulle hjemvises til fornyet behandling hos SKAT.
Højesteret lagde til grund, at SKAT ved brug af et vurderingsteknisk hjælpemiddel havde foretaget et skøn over grundværdien. SKATs afgørelse efterlod dog usikkerhed om, hvorvidt SKAT havde forholdt sig til, om en del af nedslaget skulle henføres til grundværdien. SKATs afgørelse var imidlertid efterfølgende stadfæstet af vurderingsankenævnet og landsskatteretten, og det fulgte ikke af vurderingsloven eller af administrativ praksis, at et generelt nedslag i ejendomsværdien skal medføre en nedsættelse af grundværdien.
Højesteret udtalte generelt om skatteskøn, at SKATs værdiansættelse kan tilsidesættes, hvis skatteyderen godtgør, at der ikke er foretaget et skøn eller at skønnet hviler på et forkert eller mangelfuldt grundlag, og at dette er egnet til at påvirke værdiansættelsen. Selvom der er påvist sådanne fejl eller mangler, kan skønnet dog alligevel ikke tilsidesættes, hvis Skatteministeriet under retssagen godtgør, at fejlen eller manglen ikke har betydning for værdiansættelsen. Værdiansættelsen kan også tilsidesættes, hvis skatteyderen godtgør, at den ansatte værdi ligger uden for rammerne af det skøn, som tilkommer SKAT, dvs. hvis værdiansættelsen må anses for åbenbart urimelig.
Højesteret fandt ikke disse betingelser for at tilsidesætte skønnet opfyldt. Uanset at der er sammenhæng mellem ejendomsværdien og grundværdien havde vurderingsankenævnet og Landsskatteretten under klagesagerne vurderet, at grundværdiansættelsen ikke var for høj. Grundejeren havde ikke heroverfor sandsynliggjort, at vurderingen hvilede på et forkert eller mangelfuldt grundlag, eller at skønnet havde ført til et åbenbart urimeligt resultat. De priser, som var opnået ved salg i sommerhusområdet, bestyrkede derimod, at SKATs vurdering af grundens værdi ikke var for høj.
På denne baggrund blev Skatteministeriet frifundet
Den juridiske vejledning 2015-2 H.A.3.1
Den juridiske vejledning 2015-2 H.A.2.1.1.6
Den juridiske vejledning 2015-2 H.A.2.1.2.1.6
Poul Søgaard, Niels Grubbe, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Hanne Schmidt, Oliver Talevski og Jan Schans Christensen
I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 2. juli 2012 og af Østre Landsrets 10. afdeling den 20. november 2013.
Appellanten, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om frifindelse.
Indstævnte, A, har nedlagt påstand om stadfæstelse af landsrettens dom.
Af ejendomsskemaet for 2007 vedrørende As sommerhusejendom, ...1, fremgår bl.a.:
Almindelig vurdering af ejendommen ...1
336.700 kr
1205 m² á 140 kr
Bygningsværdi:
Bebygget areal 72 m² x 100 %
Vægtet etageareal
Værdiberegning
Ovne (kamin, brændeovn o.l.)
-275 kr
Bygningsværdi 72 m² x 12.375 kr.
891.000 kr
Beregnet værdi i alt
1.227.700 kr
Handelspriserne i lokal-
området er lavere end
standardberegningen
for denne type ejen-
domme giver udtryk for
- 250.000 kr
Korrigeret ejendomsværdi
977.700 kr
Ejendomsværdi afrundet
Et skærmbillede "SKAT Forespørgsel på grundværdiområder" viser for vurderingsåret 2007 for grundværdiområde ..., der omfatter As ejendom, bl.a.:
Priser/faktorer: (ajourført 22/6-2007)
for området:
for prisgruppen: ...
Forsl. normalpris:
Vurdmynds
Vurdmynds normalpris:
Gl. normalpris:
Fremskrivningsfaktor:
Antal ejendomme:
Antal bebyg. salg:
Sær. estimeret pris:
Gennemsnit. ejd. værdi:
I perioden fra 2003 til 2007 skete der syv salg af fem ubebyggede sommerhusgrunde i grund-værdiområdet. En oversigt over disse salg samt over salget af en sommerhusejendom købt med henblik på nedrivning viser:
...6 (købt med henblik på nedrivning af bygning på 23 m²)
6.6. 2007
5.1. 2006
18.4. 2005
1.5. 2004
24.9. 2003
Efter det oplyste blev der for alle ejendomme i As grundværdiområde - bortset fra én - givet et nedslag i ejendomsværdien på 250.000 kr. En oversigt over enkelte af disse ejendomme viser:
Ejendomsværdi ifølge
standardberegning før nedslag
1.998.108 kr.
1.895.190 kr.
1.134.126 kr.
1.598.142 kr.
1.331.016 kr.
1.551.983 kr.
805.450 kr.
799.792 kr.
Sagen angår, om A har krav på, at ansættelsen af grundværdien pr. 1. oktober 2007 for hans sommerhusejendom ...1, hjemvises til fornyet behandling hos SKAT.
Vurderingssystemet og domstolsprøvelsen
Efter vurderingsloven ansættes ejendomsværdien og grundværdien samt et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer, jf. § 5, stk. 1. Vurderingen foretages på grundlag af den kontante værdi i handel og vandel, jf. § 6, 1. pkt., og for ejerboliger fastsættes vurderingen med udgangspunkt i den gennemsnitlige handelspris for ejendomme af samme størrelse, alder, stand og beliggenhed i et sammenligneligt område, jf. § 6, 2. pkt. Grundværdien er værdien af grunden i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. § 13. Efter lovens § 16 ansættes grundværdien til det beløb, som efter de gældende handelspriser antages at kunne opnås for den pågældende ejendom i ubebygget stand ved salg til en efter samtlige forhold økonomisk god anvendelse.
Vurderingsloven forudsætter, at der ved ansættelsen af værdien af en ejendom foretages et skøn bl.a. på grundlag af registrerede oplysninger om salgspriser på sammenlignelige ejendomme, jf. § 39, sammenholdt med § 6, 2. pkt. Det fremgår af forarbejderne, at vurderingen foretages maskinelt på grundlag af individuelle oplysninger om ejendommen og statistiske analyser af frie salg af ejendomme i det pågældende område (vurderingsforslagssystemet). Den maskinelt beregnede ejendomsværdi for den enkelte ejendom er baseret på det gennemsnitlige handelsprisniveau i lokalområdet, og der kan være behov for at justere denne værdi med et tillæg eller fradrag, så ejendomsværdien skønnes passende og ikke overstiger handelsværdien (lovforslag nr. L 180, Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, s. 4641-4642 og s. 4650).
Ved vurderingen af sommerhusgrundes værdi beregner SKAT ved hjælp af vurderingsforslagssystemet forslag til grundværdi for de enkelte grundværdiområder og prisgrupper. Eftersom antallet af handlede ubebyggede grunde generelt er så lavt, at handlerne ikke udgør et tilstrækkeligt grundlag for statistisk analyse, anvender SKAT en indirekte metode, når der skal beregnes et forslag til grundværdien. Priserne ved salg af bebyggede grunde indgår i grundlaget for forslaget til grundværdi, idet metoden tager udgangspunkt i, at der er en statistisk sammenhæng mellem værdien af en bebygget grund og grundens værdi som ubebygget, hvilket udtrykkes i den såkaldte grundværdikurve. Grundværdikurven anvendes ved beregning af forslag til grundværdi. Priserne ved salg af bebyggede grunde indgår også i grundlaget for forslaget til ejendomsværdi. Efter det oplyste gennemgår en vurderingsmedarbejder forslagene til grundværdi og ejendomsværdi og skønner, om de foreslåede værdier kan anvendes, eller om der bør foretages justeringer.
A har anført, at SKAT ikke har foretaget et skøn. Han har endvidere gjort gældende, at vurderingsmyndighedernes ansættelse af grundværdien pr. 1. oktober 2007 for hans ejendom er foretaget på et fejlagtigt grundlag. Det er en fejl, at den nedsættelse med 250.000 kr. af den foreslåede ejendomsværdi fra 1.227.700 kr. til 970.000 kr. (afrundet), der blev foretaget, kun gav sig udslag i en nedsættelse af bygningsværdien fra 891.000 kr. til 641.000 kr., men ikke helt eller delvist førte til en nedsættelse af grundværdien, som forblev på 336.700 kr., svarende til 280 kr. pr. kvadratmeter. SKAT har således ikke ved ansættelsen af grundværdien fulgt sin egen metodebeskrivelse om sammenhængen mellem ejendomsværdi og grundværdi (grundværdikurven).
I den foreliggende sag udgjorde den maskinelt beregnede forslagsværdi for As grund 259 kr. pr. kvadratmeter baseret på grundværdiområdet og 270 kr. pr. kvadratmeter baseret på det noget større prisgruppeområde. En vurderingsmedarbejder forhøjede disse maskinelt beregnede forslag til 280 kr. pr. kvadratmeter, og grundværdien blev dermed fastsat til 336.700 kr. Af ejendomsskemaet for 2007 fra SKAT fremgår, at det maskinelt beregnede forslag til ejendomsværdi herefter var grundværdien med tillæg af en beregnet bygningsværdi på 891.000 kr., i alt 1.227.700 kr. En vurderingsmedarbejder korrigerede ejendomsværdien til 970.000 kr. (afrundet) svarende til et nedslag på 250.000 kr. foretaget med den begrundelse, at
handelspriserne i lokalområdet er lavere end standardberegningen for denne type ejendomme giver udtryk for.
Med samme begrundelse blev der for de øvrige sommerhusejendomme i grundværdiområdet foretaget et skønsmæssigt nedslag i ejendomsværdien på samme beløb, uanset betydelige variationer i bygningernes alder og størrelse.
Højesteret lægger efter det anførte til grund, at der ved SKAT's ansættelse af grundværdien under brug af vurderingstekniske hjælpemidler blev foretaget et skøn, som tog hensyn til den pågældende ejendoms forhold. SKAT's afgørelse efterlader imidlertid usikkerhed med hensyn til, om SKAT har forholdt sig til, hvorvidt nedslaget på 250.000 kr. burde føre til en nedsættelse af grundværdien, også under hensyn til at oplysningerne om priserne ved salg af bebyggede ejendomme i området indgik i de maskinelt beregnede forslag til både grundværdi og ejendomsværdi.
I forbindelse med As klage til vurderingsankenævnet fastholdt SKAT sin afgørelse, og vurderingsankenævnet stadfæstede SKAT's afgørelse, efter at nævnet havde modtaget As kommentarer til nævnets forslag til afgørelse. Nævnet fandt bl.a., at A ikke havde anført forhold vedrørende ejendommen, der kunne begrunde et nedslag i grundværdien, og at der ikke var grundlag for at antage, at grundværdien for As ejendom var sat for højt. Landsskatteretten stadfæstede vurderingsankenævnets afgørelse og fandt i sin afgørelse bl.a., at det efter det oplyste, herunder om sommerhusets alder og størrelse, var med rette, at nedslaget på 250.000 kr. alene var indrømmet i ejendomsværdien, og at der ikke i det, som A havde anført, var grundlag for at tilsidesætte ansættelsen af grundværdien.
Der er ikke i vurderingslovgivningen bestemmelser om, at et generelt nedslag i ejendomsværdien som det foreliggende skal føre til nedsættelse af grundværdien. Der er heller ikke administrativ praksis herom. Afgørende er herefter, om begrundelsen for og karakteren af nedslaget i ejendomsværdien indebærer, at grundværdien er for højt ansat i forhold til grundens handelsværdi. Den sammenhæng, der er mellem ansættelsen af grundværdien og ejendomsværdien, således som det er udtrykt ved grundværdikurven, skaber en formodning for, at et sådant nedslag i ejendomsværdien også har betydning for grundværdiansættelsen. Som anført har myndighederne imidlertid - uanset den nævnte sammenhæng og As klage med henvisning hertil - vurderet, at grundens værdi ikke er ansat for højt i forhold til handelsværdien. A har ikke gennem syn og skøn eller på anden måde sandsynliggjort, at myndighedernes vurdering er forkert, og oplysningerne om de priser, der er opnået i de seneste år før vurderingen ved salg i det pågældende sommerhusområde af ubebyggede grunde og af en bebygget grund med henblik på nedrivning, bestyrker, at den ansatte grundværdi ikke er for høj i forhold til handelsværdien.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at det ikke kan antages, at det skøn, som vurderingsmyndighederne har foretaget vedrørende grundværdien, hviler på et forkert eller mangelfuldt grundlag, eller at skønnet har ført til et åbenbart urimeligt resultat.
Herefter og da det, som A i øvrigt har anført, ikke kan føre til andet resultat, frifinder Højesteret Skatteministeriet.
Under hensyn til sagens karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for byret, landsret eller Højesteret til den anden part.
Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for byret, landsret eller Højesteret til den anden part.


text:
 Grever, baroner og husmænd
John Erichsen og Ditlev Tamm:
Grever, baroner og husmænd -
Opgøret med de store danske godser 1919.
348 sider, ill., 399,95 kr.
Gyldendals Forlag >
I 1660 indførtes enevælden i Danmark. I 1665 indførtes Kongeloven. I 1671 udstedte Christian V tre forordninger: Gemaksordinansen (hvem havde adgang til kongen), Rangforordningen (det nye sociale hierarki) og Grevernes og friherrernes (baronernes) privilegier (hvem kunne optages i den nye adelsstand og med hvilke privilegier).
Penneføreren var Peder Schumacher Griffenfeld, som dermed moderniserede den danske statsforvaltning. Han var af tysk afstamning, og hans inspiration var fra det øvrige Europa.
Med enevældens indførelse gjorde man op med den gamle ur(fødsels)adel, som havde direkte adgang til kongen, og som kunne vælge og afsætte kongen, valgkongedømmet. Med enevælden indførtes arvekongedømmet og med de nævnte forordninger skabtes titeladelen.
Man skulle ansøge kongen om at blive optaget som greve eller baron. Det fremgår af forordningen, hvilke betingelser der var, og hvilke forpligtelser og rettigheder der fulgte med. Fællesbetegnelsen for grevskaber og baronier samt senere også for stamhuse og fideikommisser var: majorater.
Det vigtigste i forbindelse med denne bog var, at majoraterne skulle gå samlet i arv til den ældste søn (eller datter i manglen på sønner), at de var skattefri, at de ikke kunne sælges helt eller delvist og at de ikke kunne retsforfølges.
I 1849 indførtes den nye grundlov. Det betød enevældens afskaffelse. I § 97 afskaffedes adelens forrettigheder og efter § 98 (nuværende grundlov § 84) kunne der ikke oprettes nye majorater, og det var samtidig en ”løfteparagraf”, idet der stod: ved lov skal (det) nærmere ordnes, hvorledes de nu bestående kunne overgå til fri ejendom. Dét som senere blev kaldt ”afløsningen”.
Det er dét, som bogen handler om: afløsningen. Som først kom i 1919.
At der gik så lang tid fra bestemmelse til udførelse betød, at de politiske betingelser havde ændret sig radikalt. Inspirationen kom ikke kun fra Danmark, men fra hele Europa, fra USA og fra Rusland. Kampe om politisk magt og jordreformer havde hærget overalt med revolutioner, revolter, optøjer med videre. Fra den franske revolution til den russiske. Nogle steder meget voldeligt og blodigt.
I Danmark i 1919 huggede man ikke i adelen. Man huggede fra adelen. Det er også dét, bogen handler om.
Bogen er inddelt i 10 afsnit. De tre første behandler baggrunden for enevælden, oprettelsen af majoraterne og tiden fra grundlovens vedtagelse i 1849 til loven om afløsning i 1919.
Det næste afsnit omhandler lovens tilblivelse og vedtagelse i perioden fra systemskiftet i 1901 og til 1919. Det er et fremragende studie i politisk spilfægteri, rævekager, forhandlinger og ”det muliges” politik. Den politiske virkelighed var nu en helt anden, end dengang majoraterne blev til. Socialismen var i fremmarch, det radikale venstre var dannet som husmændenes parti, afvandringen fra land til by var et stort og stigende problem, de jordløse landboere krævede jord, ”jordhungeren” var stor. Afløsningen, som blev en realitet, var det mulige politiske svar på de mange problemer. Den holdt dog kun i et par årtier eller tre. Mellemkrigsårenes økonomiske udvikling medførte, at de meget små husmandsbrug, som var resultatet af afløsningen, var for små til at være grundlag for en families liv. De små brug blev efterhånden lagt sammen til større ejendomme.
Det fremgår af bogen, at hvis de tidligere forsøg på at opfylde løfteparagraffen fra 1849-grundloven havde ført til resultater, kunne det nok have ført til lempeligere ordninger, end dem som blev gennemført i 1919.
Ét af de store juridiske problemer var, om grundlovens bestemmelse om ejendomsrettens ukrænkelighed og deraf den følgende beskyttelse af den private ejendomsret, § 87 (nuværende § 73), kunne gå forud for inddragelse af gods og formue fra adelen. Dette spørgsmål indbragtes for Østre Landsret, som gav adelen medhold. Staten ankede til Højesteret, som gav Statsminister Zahle ret. Det var ikke konfiskation eller ekspropriation. Det var statsmagtens ret til regulering af rigets forhold.
Dette handler det næste afsnit i bogen om. Det er spændende læsning for alle. Ikke kun jurister. Der redegøres for parternes synspunkter og højesterets votering og de overvejelser, som dommerne gjorde sig. Der var ikke enighed, men flertallet vandt.
Spørgsmålet var jo også, om højesteret skulle benytte sig af muligheden for at underkende statsmagtens ret til at bestemme landets anliggender på et politisk sprængfarligt område. Magtens tredeling var til eksamen. Her mødtes juraen og politikken, hvilket læseren hele tiden skal holde sig for øje. Man skal ikke blande de to ting sammen. Det gør det lidt lettere at forstå sammenhængen og resultatet af lovgivningen. Der redegøres fremragende for det i bogen.
Fra især USA havde man set, at den højeste domstol ikke holdt sig tilbage fra at omstøde eller underkende de love, som var blevet vedtaget. Og det gælder jo stadigvæk. Senere er begrebet forfatningsdomstol dukket op i for eksempel Tyskland, men i Danmark var det dengang og også nu de almindelige domstole, som skulle og skal stå vagt for befolkningen overfor overgreb fra Regeringen og Folketingets side.
Det fremgår af bogen, at højesteret blandt andet overvejede, hvad resultatet af en underkendelse af loven ville blive. Det var vel næsten en uomgængelig realitet, at der skulle ske ét eller andet for at løse de ovennævnte politiske problemer. En underkendelse kunne føre til meget grimmere ting end en statsafgift og en aflevering af landbrugsjord. Majoraterne overgik jo også til fri ejendom, uden de restriktioner enevælden havde pålagt dem for at blive majorater.
Man mærker nok forfatternes opfattelse af sagen, men der redegøres loyalt for det politiske/institutionelle (!) valg, højesteret tog. Et valg som ikke kun holdt sig til den strikte jura, men også overvejede og tog hensyn til det mulige resultat af det modsatte valg. Forfatterne mener, at mindretallet i højesteret tænkte på sagen, medens flertallet også tænkte institutionelt.
Først med Tvindsagen satte højesteret hælene i overfor Folketinget, men sagerne kan ikke sammenlignes. Dén sag drejede sig mere om forskelsbehandling af skoler, og ikke generelle bestemmelser for alle skoler.
Majoraterne skulle (i meget korte træk) betale en afgift på 20/25 % af godsets samlede værdi og aflevere en tredjedel af jorden til brug for udstykning. Nogle majorater forblødte af den kur.
Den midterste del af bogen er en smuk samling af fotografier af de majorater, som eksisterede dengang. Der var i alt 76 majorater med jord: 21 grevskaber, 14 baronier, 31 stamhuse og 8 fideikommisgodser og slægtsgodser.
Lovens vedtagelse medførte et efter nutidens målestok beskedent bureaukrati og embedsværk. Der oprettedes et Lensnævn og en Lenskontrol. Til formand for nævnet og leder af kontrollen udnævntes kontorchef Lauritz Ingerslev. I dette afsnit gennemgås nævnets etablering og arbejdsgang, med to godser som eksempler. Lauritz Ingerslev blev rost for sin administration af lensafløsningen. Også af majoratsbesidderne som opfattede ham som en fair modstander i sagerne.
I et kort afsnit ser forfatterne på resultatet af lensafløsningen set fra husmændenes side. Jord blev udstykket efter bonitet, små ejendomme blev bygget efter datidens byggeskik. Det radikale venstre havde fået gennemført sin politik. Men som allerede nævnt ændrede de landspolitiske og økonomiske forhold sig meget hurtigt og brugene viste sig at være for små.
Et område, som ikke har været gjort til genstand for så megen omtale som selve jordfordelingen, er spørgsmålet om, hvad der skulle ske med godsernes og gårdenes indbo og løsøre. Som følge af lovens § 1 skulle dette som udgangspunkt indgå i vurderingen af majoratets værdi og overgå til fri ejendom, når loven blev vedtaget. Men i følge lovens § 6 skal ”genstande af kunstnerisk eller historisk værdi, der har almindelig interesse … forblive her i landet og kan, forsaavidt de udgør en samling, gøres tilgængelige for almenheden efter regler, der fastsættes af nævnet…”. Ved salg af sådanne genstande skulle der betales afgift som af det øvrige gods, og staten havde forkøbsret til en vurdering fastsat af… undervisningsministeren!
Til at vurdere genstandene og forhandle med majoratsbesidderne om hvilke genstande, der var af almindelig interesse antog man lederen af Frederiksborgmuseet, inspektør Otto Andrup. Det var måske ikke et klogt valg, men i hvert fald for nutiden et meget underholdende valg. Andrup viste sig at være en hæmningsløs samler og krejler. Han indgik underhåndsaftaler med majoratsbesidderne, hvis de havde genstande, han gerne ville have til sit museum, eller som han mente, at andre museer gerne ville have i deres samlinger. Somme tider sagde disse nej tak! Andrup måtte flere gange stille til ”kammeratlig samtale” hos Ingerslev, han fik skrevne forholdsordrer, han blev genstand for skandaleberetninger i dagbladene, han ragede især til sig til sit eget museum og ikke mindst: han var 100 % inhabil! Ét af Andrups esser var, at hvis han udnævnte nogle genstande (mønter, bøger, medaljer, håndskrifter m.m.) til samlinger, skulle der være adgang for almenheden til at komme og se dem. Oh skræk! At få almenheden rendende for at se på samlingerne? Nej tak!
Ikke desto mindre var nogle af hans modparter tilsyneladende tilfredse med, at de kunne ”handle” med Andrup om vurderingerne og om, hvilke genstande de skulle aflevere til museerne eller frede.
Resultatet var, at nogle store samlinger og omkring 200 kunstværker af forskellig slags blev afleveret til forskellige museer.
Det er på én gang et meget underholdende og et meget sørgeligt kapitel i bogen. Der redegøres fint og grundigt for hele processen og Andrups krumspring og meritter. Og den lille grimme djævel på venstre skulder hvisker, at det måske var godt, at nogle uvurderlige kunstgenstande blev bevaret i Danmark, at de blev offentligt tilgængelige og at de bliver vedligeholdt på bedste vis. Men sig det ikke højt, hvis der er en majoratsbesidder eller en efterkommer i nærheden.
Bogens indledende afsnit kaldes ouverturen. Det sidste kaldes slutspillet. Her resumerer, vurderer og filosoferer de to forfattere frit over hele sagen og dens resultat uden binding af historiskfaglige principper. Nogle af deres tanker er medtaget ovenfor.
Men ville højesteret i 2014 have bestemt anderledes? Næppe. –
Ville Menneskerettighedsdomstolen? Måske. – Hvad ville der være sket, hvis højesteret havde stemt anderledes? Voldelig revolution?
Bogen har flere bilag, som underbygger, udvider og forklarer. Syv bilag gengiver de omhandlede love, oversigter over majoraterne før og efter afløsningen m.m.
Herudover er der en ordliste med definitioner på de faglige begreber, bibliografi, litteratur og kilder.
Endelig er der et register over personer og ét over stednavne.
Professor dr.jur. Knud Illum stillede under en forelæsning om ejendomsrettens grænser et retorisk spørgsmål til de studerende. En ung student indledte sit svar med ”Jeg mener…”, men han blev straks afbrudt af professor Illum: ”Når De er blevet dr. jur. og har været professor i 30 år, vil Deres personlige mening MÅSKE være af interesse. Indtil da bør De holde Dem til den anerkendte retsvidenskab.” – Hvormed professor Illum mente hans egen lærebog.
Det fremgår, at de to forfattere til denne bog begge er lærde og kloge. Og de må meget gerne fremkomme med dels deres eksakte og dokumenterede historiske, kunsthistoriske og juridiske viden dels deres helt klare personlige holdninger til sagen eller rettere: de mange forskellige sider af sagen. Forfatterne har vores fulde interesse.
Bogen er udgivet med støtte til forskningen af Augustinus Fonden, medens bogens trykning er bekostet af Margot og Thorvald Dreyers Fond. Det er en meget smuk bog
Året er stadig ungt, men denne bog bør være med i opløbet til kåring af årets bedste historiske bog. Læs den – nyd den!

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret


text:
Franco er blevet seriøs med 'In Dubious Battle' - Filmpuls
Published on 31 January, 2017 |
af Kofi Lawson
Franco er blevet seriøs med ‘In Dubious Battle’
Her er traileren til ‘In Dubious Battle’ instrueret af James Franco.
Franco er vel nok kendt for hans komiske roller og selvom han tidligere har instrueret film, så er ‘In Dubious Battle’ den vel nok mest seriøse til dato’
Vi holder dig opdateret med nyt om ‘In Dubious Battle’.
copyright, joblo.com
Tags: Her er traileren til 'In Dubious Battle' instrueret af James Franco., James Franco, Robert Duvall, Selena Gomez
Ny ‘Alien: Covenant’ trailer →
‘Alien: Covenant’ prolog hedder ‘Last Supper’ →
Dansk deltagelse på filmfestivalen i Venedig →
Seneste	Nyt fra ‘Inhumans’ TV-serien	27 June | af Nicolaj N. Justesen	Filmanmeldelse: The LEGO Batman Movie	26 June | af Nicolaj N. Justesen	Trailer til Pitch Perfect 3	26 June | af Line F. Svare	Edgar Wright taler ud om Ant-man	24 June | af Nicolaj N. Justesen	Filmanmeldelse: Hidden Figures	24 June | af Sidsel Minuva	Third Ear podcast bliver til film	24 June | af Line F. Svare	Ron Howard er den nye mand!	23 June | af Kofi Lawson	David Fincher skal instruer ‘World War Z 2’	23 June | af Kofi Lawson	Bag om ‘Blade Runner 2049’	23 June | af Kofi Lawson	Jurassic World 2 får officiel titel	22 June | af Jeppe Svan Sørensen	Populære
Plakater til Blade Runner 2049! by Line F. Svare Holdopstillingen til ‘Sommeren ’92’ by Karen Sandal Fothergill De bedste tv-serier lige nu, forår 2017 by Line F. Svare Filmanmeldelse: The Lobster by Laura Pop Se ‘Broen’ på Netflix by David Lohmann Filmanmeldelse: Sommeren ’92 by Tia-Maria Frank Third Ear podcast bliver til film by Line F. Svare Nu kan du se ‘Red Nose Day Actually’ by Line F. Svare Jurassic World 2 får officiel titel by Jeppe Svan Sørensen Daniel Day-Lewis stopper karrieren by Line F. Svare Filmpuls er et community for alle os der elsker film, og som har lyst til at bidrage med holdninger og viden. Sammen med dig holder vi fingeren på filmpulsen.

matches:
In Dubio
In Dubio
In Dubio
In Dubio
In Dubio
In Dubio