text:
Behandling af bo efter svensk statsborger - Højesteret 15. novemb
afsagt fredag den 15. november 2019
Sag 158/2018
(advokat Johan Hartmann Stæger for alle)
I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Roskilde den 19. januar 2018 og af Østre Landsrets 1. afdeling den 27. marts 2018.
I påkendelsen har deltaget tre dommere: Jan Schans Christensen, Kurt Rasmussen og Lars Apostoli.
Kærende, A, B og C, har nedlagt påstand om, at Skifteretten i Roskilde ikke har kompetence til at behandle boet efter D.
Indkærede, Skattestyrelsen, har påstået stadfæstelse.
D, der var svensk statsborger, afgik ved døden den 31. december 2015 efter længere tids sygdom.
Han havde i perioden 2007 til 2014 været ansat som professor ved X-by Universitet og var efter det oplyste i denne periode fuldt skattepligtig til Danmark.
Han ejede en ejendom i Y-by, Sverige, og erhvervede sammen med sin dengang kommende ægtefælle, A, i 2004 en ejendom beliggende Z-by, Danmark, således at han ejede 1/3 og hun 2/3. Ægtefællerne havde fuldstændigt særeje i ægteskabet.
I 2012 fik han stillet diagnosen Amyotrofisk Lateral Sclerose (ALS), som han de følgende år blev behandlet for på YY hospital. I efteråret 2015 blev hans tilstand imidlertid efter det oplyste forværret i en sådan grad, at han ikke længere følte sig i stand til at blive transporteret til
Sverige for behandling. Han blev derfor indlagt på ÆÆ Sygehus, som efter aftale med det svenske sygehus, hvor han tidligere var blevet behandlet, overtog behandlingen af ham i den sidste del af livet.
I forbindelse med indlæggelsen på det danske sygehus skiftede han folkeregisteradresse til den ejendom, som han ejede i sameje med sin ægtefælle, idet personalet på sygehuset havde oplyst ham om, at gratis behandling på et dansk sygehus krævede dansk folkeregisteradresse.
Forud herfor havde han været tilmeldt det svenske folkeregister, hvor han stod anført med bopæl i Y-by, Sverige.
Ca. 3 måneder efter indlæggelsen på det danske sygehus afgik D som anført ved døden den 31. december 2015. Ved sin død efterlod han tre arvinger, sin ægtefælle, A, og to særbørn, B og C. De to særbørn, der begge er voksne, boede i henholdsvis Sverige og USA.
Den 1. maj 2016 udleverede Skifteretten i Roskilde boet efter D til bobestyrer, og den 10. maj 2016 registrerede den svenske myndighed Skatteverket en af arveringerne indleveret ”bouppteckning”.
I forbindelse med skiftet af dødsboet efter D gjorde SKAT (nu Skattestyrelsen) gældende, at dødsboet i henhold til den nordiske dødsbokonvention skulle skiftes i Danmark, jf. konventionens artikel 19, hvorefter dødsboer efter nordiske statsborgere skiftes i det land, hvor afdøde var bosat.
Skifteretten i Roskilde fandt ved kendelse af 19. januar 2018, at dødsboet skulle behandles af de svenske myndigheder og anførte som begrundelse herfor følgende:
”Retten skal tage stilling til, om boet efter afdøde helt eller delvist skal skiftes i Danmark og i så fald, hvilket lovvalg der skal anvendes i forbindelse med et skifte.
Det følger af Den Nordiske Dødsbokonventions artikel 1, at konventionen finder anvendelse i sager om arv og testamente efter en person, der ved sin død var statsborger og bosat i en kontraherende stat, medmindre andet følger af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012.
D var ved sin død svensk statsborger, han havde selvstændig bolig i Y-by, Sverige og var endvidere tilmeldt sin ægtefælles adresse i Z-by. Dødsfaldet er således omfattet af Den Nordiske Dødsbokonvention.
I medfør af artikel 19, stk. 1, henhører skiftebehandlingen som hovedregel under retterne i den medlemsstat, hvor afdøde var bosat ved sin død. Dansk skiftekompetence forudsætter således, at afdøde havde bopæl i Danmark.
Det fremgår af artikel 27, at hvis en ret i en af de kontraherende stater har truffet afgørelse om, at et bo, som omhandles i artikel 19, skal behandles af retten, skifteretten, boutredningsman, bobestyrer eller testamentseksekutor eller skiftes under medvirken af skiftesman, eller at det skal udleveres til private skifte, er afgørelsen bindende også i de andre stater.
Det kan i nærværende sag lægges til grund, at de svenske skattemyndigheder har behandlet en boopgørelse efter afdøde, hvori indgår alle afdødes aktiver og passiver, herunder de danske.
Henset hertil har skifteretten i Roskilde ikke kompetence til at behandle boet, jf. artikel 27 i Den Nordiske Dødsbokonvention, hvorfor anmodningen fra SKAT om, at alle afdødes aktiver skal medtages i en boopgørelse i Danmark, jf. artikel 19 i den nordiske dødsboskiftekonvention, ikke tages til følge.”
Skattestyrelsen kærede denne afgørelse til Østre Landsret, der ændrede skifterettens afgørelse, idet landsretten fandt, at alle Ds aktiver og passiver skulle medtages i boopgørelsen i Danmark.
Landsrettens begrundelse lyder således:
”Landsretten tiltræder, at konventionen af 19. november 1934 mellem Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige om arv og dødsboskifte som ændret ved overenskomst af 9. december 1975 og overenskomst af 1. juni 2012 (Den Nordiske Dødsbokonvention) finder anvendelse.
Det fremgår af konventionens artikel 2, at der i sager om ret til arv efter afdøde som udgangspunkt skal anvendes loven i den kontraherende stat, hvor afdøde var bosat ved sin død. Endvidere fremgår det af konventionens artikel 19, at skiftebehandlingen skal foregå efter loven i den kontraherende stat, hvor afdøde var bosat, og skal høre under retterne eller myndighederne i denne stat, for så vidt loven henlægger behandlingen til retten eller myndigheden. Hvor afdøde må anses for at have været bosat ved sin død fastlæggesi overensstemmelse med det internationalprivatretlige domicilbegreb.
Landsdommerne Birgitte Grønborg Juul og Jan Uffe Rasmussen udtaler:
Efter en samlet vurdering af sagens oplysninger, finder vi, at afdøde ved sin død må anses for at have været bosat i Danmark. Vi har herved lagt vægt på at afdøde på tidspunktet for sin død var tilmeldt folkeregistret på den ejendom, hvor også hans ægtefælle var bosiddende, og som parret ejede i fællesskab, således at afdøde ejede 1/3, samt at han i en årrække indtil sin pensionering havde haft sin beskæftigelse i X-by og således må anses i vidt omfang at have opholdt sig her. Oplysningerne om, at afdøde i 2015 udelukkende tilmeldte sig folkeregistret i Danmark af praktiske årsager, kan under disse omstændigheder ikke føre til et andet resultat.
Det følger herefter af konventionens § 19, at skiftebehandlingen hører under retterne eller myndighederne i Danmark.
På baggrund af sagens oplysninger finder jeg, at afdøde frem til den 28. september 2015 var bosat i Sverige. Jeg har herved lagt vægt på, at afdøde frem til denne dato var tilmeldt folkeregisteret i Y-by kommun, hvor afdøde havde sit hus og bohave, og at afdøde frem til dette tidspunkt ikke havde været fastboende i Danmark.
Afdøde skiftede folkeregisteradresse til sin hustrus adresse i Danmark fra den 28. september 2015 og frem til sin død den 31. december 2015, og jeg lægger efter sagens oplysninger til grund, at afdøde udelukkende flyttede folkeregisteradresse til Danmark af hensyn til et behandlingsforløb på ÆÆ sygehus. Jeg lægger hermed til grund, at afdødes sygdom i september 2015 var ganske fremskredet, og at behandlingsforløbet var aftalt mellem neurologisk afdeling på YY-by hospital, Sverige, hvor afdøde hidtil havde modtaget behandling, og neurologisk afdeling på ÆÆ sygehus, idet ÆÆ Sygehus skulle hjælpe afdøde i den sidste del af livet.
På den baggrund finder jeg, at afdøde må anses for at have været bosat i Sverige frem til sin død den 31. december 2015, selvom afdøde flyttede folkeregisteradresse til Danmark de sidste tre måneder af sit liv. Det følger herefter af konventionens § 19, at skiftebehandlingen
hører under retterne eller myndighederne i Sverige. Det kan ikke føre til en ændret vurdering, at afdøde i skatteretlig henseende har været fuldt skattepligtig til Danmark siden 15. august 2007.
For Højesteret er der bl.a. fremkommet følgende supplerende oplysninger:
Af Ds journal fra YY-by hospital fremgår bl.a., at han var i behandling her frem til den 3. september 2015. Det fremgår endvidere, at han betalte brugerbetaling til det svenske sygehusvæsen.
Frem til sin død betalte han endvidere bl.a. el, vand, tv, internet, telefon og alarm vedrørende sin ejendom i Y-by, og han fik på et tidspunkt efter konstateringen af sin sygdom en tryghedsalarm, der efter det oplyste kunne anvendes til at tilkalde hjalp til ejendommen i Y-by.
I ægtepagt af 21. november 2007 mellem A og D er det anført, at ægtefællerne begge var boende i ejendommen beliggende Z-by. Det samme fremgår af et testamente af 15. maj 2013, idet det dog i kodicil af 20. maj 2015 er anført, at D var boende i ejendommen beliggende i Yby.
Af Ds skatteoplysninger fremgår, at han for 2007-2014 selvangav befordringsfradrag, og at han i hvert fald i 2009, 2012, 2013 og 2014 anførte Y-by som sin bopælsadresse. Det fremgår endvidere, at D selvangav befordringsfradrag fra Y-by til X-by Universitet for 194 dage i 2011, 166 dage i 2012, 198 dage i 2013 og 205 dage i 2014.
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af A.
A har forklaret bl.a., at hun er 68 år og pensioneret farmaceut, men fortsat arbejder 10 timer om ugen som qualified person i et transportfirma.
Hun fandt sammen med D i 2002. Han boede i Y-by nord for Stockholm i en villa på 145 m2. Ejendommen var en helårsbolig. Han var ligesom hende uddannet farmaceut og arbejdede fuld tid som farmakolog på YY-by hospital, og han var tilknyttet sygehusets apotek som forskningsapoteker. Samtidig var han adjungeret professor ved YY Universitet, og han havde som følge af sin beskæftigelse meget internationalt arbejde. Da de mødte hinanden, havde han to børn fra et tidligere ægteskab, der begge boede i Sverige. Hun boede selv i en ejendom ved Æ-by i Danmark og arbejdede som farmaceut i Ø-by.
I november 2003 fik hun nyt arbejde på sygehusapoteket på Å-by hospital i Stockholm. Hun blev officielt boende med folkeregisteradresse i Danmark, men boede hos D i Y-by. D arbejdede fortsat på sygehuset og på YY Universitet. Hun var i Sverige i ugens løb, men kom til Danmark i hvert fald én gang om måneden. Hun tænkte på det tidspunkt ikke over, at hun stadig havde folkeregisteradresse i Danmark.
I 2004 købte hun ejendommen i XX-by i Danmark, fordi bodelingen med hendes tidligere mand var afsluttet, og fordi hun ville investere pengene, hun fik ved bodelingen. Hun arbejdede på dette tidspunkt fortsat på Å-by hospital i Stockholm. De købte ejendommen sammen, således at hun ejede 2/3 og han ejede 1/3. Foruden at være en investering, fungerede ejendommen også som et hus, de kunne bruge, når de var i Danmark. De havde ikke planer om at flytte til Danmark, og han beholdt også sin ejendom i Y-by.
I 2005 fik hun nyt arbejde på Rigshospitalet, hvor hun også tidligere havde arbejdet, og hun flyttede sin folkeregisteradresse til X Kommune. D arbejdede stadig i Stockholm og med forskellige internationale opgaver.
I 2007 opsagde han sit arbejde på sygehuset i Stockholm og fik arbejde som professor ved Xby Universitet. Han havde også fået tilbudt et professorat i Finland, men han valgte arbejdet i Danmark. Han beholdt dog en stor del af de funktioner, han havde på universitetet i YY-by, herunder i forhold til at vejlede de studerende. Han valgte at få arbejde i Danmark, dels fordi han gerne ville prøve at arbejde i udlandet, dels på grund af sine professionelle interesser. Det var ikke fordi, han ønskede en større tilknytning til Danmark.
Hans arbejde på X-by Universitet indebar ikke, at han skulle være i X-by hele tiden, men han var der stort set hver dag, bortset fra de dage han arbejdede hjemme, eller når han havde andre forpligtelser i Sverige eller andre lande.
I 2007 blev de gift, men de havde ikke en almindelig hverdag sammen. De spiste ikke nødvendigvis sammen i hverdagen eller stod op sammen, og han blev også i Sverige, når han havde forpligtelser dér. Der var perioder, hvor de begge var i Sverige, men når hun tog hjem, tog han ikke nødvendigvis med hende. Han flyttede heller ikke sin folkeregisteradresse til Danmark, og han havde også fortsat sin faste læge i Stockholm.
De indgik en ægtepagt i november 2007. Årsagen til, at de indgik ægtepagten, var, at de var voksne mennesker med særbørn, og de ønskede ikke at skulle skændes i tilfælde af skilsmisse.
De havde kun delvist fællesøkonomi. De havde således hver deres konti, men de havde også en fælles konto, hvorfra de betalte fællesudgifter. Når de handlede, brugte de begge to deres kreditkort. Når hun var i Sverige, brugte hun et svensk kreditkort knyttet til hendes svenske konto.
I 2012 fik han konstateret Amyotrofisk Lateral Sclerose (ALS). Indtil da havde han passet sit arbejde i X-by, og han havde også arbejdet med de studerende på universitetet i YY-by. Han fik konstateret ALS på YY-by hospital, og han modtog også behandling i Sverige. Han havde ingen tilknytning til det danske sygehusvæsen, så det var naturligt, at han fik behandling i Sverige.
I perioden efter 2012 og indtil november 2014 arbejdede han fortsat i X-by, og han var også stadig tilknyttet nogle eksamensstuderende i YY-by. Hverdagen fortsatte også som hidtil med, at de rejste frem og tilbage mellem Danmark og Sverige, men i efteråret 2014 blev kraften i hans højre arm nedsat, og han kunne derfor ikke længere køre bil. Herefter var de begge hjemme enten i Sverige eller i Danmark.
Det danske sygehusvæsen blev først involveret i september 2015. Han havde fået det dårligt med vejrtrækningen i begyndelsen af september, og han havde derfor henvendt sig til privathospitalet i ZZ-by. I slutningen af september besøgte de ALS-teamet på X-hospital. Her fortalte man ham, at han skulle flytte sin folkeregisteradresse til Danmark, hvis han skulle kunne modtage behandling uden at betale for det, hvilket gjorde ham meget bange. Det var denne oplysning, der var baggrunden for, at han flyttede sin folkeregisteradresse til Danmark.
I 2013 oprettede de et testamente, fordi de vidste, at han ville dø af ALS. Et kodicil til testamentet blev oprettet i 2015, fordi de ønskede klarhed over, hvem der boede hvor. Det er forkert, når der i testamentet fra 2013 står, at de begge boede i Danmark.
I begyndelsen af 2015 kørte hun dem fortsat frem og tilbage mellem Danmark og Sverige. I midten af august 2015 var den sidste gang, de var i Sverige. Han havde indtil da modtaget hjemmepleje i Sverige, men fra begyndelsen af juni 2015 havde de også købt privat hjemmepleje i Danmark.
Fakturaerne fra den 22. april 2013 og frem angår den egenbetaling, som D skulle betale, når han havde kontakt med det svenske sygehusvæsen. Fakturaen fra den 31. maj 2015 og frem angår betaling for den tryghedsalarm, han fik, og som man kan bruge, hvis man får et ildebefindende eller falder om, når man er alene. Han fik formentlig alarmen i 2014.
I 2015 regnede de med, at D skulle dø i Sverige, hvilket også fremgår af journalnotatet fra Region Y.
Den svenske ejendom blev solgt i august 2016, og hun blev boende i Danmark. D havde aldrig givet udtryk for, at han ville sælge ejendommen i Sverige. Hans tankegang var meget svensk, og han sammenlignede ofte Danmark med Sverige, når de var i Danmark. Han gik også meget op i svensk politik, og han tog gladeligt til ambassaden for at stemme. Hans aske blev spredt på havet.
Turene frem og tilbage mellem Danmark og Sverige foregik med både fly og bil. Hvis de begge skulle afsted, havde de taget bilen. De havde formentlig taget bilen 80 procent af gangene. Hun havde en BroBizz til Øresund, men D anvendte den også. De havde begge bil. Ds bil var registeret i Sverige, men i en kort periode havde han også en bil registeret i Danmark.
Huset i Y-by var el-opvarmet, og der var også tændt for både varme og vand, når de ikke var der, og der var alarm i huset.
Skattestyrelsens oplysninger om Ds befordringsfradrag, hvoraf det fremgår, at han i 2014 kørte frem og tilbage 205 dage om året, mener hun ikke kan stemme. Alene i oktober og november 2014 var han bl.a. en uge i Polen og en uge i Bulgarien, og han var i øvrigt på arbejde i Sverige, men hun ved ikke, hvordan D beregnede eller indberettede sit befordringsfradrag.
De kærende har anført bl.a., at D ved sin død var bosat i Sverige, hvorfor boet efter ham skal behandles der, jf. artikel 19 i Den Nordiske Dødsbokonvention.
Begrebet ”bosat” i artikel 19 skal forstås i overensstemmelse med det internationalt privatretlige begreb ”sædvanligt opholdssted” (habitual residence), og D må anses for at have haft sædvanligt opholdssted i Sverige.
Det påhviler Skattestyrelsen at løfte bevisbyrden for, at D skiftede sædvanligt opholdssted til Danmark inden sin død, og denne bevisbyrde er ikke løftet.
Bl.a. følgende objektive forhold taler for, at D ved sin død havde sædvanligt opholdssted i Sverige: at han var svensk statsborger, at han havde sædvanligt opholdssted i Sverige indtil i hvert fald 1. oktober 2004, hvor han i en alder af 59 år købte en ejendom i Danmark sammen med sin kommende ægtefælle, at han udelukkende arbejdede i Sverige indtil 2007, hvor han i en alder af 62 år fik ansættelse på X-by Universitet, at han også efter 2007 bevarede sin professionelle tilknytning til universitet i YY-by, hvor han var adjungeret professor og førte studerende til eksamen frem til 2014, at han bevarede sin bopæl i Sverige i perioden 2007-2014, hvor han var ansat på X-by Universitet, at han var registreret i det svenske folkeregister indtil få måneder før sin død, at han også efter 2007 bevarede sin læge i Sverige og betalte brugerbetaling til det svenske sygehusvæsen, at han blev behandlet for sin ALS-sygdom på YY-by hospital frem til få måneder før sin død, at han efter konstateringen af ALS fik installeret en tryghedsalarm i sit hjem i Y-by, at han – som forklaret af A – i betydeligt omfang i perioden 2007 til sommeren 2015 opholdt sig i sin ejendom beliggende Y-by, hvortil han betalte bl.a. strøm, el, alarm, tv, internet og telefon, at han modtog pensionsudbetalinger fra Sverige og indleverede svensk selvangivelse frem til sin død, at han først blev registreret i det danske folkeregister få måneder før sin død, at han ikke er begravet i Danmark, at hans ene barn bor i Sverige, og at nettoværdien af hans formue i Sverige, der er opgjort til ca. 7.922.000 SEK, klart overstiger nettoværdien af hans formue i Danmark, der er opgjort til ca. 847.000 kr. Det må på den anførte baggrund lægges til grund, at D bevarede sin stærke tilknytning til Sverige gennem hele livet, men at han som international kapacitet i sit professionelle virke og som kosmopolit havde job og privatliv også uden for Sveriges grænser.
Det af D selvangivne befordringsfradrag har ingen betydning for vurderingen af, hvor han har sædvanligt opholdssted i Den Nordiske Dødsbokonventions forstand.
Skifteretten i Roskilde har i lyset af de foreliggende omstændigheder ikke kompetence til at behandle boet efter D.
I det omfang Højesteret finder, at der ved vurderingen af, hvor en person har sædvanligt opholdssted, kan lægges vægt på subjektive forhold, taler bl.a. følgende yderligere for, at D ved sin død havde sædvanligt opholdssted i Sverige: at han ved kodicil af 20. maj 2015 tilkendegav, at han fortsat anså sig for at være bosat i Sverige, at flytningen til Danmark få måneder før hans død udelukkende var begrundet i, han var nervøs for hjemtransporten til sin ejendom i Y-by og at han alene lod sig registrere i det danske folkeregister, fordi han og hans ægtefælle fik oplyst, at det var en forudsætning for, at han kunne blive behandlet på ÆÆ Sygehus de sidste måneder af livet, sådan som det var aftalt mellem ÆÆ Sygehus og YY-by hospital i Sverige. Det må også tillægges betydning, at hverken hans valg af arbejde på X-by Universitet eller hans køb af ejendom i Z-by var begrundet i, at han ønskede stærkere tilknytning til Danmark.
Subsidiært gøres det gældende, at det svenske Skatteverket må sidestilles med en ”ret” i Den Nordiske Dødsbokonventions artikel 27’s forstand. Skatteverkets afgørelse om at behandle den i Sverige indleverede bouppteckning i boet efter D er derfor bindende i Danmark.
Indkærede har anført bl.a., at det følger af dødsboskiftelovens § 2, stk. 1, 1. pkt., at et dødsbo skal behandles i den retskreds, hvor afdøde havde hjemting, jf. retsplejelovens §§ 235 og 236.
Ifølge retsplejelovens § 235, stk. 2, har en person hjemting i den retskreds, hvor han har bopæl.
Det er ubestridt, at D havde hjemting ved Skifteretten i Roskilde ved dødsfaldet den 31. december 2015, hvorfor boet – efter dødsboskiftelovens § 2, stk. 1, 1. pkt. – skal behandles ved denne ret.
Den Nordiske Dødsbokonvention afskærer ikke Danmark fra at behandle dødsboet i overensstemmelse med dødsboskifteloven, idet D ved sin død var bosat i Danmark, jf. konventionens artikel 19, stk. 1.
Konventionen definerer ikke, hvad der skal forstås ved ”bosat”, men Skattestyrelsen er enig med boet i, at ”bosat” i konventionens forstand – efter den revision heraf, der fandt sted i 2012 – skal forstås som det ”sædvanlige opholdssted”. Der findes ingen definition eller fast og entydig forståelse af, hvad der forstås ved det ”sædvanlige opholdssted”, men det er klart, at afgørelsen af, om en person har sædvanligt opholdssted i Danmark, må træffes på baggrund af en helhedsvurdering, jf. herved også UfR 2014.2463 H. Helhedsvurderingen må basere sig på den enkelte sags konkrete omstændigheder, hvorved navnlig kan indgå varigheden og formålet med opholdet.
D må på denne baggrund klart anses for at have værende bosat i Danmark på tidspunktet for dødsfaldet. Det skal i den forbindelse tillægges afgørende vægt, at han ejede en ejendom i Zby, at hans ægtefælle havde bopæl i denne ejendom, at han i hvert fald siden indgåelse af ægteskabet i 2007 har været samlevende med ægtefællen, at han hverken havde ægtefælle, samlever eller børn på sin ejendom i Sverige, at han i perioden 2007-2014 havde fuldtidsansættelse som professor ved X-by Universitet, at han flere gange selv har angivet ejendommen i Z-by som sin adresse, herunder da han selvangav befordringsfradrag, at han siden 2007 opholdt sig den altovervejende del af tiden i Danmark, og at opholdene i Sverige i modsætning hertil havde et underordnet omfang.
Det er således ikke korrekt, at D først fik en perifer (formel) tilknytning til Danmark kort før dødsfaldet. Realiteten er derimod, at han i en længere årrække havde bolig, ægtefælle, arbejde og ophold i Danmark. Han havde således en nær og stabil tilknytning til Danmark, der var omdrejningspunktet for hans tilstedeværelse.
Det forhold, at D var svensk statsborger, og at størstedelen af hans aktiver befandt sig i Sverige, samt oplysningerne om hans livsførelse før 2007, kan overfor de foreliggende tungtvejende forhold, ikke føre til den konklusion, at han ikke var bosat i Danmark. Der er i øvrigt ikke ført bevis for, at Ds arbejde for YY-by Universitet eller hans internationale engagement havde noget nævneværdigt omfang.
Det er korrekt, at D først i efteråret 2015 lod sig registrere som bosiddende i Danmark, således at han var registreret i Danmark ved sin død den 31. december 2015. Efter CPR-loven påhviler det den, som flytter, at indgive anmeldelse herom, og registreringen vil derfor normalt bero på, om den pågældende selv har meldt flytning. Det har derfor begrænset betydning for den foreliggende sag, hvor D var registreret. Dette særligt også fordi, det følger af CPRlovens § 16, stk. 5, at registrering forudsætter, at den pågældende har bopæl eller fast opholdssted i Danmark, jf. lovens § 6, hvorfor D burde have meldt flytning til Danmark mange år tidligere.
Der er tre selvstændige grunde til, at artikel 27 i Den Nordiske Dødsbokonvention ikke forhindrer Skifteretten i Roskilde i at behandle boet efter D i overensstemmelse med dødsboskiftelovens § 2 og konventionens artikel 19. For det første er Skatteverket ikke en ret, men en offentlig myndighed. For det andet blev beslutningen om skiftebehandling i Danmark truffet af Skifteretten i Roskilde forud for nogen afgørelse fra Skatteverket. Danmark var således først i tid, og artikel 27 afskærer derfor Sverige – ikke Danmark – fra at behandle boet. For det tredje forholder det sig således, at selv hvis en svensk domstol havde truffet afgørelse om, at boet skulle behandles i Sverige, og selv hvis dette var sket, før en dansk domstol havde truffet afgørelse om behandling i Danmark, så ville denne afgørelse være åbenbart forkert, idet D var bosat i Danmark, og Danmark ville derfor ikke skulle anerkende en sådan beslutning.
Dødsboskiftelovens § 2, stk. 1, 1. pkt., lyder således:
”§ 2. Et dødsbo behandles i den retskreds, hvor afdøde havde hjemting, jf. retsplejelovens §§ 235 og 236. …”
Retsplejelovens § 235, stk. 1 og 2, lyder således:
”§ 235. Retssager anlægges ved sagsøgtes hjemting, medmindre andet er bestemt ved lov.
Stk. 2. Hjemtinget er i den retskreds, hvor sagsøgte har bopæl. Har sagsøgte bopæl i flere retskredse, er hjemtinget i enhver af dem.”
Artikel 2, 19 og 27 i Den Nordiske Dødsbokonvention lyder således:
”I. Arv og uskiftet bo.
… Artikel 2.
Medmindre arveladeren har bestemt andet i henhold til artikel 3, anvendes loven i den kontraherende stat, hvor arvelader var bosat ved sin død, i sager om ret til arv efter vedkommende.
Fremgår det undtagelsesvis af alle sagens omstændigheder, at den afdøde ved sin død havde en klart tættere tilknytning til en anden kontraherende stat end den, hvis lov skulle finde anvendelse i henhold til stk. 1, er det loven i denne anden stat, der skal anvendes på spørgsmål om ret til arv.
III Skiftebehandling
Behandling af et dødsbo og skifte mellem afdødes arvinger og den efterlevende ægtefælle skal, når afdøde var statsborger i en kontraherende stat, foregå efter loven i den kontraherende stat, hvor vedkommende var bosat, og skal høre under retterne eller myndighederne i denne stat, for så vidt loven henlægger behandlingen til retten eller myndigheden.
Behandlingen af boet skal også omfatte formue tilhørende boet, som findes i en anden kontraherende stat.
IV. Almindelige bestemmelser
Har en ret i en af de kontraherende stater truffet afgørelse om, at et bo, som omhandles i artikel 19, skal behandles af retten, skifteretten, boutredningsman, bobestyrere eller testamentseksekutor eller skiftes under medvirken af skiftesman, eller at det skal udleveres til privat skifte, er afgørelse bindende også i andre stater.”
Det er ubestridt, at D havde hjemting ved Skifteretten i Roskilde, da han afgik ved døden den 31. december 2015, hvorfor boet skal behandles ved denne ret, jf. dødsboskiftelovens § 2, stk. 1, 1. pkt., jf. retsplejelovens § 235, stk. 2, medmindre Danmark er afskåret fra at behandle boet i medfør af konventionen af 19. november 1934 mellem Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige om arv og dødsboskifte som ændret ved overenskomst af 9. december 1975 og overenskomst af l. juni 2012 (Den Nordiske Dødsbokonvention).
Det følger af konventionens artikel 19, at behandling af et dødsbo og skifte mellem afdødes arvinger og den efterlevende ægtefælle, når afdøde var statsborger i en kontraherende stat, skal foregå efter loven i den kontraherende stat, hvor vedkommende var bosat, og skal høre under retterne eller myndighederne i denne stat, for så vidt loven henlægger behandlingen til retten eller en myndighed. Det følger endvidere af bestemmelsen, at behandlingen af boet også skal omfatte formue tilhørende boet, som findes i en anden kontraherende stat.
Sagens hovedspørgsmål er, om D på tidspunktet for sin død den 31. december 2015 var ”bosat” i Danmark, sådan som begrebet skal forstås efter artikel 19 i Den Nordiske Dødsbokonvention.
Hvis dette er tilfældet, er det endvidere et spørgsmål, om Skifteretten i Roskilde er afskåret fra at behandle boet i medfør af artikel 27 i Den Nordiske Dødsbokonvention.
Af konventionens artikel 27 følger, at hvis en ret i en kontraherende stat har truffet afgørelse om, at et bo, som omhandlet i artikel 19, skal behandles af retten, skifteretten, boutredningsman, bobestyrere eller testamentseksekutor eller skiftes under medvirken af skifteman, eller at det skal udleveres til privat skifte, er afgørelsen bindende også i andre stater.
Begrebet ”bosat” i Den Nordiske Dødsbokonvention
Den Nordiske Dødsbokonvention definerer ikke, hvad der skal forstås ved ”bosat” i konventionens artikel 19.
På baggrund af bestemmelsens ordlyd samt konventionens opbygning og forarbejder, finder Højesteret, at begrebet ”bosat” skal forstås i overensstemmelse med det internationale privatretlige begreb det ”sædvanlige opholdssted” (habitual residence). Afgørelse af, om D på tidspunktet for sin død var bosat i Danmark, må derfor bero på en helhedsvurdering af hans livsomstændigheder, herunder omfanget og varigheden af hans ophold i Danmark, samt baggrunden for, at han var her i landet.
Højesteret finder, at der på den ene side må lægges vægt på bl.a., at D sammen med sin dengang kommende ægtefælle, A, i 2004 købte en ejendom beliggende i Z-by, således at han ejede 1/3 og hun 2/3, at han i 2007 fik fuldtidsbeskæftigelse som professor på X-by Universitet, hvor han var ansat frem til 2014, at hans ægtefælle var registreret som bosiddende på ejendommen i Z-by, at han flere gange har angivet ejendommen i Z-by som sin bopæl – det gælder f.eks. i en ægtepagt af 21. november 2007, i et testamente af 15. maj 2013 og gentagne gange overfor skattemyndighederne, og at det bl.a. på baggrund af de oplysninger, D har afgivet til skattemyndighederne om sin befordring mellem ejendommen i Z-by og sin arbejdsplads i X-by, må lægges til grund, at han har befundet sig i Danmark i et meget betydeligt omfang.
På den anden side må der lægges vægt på bl.a., at D havde en ejendom i Sverige, som han afholdt almindelige udgifter til i form af bl.a. el, vand, telefon, internet, tv og alarm, at han frem til 2015 beholdt sin egen læge i Sverige, at han efter at have fået konstateret sygdommen Amyotrofisk Lateral Sclerose (ALS) i 2012 frem til september 2015 blev behandlet herfor i Sverige, og at han på grund af sygdommen fik installeret en tryghedsalarm, der kunne tilkalde hjælp, når han befandt sig på ejendommen i Sverige.
Højesteret finder efter en samlet vurdering af de anførte forhold, at D må anses for at have værende ”bosat” i Danmark på tidspunktet for sin død, og at Danmark blev hans sædvanlige opholdssted, længe før han i september 2015 skiftede folkeregisteradresse til Danmark.
Skifteretten i Roskilde har som følge heraf kompetence til at behandle boet efter D, jf. artikel 19 i Den Nordiske Dødsbokonvention, medmindre Skifteretten i Roskilde er afskåret herfra som følge af konventionens artikel 27.
Den 10. maj 2016 registrerede Skatteverket i Sverige den af arvingerne udarbejdede boopgørelse (bouppteckning). Højesteret finder, at dette ikke indebærer, at en svensk ret har truffet en afgørelse om skiftebehandling efter svensk ret, jf. konventionens artikel 19, som efter artikel 27 forhindrer, at Skifteretten i Roskilde behandler sagen.


text:
Frirum til fantanster - (BENT JENSEN-SAGEN) - Politiken 2. september 2015
Kronik i Politiken 2. september 2015
Måske vil mange finde det acceptabelt, hvis de lyver under forsvaret af deres klienter. Men er det også undskyldeligt, hvis de efter endelig dom lyver i en hævnaktion?
Det er blot et af de mange spørgsmål, som Karoly Nemeths forbløffende Kronik 20. august kan rejse. Han var officielt Bent Jensens advokat, da min injuriesag mod Bent Jensen blev behandlet ved Højesteret. Min advokat under sagen, René Offersen, og professor Eva Smith har allerede gendrevet hans rent juridiske påstande. Men også resten af indholdet er så meget i strid med fakta, at jeg undrer mig dybt.
Er det blot en provokation, hvor han inviterer til et hundeslagsmål, der kan hvirvle en masse støv op, så hans klients forbrydelse, som Højesteret straffede, bliver sløret? Eller er der en mere ondsindet hensigt, fordi man vil sørge for, at min troværdighed og dermed erhvervsevne lider varig skade trods dommen?
Bevidst brug af forkerte informationer er en udfordring, som vor tids massemedier nemt bliver ofre for. Redaktørers utilstrækkelige baggrundsviden og mangel på tid til kontrol medfører, at groft misvisende debatindlæg kan komme i medierne. Knebet er effektivt; selv Eva Smith godtager nogle af hans falske påstande. Dertil kommer, at gendrivelse af løgnene er mindre spændende læsestof, fordi kravet til dokumentation nemt gør svaret både omstændeligt og indforstået.
Den vigtige kerne i sagen mod Bent Jensen var netop behovet for, at vi i samfundsdebatten skelner mellem sandt og falsk, og det har Højesteret honoreret med dommen, men det tog mere end 8 år, mange tusinde arbejdstimer og spaltekilometer med bagvaskelse af mig. I et forsøg på indsamling af penge udhuler Bent Jensens klike nu dommen.
Nemeths første ’opfindelse’ gælder selve motivet for, at han har skrevet Kroniken. Han er nærmest et offer, som nu forsvarer sig. Angiveligt antog han sammen med Bent Jensen efter dommen, at »Dragsdahl og Offersen nu ville hvile på laurbærerne«. Men »sådan blev det desværre ikke, idet Dragsdahl og Offersen gik i selvsving efter Højesterets dom med indlæg, kronikker og boganmeldelser indeholdende perfiditeter af enhver tænkelig art«.
Det er jo en påstand, som enhver kan efterprøve via databasen Infomedia. Min optælling viser, at den hårde kerne omkring Bent Jensen siden dommen 3. juni har haft 25 indlæg i pressen. Jeg selv, min advokat og et par venner har haft 11.
Ballet blev utvivlsomt åbnet af Jensens flok. Kampagnen mod mig og dommen blev indledt i Politiken 10. juni af tre fra Jensen-støtteforeningen. Samtidig offentliggjorte denne forening på sin hjemmeside PET-dokumenter, som er fremlagt bag lukkede døre og ikke må gengives offentligt.
Man har udvalgt nogle for mig stærkt inkriminerende sider, som for længst er blevet tilbagevist i retten. Offentliggørelsen skete tilsyneladende med grønt lys fra Nemeth. Og Bent Jensens støtte Ole Hasselbalch spillede 11. juni ud med en kronik, som forvansker dommen.
Flere dage efter bringer Politiken et yderst behersket læserbrev, hvor Søren Møller Christensen opfordrer til stop for kampagnen mod mig. Men den fortsætter for fuldt blus – også bogstaveligt talt, idet jeg bliver afbrændt på et sankthansbål, som et koldkrigsmuseum har arrangeret. Båltalen bringes i en avis. Den symbolske afbrænding virker lidt perfid, hvis ikke frygtindgydende.
Båltalen påstod usandt, at regeringen Anker Jørgensen havde hindret tiltale mod mig. Først 26. juni bringer Weekendavisen et indlæg af min sagfører, som fokuserer på Bent Jensens bog og knap berører retssagen. Jeg selv svarer på båltalen med en kronik i et af landets mindste blade, Fyns Amts Avis, 8. juni. Hasselbalch reagerer med en argumentation, som mest ligner et vidnesbyrd, der skal få mig indlagt på et hospital for sindslidende.
Nemeths anden ’opfindelse’ er, at der i PET’s arkiv foreligger »fuld dokumentation for rigtigheden af Bent Jensens udsagn«. Af »helt uforståelige årsager« måtte det imidlertid ikke komme frem, men »Bent Jensen og jeg kender indholdet af disse dokumenter«. Mit enkle spørgsmål er: Hvordan har Nemeth fået kendskab til disse hemmelige dokumenter? Spørgsmålets baggrund er desværre mindre enkel, da vi må bevæge os ind i de tåger af løgne og mulige lovbrud, som Bent Jensen har spredt gennem 8 år.
For det første: Nemeth har næppe selv set klassificerede dokumenter. De må nemlig ikke fjernes fra PET’s bygning, og kun folk, som er sikkerhedsgodkendt, må se dem. Hvis Jensen har givet Nemeth et referat af indholdet, har han ifølge PET brudt straffeloven. Det er faktisk sket, at Jensen har givet Nemeth sådanne oplysninger. PET har i to breve påpeget, at det var lovstridigt.
For det andet: Jensen har tidligere misinformeret sin advokat angående indholdet i klassificerede dokumenter. Det skete eksempelvis i den første editionsbegæring fra 2. november 2007. Det er et vigtigt dokument, fordi det viser Bent Jensens indsigt i arkivet, da han skrev sin første strafbare artikel.
Han ønskede 17 dokumenter udleveret; heraf var dokumenterne 10-17 angiveligt klassificeret. Jensens advokat hævdede, at dokument 17 indeholdt Justitsministeriets begrundelse for, at jeg ikke blev tiltalt. Men PET oplyste, at dokument 17 var identisk med dokument 9, som er et mødereferat helt uden det påståede indhold. Senere vidnesbyrd fra PET-chefen Henning Fode viser, at Justitsministeriet aldrig har fået forelagt rejsning af tiltale.
Endnu sjovere blev det, da advokaten i en skrivelse 16. december 2008 hævdede, at »editionsbegæringens bilag 12 og 13 indeholder dokumentation for PET’s opfattelse af sagsøgeren som KGB-agent, der havde overtrådt straffeloven«. I et svarskrift til Højesteret skrev PET så 22. januar 2009, at »bilag 12 og 13 er klassificerede dokumenter, men efterretningstjenesten kan dog oplyse, at hverken bilagene 12 og 13 eller andre i editionsbegæringen anførte dokumenter har et indhold som anført i kæreskriftet«.
Jensen havde altså, ifølge PET, misinformeret både sin sagfører og Højesteret. Den alternative version er, at PET løj over for Højesteret, og så må man jo selv vurdere, hvem man vil give størst troværdighed. Slutresultatet var, at Højesteret 17. april 2009 besluttede, at kun afklassificerede dokumenter skal fremlægges.
Nemeth hævder, at udleveringen af klassificeret materiale blev forhindret af Dragsdahl og PET i fællesskab. Men jeg modsatte mig faktisk ikke udlevering, så den påstand er heller ikke sand. Jeg indgav senere selv en editionsbegæring, hvor vi støttede Jensens ønske om adgang til bl.a. telefonaflytninger.
Helt til sidst gik jeg imod en editionsbegæring ved Højesteret, fordi Jensen igen og igen brød vilkårene for fremlæggelse, men retten gik imod mig, da den frigav afklassificerede dokumenter – men dog, igen, fulgte PET med et nej til klassificerede.
For det tredje: Der er næppe dokumenter, som væsentligt vil rykke ved, hvad der fremgår af nogle hundrede sider afklassificeret materiale, som er fremlagt under retssagen. Der er flere årsager til denne antagelse. Hverken Dansk Institut for Internationale Studier eller PET-kommissionen, som begge havde fri adgang til PET’s arkiv, har blot antydet noget, som ikke fremgår af udleverede dokumenter. Og Bent Jensen har flere gange både offentligt og i skrivelser til retten beskrevet indholdet i klassificerede dokumenter.
Han har aldrig med denne, i øvrigt lovstridige, metode sandsynliggjort, at der kunne være afgørende nyt gemt i arkivet. Dokumenter, som han i breve til Justitsministeriet var meget begejstret for, blev afklassificeret og fremlagt i retten.
Det er således afslørende, at Nemeth i sin Kronik offentliggør nogle for mig stærkt inkriminerende sætninger fra et PET-dokument. Den godtroende kan nemt få den opfattelse, at han her citerer fra det materiale, som Højesteret ikke må se.
Men det er fra et dokument, som er fremlagt bag lukkede døre. Det er skrevet af en underordnet PET-medarbejder. PET’s daværende chef, Henning Fode, har oplyst, at indholdet gengiver medarbejderens personlige opfattelse. Dette bevismateriale er altså i sammenhæng med andre dokumenter og vidnesbyrd blevet vurderet af tre domstole; ingen har fundet, at Jensen dermed havde ført sandhedsbevis. To domstole har endog, trods dette dokument, dømt ham for brud på straffeloven.
Især ved Østre Landsret anvendte Nemeth klassificerede informationer og fortroligt materiale ved et åbent retsmøde. I flere tilfælde var deres præsentation så misvisende, at det blev en boomerang. En af de groveste episoder var, da Nemeth nærmest råbte til mig, at jeg havde ødelagt en officers karriere, fordi jeg havde kontakt med ham.
Jeg kunne imidlertid fortælle, at officeren trods vores forbindelse var nået op i forsvarets absolutte top og var meget højt dekoreret. I et andet tilfælde henviste Jensen til en ledende embedsmand i Nato, som skulle være vred på mig, fordi jeg angiveligt havde misbrugt ham. Embedsmanden sendte mig imidlertid et dementi, som jeg læste op i retten.
I ét tilfælde har Jensen fremlagt et dokument, som man forgæves bad PET udlevere.
Det skulle angiveligt med et referat fra KGB’s arkiv vise, at denne tjeneste anså mig for agent. I sidste øjeblik fik Jensen via et britisk arkiv fat i, hvad han hævdede var præcis det samme dokument, og det blev overgivet til Højesteret. Men dokumentet, som nu er offentligt tilgængeligt, oplyser slet ikke, at KGB anså mig for agent. Der står kun uspecificeret, at jeg blev brugt af KGB – en påstand, som de udsendte KGB-folk ofte anvendte uberettiget, så de kunne bevise deres værd.
Nemeths brug af klassificeret materiale er vel årsagen til, at både Østre Landsret og Højesteret oplyste, at man kun lagde vægt på fremlagte beviser og ikke Jensens påstande angående andet materiale. Men selv dette forhold får advokaten besynderligt nok vendt imod mig, som havde f.eks. Højesteret i selve dommen beklaget, at man var uden adgang til alle beviser. Det ville da også være underligt, idet Højesteret jo to gange har afvist, at klassificeret materiale skulle indgå.
Endelig er der en række ’opfindelser’, som ligner informationer, på trods af at de er helt uden rodfæste i sagens fakta.
Han hævder således, at jeg i 1983 blev smidt ud af regeringens sikkerheds- og nedrustningspolitiske udvalg (SNU) efter »henstilling fra bl.a. ambassaden i Washington«. Det er sandelig en nyhed. Hvilke beviser har Nemeth mon for det?
I PET-kommissionens rapport analyseres baggrunden for, at adskillige medlemmer bliver udskiftet, men man finder ikke beviser for, at motivet var frygt for KGB (syv medlemmer af SNU havde KGB-kontakter).
I øvrigt tilføjes, at KGB ikke interesserede sig synderligt for udvalget, og at jeg af KGB’s hovedkvarter blev anset for nærmere amerikanerne end russerne. I Højesteret hævdede Nemeth, at agentpåstanden var årsagen til, at både jeg og den senere brigadegeneral Michael Clemmesen af daværende udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen blev smidt ud. Det har Ellemann-Jensen tidligere afvist for Clemmesens vedkommende og nu også for mit (Pol. 27.8.).
Nemeth hævder også, at alle Højesterets dommere »er enige i ikke at kritisere 27 af Bent Jensens udsagn«. Ja, det er jo et imponerende antal. Det er bare en falsk information. Ved byretten i Svendborg og ved Østre Landsret var 35 af Bent Jensens udsagn påklaget, men inden behandlingen ved Højesteret frafaldt vi 17. Årsagen var, at sagen var blevet uoverskueligt omfattende, og derfor var det hensigtsmæssigt med et klarere fokus. Tilbage var altså 18 udsagn, og Jensen blev straffet for 7 af dem.
Der er altså 11 udsagn, som Jensen blev frifundet for. I Nemeths version bliver det til, at Højesteret har bifaldet Jensens påstande, og han citerer nogle af dem. Jeg skal eksempelvis have begået ’desinformation’ for KGB, altså bevidst formidlet falske informationer. Nogle jurister mener, at Nemeth fordrejer dommens faktiske indhold. Selv undrer jeg mig over påstanden, fordi sagens bevismateriale undergraver Nemeths tolkning.
Alle PET-vidner, også Ole Stig Andersen, har afvist, at jeg begik desinformation. En PET-analyse af mine artikler bekræfter heller ikke påstanden. Jensen ville føre sandhedsbevis, og derfor skrev han tre lange redegørelser, som blev fremlagt. Dem moddokumenterede vi ved landsretten med fire tykke ringbind. Det var relativt nemt, fordi Jensens håndværk var elendigt. Men gentagelser af hans anklage er jo en del nemmere end udførlig modargumentation i medierne.
Og her er vi så nået frem til noget, som kan være en lære af hele denne affære. Bent Jensens klike, herunder Nemeth, har udnyttet, at vores demokrati er sårbart, når det udfordres af ekstremister.
Der er i de seneste år sket en udvikling i domstolenes håndhævelse af loven mod injurier, som undergraver dette værn for saglig offentlig debat.
Jensen blev dømt for alle sine 35 ærekrænkende udsagn i 2010 ved byretten i Svendborg, men retspraksis er siden, med en fremhævelse af ytringsfriheden, blevet ændret af Menneskeretsdomstolen, og derfor blev han i Højesteret frikendt for nogle udsagn. Frikendelse sker åbenbart, hvis man faktuelt kan begrunde nogle ærekrænkende udsagn. Domstolene tager dermed ikke stilling til, hvorvidt begrundelsen er sandfærdig.
Det medfører, at vi ofte vil mangle en uafhængig institution, som endeligt kan afgøre, hvorvidt udsagn er sande eller falske. Desuden kan lægfolk tro, at fordi et udsagn gik fri for straf, var det sandt. Det er min smertelige erfaring, at den højt besungne utæmmede ytringsfrihed ikke kan erstatte domstolene.
Nemeth og resten af Bent Jensens klike har i ekstrem grad udnyttet, at dommen for lægfolk på dette punkt ikke er tilstrækkeligt klar. Det vil være velgørende, hvis kendelser skrives, så de ikke kan fordrejes. Og jeg synes, at nytolkningen af den muligvis forældede lovtekst bør vække offentlig debat.
Endelig: Hele denne affære var aldrig opstået, hvis Jensen og diverse institutioner havde respekteret loven, som åbnede for PET’s arkiv.
Det var ved dens vedtagelse udtrykkeligt hensigten, at personer, som engang var blevet undersøgt af PET, ikke mange år efter skulle hænges ud offentligt. Det er mildt sagt sket, fordi Jensen ikke overholdt sit tavshedsløfte, og myndighederne ikke håndhævede det. Samtidig har man beskyttet klassificeret materiale, som angiveligt indeholder informationer, der kan skade Danmark, hvis de slipper ud.
Denne kombination af ligegladhed, når det gælder personfølsomme informationer, og lukkethed, når det gælder statens interesser, giver alt for stort frirum til fantaster, som kan hævde, at de har ret, men at myndighederne desværre skjuler sandheden.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
stephanfalsner.dk 5. december 2019 5. december 2019
Hvis flere virksomheder går sammen i konsortium for at løse en opgave(er), som de hver for sig kunne have løst, strider dette mod forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler. Det fremgår af en sag, som Højesteret har afgjort.
Et ”konsortium” er en sammenslutning eller samarbejdsaftale mellem personer eller firmaer, sædvanligvis for at opnå forretningsmæssige mål i forening. Denne model er bl.a. en måde hvorpå små og mellemstore virksomheder kan deltage i f.eks. udbud af offentlige opgaver, som mindre virksomheder hver for sig ikke er store nok til at påtage sig.
I 2014 indgik to af de største danske entreprenører inden for vejmarkering en konsortieaftale med henblik på at udarbejde og afgive tilbud på et udbud fra Vejdirektoratet vedrørende vejmarkeringsopgaver i tre af Vejdirektoratets fem distrikter. Konsortiet blev vinder af udbuddet med den samlet set laveste pris på alle tre distrikter.
Sagen for Højesteret angik en afgørelse fra Konkurrenceankenævnet om, at virksomhederne i kraft af konsortieaftalen handlede i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler.
Højesteret var enig i Konkurrenceankenævnets afgørelse om, at de to virksomheder i forhold til udbuddet måtte anses for konkurrenter. Højesteret lagde herved vægt på, at udbuddet var rettet mod alle aktører på området, som havde mulighed for at deltage i konkurrencen og afgive bud på et, to eller alle tre distrikter, således at Vejdirektoratet kunne opnå den bedst mulige samlede pris. Der var efter Højesterets opfattelse ikke holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave. De andre bydere afgav i øvrigt også kun bud på henholdsvis et og to distrikter.
Højesteret fandt endvidere, at konsortieaftalen efter sit indhold reelt angik afsætning af virksomhedernes individuelle tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse på baggrund af en forhåndsfordeling af de tre distrikter, som udbuddet angik. Herved eliminerede virksomhederne konkurrencen mellem hinanden. Der var ikke oplyst karakteristika ved markedet for vejmarkering, som kunne begrunde, at konsortieaftalen, uanset den fælles prisfastsættelse og opgavefordelingen, ikke skulle anses for at have haft til formål at begrænse konkurrencen.
På denne baggrund fandt Højesteret – ligesom Konkurrenceankenævnet – det godtgjort, at konsortieaftalen måtte anses for i sig selv at have haft konkurrencebegrænsning til formål, idet aftalen efter sin karakter i den givne markedsmæssige sammenhæng objektivt bedømt rummede et sådant potentiale af konkurrenceskadelige virkninger, at det ikke var fornødent at påvise faktisk indtrådte skadevirkninger.
Konsortieaftalen var dermed omfattet af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler, og virksomhederne fandtes ikke at have godtgjort, at betingelserne for individuel fritagelse var opfyldt. Konkurrencerådet blev herefter frifundet.
Det er værd at bemærke, at denne sag angik to store virksomheder, som er markedsførende. Når det gælder f.eks. små og mellemstore virksomheder, i et marked, hvor der er langt flere aktører og dermed konkurrencen langt mere divers, vil det efter min opfattelse ikke være i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler, hvis f.eks. 2 anlægsgartnerfirmaer går sammen i et konsortium om at byde på en opgave. Men det må selvfølgelig bero på en konkret vurdering og Højesteret har i denne sag opstillet rammerne.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Aluminiumsfælge er ikke en reservedel
Højesteret har den 10. marts 2015 afsagt en dom om, hvorvidt East Scandic A/S' salg og markedsføring af en række aluminiumsfælge udgjorde en krænkelse af BMW's design- og varemærkerettigheder.
Højesteret skulle i sagen tage stilling til, om overgangsbestemmelsen i designforordningens artikel 110 ("reservedelsreglen") finder anvendelse på aluminiumsfælge. Det følger af designforordningens artikel 110, at et design til et produkt, der er fremstillet eller bruges med det formål at give mulighed for at reparere et sammensat produkt, med henblik på at genskabe bilens oprindelige udseende, ikke er omfattet af beskyttelsen som EF-design. Højesteret fandt, at artikel 110 ikke finder anvendelse på aluminiumsfælge, idet aluminiumsfælge sædvanligvis ikke bruges med det formål at genskabe bilens oprindelige udseende, men for at udsmykke og opgradere bilens samlede udseende. Højesteret fandt således, at artikel 110 ikke er til hinder for, at BMW kunne håndhæve sine registrerede EF-design.
Efter en helhedsbedømmelse fandt Højesteret endvidere, at East Scandic A/S' produkt A, B og C udgjorde en krænkelse af BMW's registrerede EF-design, hvorimod produkt D udgjorde en overtrædelse af markedsføringslovens § 1. East Scandic A/S havde endvidere krænket BMW's varemærkerettigheder ved sin anvendelse af varemærkerne i sin markedsføring af fælge. Højesteret nedlagde herefter forbud mod fortsat krænkelse af BMW's varemærkerettigheder og stadfæstede det af Sø- og Handelsretten fastsatte beløb på 250.000 kr. i vederlag og erstatning.
Læs Sø- og Handelsrettens dom (med billeder) her.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Dårligt nyt for tilbudssamarbejder i form af konsortier - Højesterets dom i vejstribesagen | PUBLICURE
Dårligt nyt for tilbudssamarbejder i form af konsortier - Højesterets dom i vejstribesagen
Skrevet 27. november, 2019
Højesteret har med dom den 27. november sat punktum i den længe verserende sag om lovligheden af et tilbudskonsortium i forhold til konkurrencelovens § 6 og EUF-Traktatens art. 101 – reglerne om konkurrencebegrænsende aftaler. Sagen blev introduceret med Konkurrencerådets afgørelse fra 24. juni 2015, fulgt af Konkurrenceankenævnets afgørelse 11. april 2016. Denne blev indbragt for Sø- og Handelsretten, der med dom af 27. august 2018 kom frem til det modsatte resultat af konkurrencemyndighederne. Hvor såvel Konkurrencerådet som Konkurrenceankenævnet kom frem til, at konsortiet var udtryk for en ulovlig konkurrencebegrænsende aftale efter EUF-traktatens art. 101, var Sø- og Handelsretten af den opfattelse, at der derimod ikke forelå nogen overtrædelse. Dommen blev indbragt for Højesteret, og denne har med dom af 27. november 2019 bragt sig på linje med konkurrencemyndighederne, hvilket betyder, at den konkrete konsortieaftale var i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler.
To virksomheder, Eurostar Danmark A/S og LKF Vejmarkering A/S (nu GVCO A/S), der var blandt de største danske entreprenører inden for vejmarkering, indgik i marts 2014 en konsortieaftale med den hensigt at udarbejde og afgive tilbud på et udbud fra Vejdirektoratet vedrørende genmarkering af det statslige vejnet i perioden 2014-2017. Der var tale om vejmarkeringsopgaver i tre af Vejdirektoratets fem distrikter, nemlig Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden, og der kunne afgives tilbud på et, to eller alle tre distrikter. Ud over Eurostar Danmark og GVCO deltog yderligere to andre virksomheder i udbuddet.
Højesteret udtalte sig særligt om, hvorvidt de to deltagere i konsortiet skulle anses for at være konkurrenter i forbindelse med det konkrete udbud, samt om, hvorvidt den pågældende aftale skulle ses at have ”til formål” at begrænse konkurrencen.
I forhold til vurderingen af, om de to virksomheder skulle anses som konkurrenter udtalte Højesteret, at de ikke var konkurrenter, hvis de hver især ikke var i stand til at klare den udbudte opgave. Bedømmelsen heraf skulle ske på objektivt grundlag ud fra de krav, der var stillet i udbudsmaterialet. Højesteret baserede sin vurdering af denne konkurrencesituation på det forhold, at der i udbudsmaterialet var mulighed for at afgive tilbud på blot en eller to af de tre delkontrakter, hvorfor konkurrence udspillede sig om hver enkelt delkontrakt og ikke om den samlede kontrakt. Det afgørende spørgsmål var således, om hver af deltagerne i konsortiet havde kapacitet til at afgive tilbud på bare en af delkontrakterne. Dette står i modsætning til Sø- og Handelsrettens vurdering, hvorefter det afgørende var, om virksomhederne hver for sig kunne afgive tilbud på hele udbuddet. Højesteret påpegede i den forbindelse, at det forhold at udbudsbetingelserne og andre forhold tilskyndede (men altså ikke krævede) afgivelse af samlet tilbud, ikke havde betydning for konkurrent vurderingen. I forlængelse heraf påpegede Højesteret, at der ikke syntes at være holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave. De to øvrige tilbudsgivere afgav kun bud på henholdsvis en og to delkontrakter. Da såvel Eurostar som GVCO hver kunne byde på mindst én af delkontrakterne, konkluderede Højesteret, at de to virksomheder var konkurrenter i forhold til det konkrete udbud.
I forhold til vurderingen af, om aftalen havde til formål at begrænse konkurrencen udtalte Højesteret: ”På denne baggrund finder Højesteret – ligesom Konkurrenceankenævnet – det godtgjort, at konsortieaftalen mellem Eurostar og GVCO må anses for i sig selv at have haft konkurrencebegrænsning til formål, idet aftalen efter sin karakter i den givne markedsmæssige sammenhæng objektivt bedømt rummede et sådant potentiale af konkurrenceskadelige virkninger, at det ikke er fornødent at påvise faktisk indtrådte skadevirkninger.” Eller med andre ord: når aftalen har til formål at begrænse konkurrencen, er det ikke nødvendigt at undersøge, hvilke konkrete virkninger aftalen har. Højesteret påpegede endvidere, at det forhold, at virksomhedernes subjektive hensigt med aftalen efter det oplyste var at afgive et konkurrencedygtigt bud, og at konsortiesamarbejdet skete i åbenhed, ikke rokkede ved, at aftalen havde et konkurrencebegrænsende formål. Det samme gjaldt det forhold, at Eurostar forud for deltagelsen i konsortiesamarbejdet havde indhentet en vurdering af lovligheden heraf fra en advokat. Højesteret fandt derfor, at der var tale om en overtrædelse af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6 og EUF-Traktatens art. 101, stk. 1.
Der er efter konkurrencelovens § 8 og EUF-Traktatens art. 101, stk. 3, mulighed for at opnå en fritagelse for den konkrete aftale, men Højesteret fandt, at der ikke var fremført forhold der kunne underbygge at der var basis for en fritagelse. Der var dermed tale om en overtrædelse af konkurrencereglernes forbud mod konkurrencebegrænsende aftaler.
Betydningen af Højesterets dom
Både ordregivere og tilbudsgivere/virksomheder bør være opmærksomme på Højesterets dom. For begge parter gælder, at man skal være opmærksom på, at der ikke skal meget til, før en almindelig konsortieaftale mellem virksomheder på samme marked vil være i strid med konkurrencereglerne. Der er således stor forskel på mulighederne for samarbejde mellem virksomheder afhængig af, om samarbejdet ses med udbudsretlige eller konkurrenceretlige briller.
Virksomheder/potentielle tilbudsgivere skal særligt være opmærksomme på følgende:
vurderingen af, om der foreligger en konkurrencesituation skal baseres på, om der er mulighed for at afgive tilbud på delkontrakter, men ikke på om dette vil være en god idé
at en konsortieaftale mellem konkurrenter ofte på baggrund af sin karakter vil være i strid med konkurrencereglerne
at hvis man indgår i et konsortium hvor parterne ikke er konkurrenter vil der som udgangspunkt ikke være konkurrenceretlige problemer
Ordregivere skal være opmærksomme på:
at anvendelsen og strukturen af delkontrakter kan have betydning for, hvordan konkurrencesituationen vurderes i forbindelse med det konkrete udbud
at der er mulighed for at afvise et tilbud der er konkurrencebegrænsede jf. udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4
PUBLICURE har tidligere skrevet om sagen:
http://www.publicure.dk/da/articles/201809/nyt-om-tilbudskonsortier-bedre-muligheder-for-at-afgive-tilbud-sammen
//Michael Steinicke og Peter Lund Meyer

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Medarbejdervalgt bestyrelsesmedlem og formand for fagforbund ikke dømt for videregivelse af intern viden om en planlagt fusion
Medarbejdervalgt bestyrelsesmedlem og formand for fagforbund ikke dømt for videregivelse af intern viden om en planlagt fusion
Sag 219/2008
Init kkc
Højesteret har i dag afsagt dom i den såkaldte ”insider-sag”, hvor Knud Grøngaard og Allan Bang begge var tiltalt for overtrædelse af reglerne om videregivelse af intern viden. Knud Grøngaard, der var medarbejdervalgt medlem i RealDanmarks bestyrelse samt formand for Finansforbundets lokalkreds i RealDanmark, videregav i august 2000 oplysninger til Finansforbundets formand Allan Bang om, at bestyrelsen havde besluttet at indgå i forhandlinger om en fusion med Danske Bank. I slutningen af september videregav han endvidere oplysninger om datoen for offentliggørelsen af fusionen og om bytteforholdet mellem selskabernes aktier. Allan Bang videregav oplysningerne til sine to næstformænd, sin sekretariatschef og sin nærmeste politiske medarbejder.
Der blev under sagen for byretten stillet spørgsmål til EF-domstolen vedrørende rækkevidden af insider-direktivets undtagelsesbestemmelse om adgangen til at videregive intern viden, der sker som et normalt led i udøvelsen af vedkommendes funktion.
Knud Grøngaard og Allan Bang blev ved Københavns Byrets dom af 23. november 2006 med dissens hver især fundet skyldige og idømt en bøde på 5.000 kr. Dommen blev – også med dissens – stadfæstet ved Østre Landsrets dom af 15. januar 2008. Landsretten havde fundet det bevist, at videregivelsen hovedsageligt var sket af hensyn til Finansforbundets planlægning af et fusionsberedskab i anledning af det forventede store antal afskedigelser.
Ved Højesterets behandling af sagen deltog 7 dommere.
Højesteret frifandt begge de tiltalte.
”Efter § 36 i lov om værdipapirhandel, som gennemfører artikel 3, litra a, i Rådets direktiv 89/592/EØF af 13. november 1989 om samordning af retsforskrifterne vedrørende insider-handel, må den, der er i besiddelse af intern viden, ikke videregive denne viden til andre, medmindre videregivelsen er et normalt led i udøvelsen af vedkommendes beskæftigelse, erhverv eller funktion.
Højesteret finder det bedst stemmende med undtagelsesbestemmelsens formål og forarbejder, jf. Folketingstidende 1990-91, 2. samling, tillæg A, sp. 1957, og betænkning nr. 1216/1991, side 53, at et medarbejdervalgt medlem af et selskabs bestyrelse som udgangspunkt har mulighed for at drøfte spørgsmål om en fusion af væsentlig betydning for de ansatte med formanden for sin faglige organisation. Efter de foreliggende oplysninger lægger Højesteret til grund, at dette også hidtil har været almindelig praksis.
Knud Grøngaard var medarbejdervalgt medlem af RealDanmarks bestyrelse, næstformand i RealDanmarks koncernsamarbejdsudvalg og formand for den afdeling af Finansforbundet (Kapital Kreds), i hvilken de ansatte i RealDanmark var organiseret, og som havde ca. 6.500 medlemmer. Den 23. eller 24. august 2000 videregav han til Allan Bang, der var formand for Finansforbundet, en oplysning om, at RealDanmarks bestyrelse havde besluttet at indlede forhandlinger med Danske Bank om en fusion, og den 26. september 2000 orienterede han Allan Bang om, at fusionen ville blive offentliggjort den 2. oktober 2000, og om bytteforholdet mellem de to selskabers aktier.
Det må lægges til grund, at videregivelsen af disse oplysninger til Allan Bang ikke alene var begrundet i et ønske om i givet fald at have et fusionsberedskab klar samtidig med offentliggørelsen, men også i et ønske om med Allan Bang at drøfte, hvilken holdning der skulle indtages til den påtænkte fusion med Danske Bank. Fusionen ville omfatte 20.000 af Finansforbundets 50.000 medlemmer og ville indebære nedlæggelse af op til 3.500 stillinger.
På denne baggrund og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsrettens mindretal, finder Højesteret, at Knud Grøngaards videregivelse af oplysningen om, at RealDanmark havde indledt fusionsforhandlinger med Danske Bank, og den senere videregivelse af oplysningen om offentliggørelsesdatoen var sagligt begrundet og et normalt led i hans funktion som medarbejdervalgt medlem af RealDanmarks bestyrelse.
Højesteret lægger i overensstemmelse med Knud Grøngaards og Allan Bangs forklaringer til grund, at oplysningen om bytteforholdet mellem RealDanmarks og Danske Banks aktier blev videregivet til brug for en vurdering af, om der var udsigt til, at der ville fremkomme højere bud fra anden side uden de samme alvorlige beskæftigelsesmæssige konsekvenser. Højesteret finder derfor, at også videregivelsen af denne oplysning var sagligt begrundet og et normalt led i Knud Grøngaards funktion.
Højesteret finder endvidere, at det var sagligt begrundet og et normalt led i Allan Bangs hverv som formand for Finansforbundet, at han videregav oplysningerne til sine nærmeste medarbejdere og drøftede forholdene med dem.
Højesteret finder således, at hverken Knud Grøngaard eller Allan Bang har overtrådt § 36 i lov om værdipapirhandel. Dette resultat må efter Højesterets opfattelse anses for at ligge inden for rammerne af EF-domstolens dom af 22. november 2005, jf. herved bl.a. dommens præmisser 27-30 og 39-40.
Højesteret frifinder herefter Knud Grøngaard og Allan Bang.
Statskassen skal betale sagens omkostninger for alle retter. Knud Grøngaard og Allan Bang har selv draget omsorg for deres forsvar.
Knud Grøngaard og Allan Bang frifindes.
Statskassen skal betale sagens omkostninger for alle retter.”
Sidst opdateret: 14-05-2009

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets-kalkning af rettens grav
Af Johannes Horstmann. Tidehverv, 1991, s.9+18-19.
I et interview i Berlingske Tidende 9. november 1990 får Højesterets nye præsident, Niels Pontoppidan, lejlighed til at præsentere et syn på sin embedsopgave, som må forekomme lidet egnet til at udvirke, hvad han igennem denne opgaves løsning ønsker sig, nemlig at befæste borgernes tillid til Højesteret.
Offentligheden får i interviewet at vide af den nye præsident for landets højeste domstol, at "der er allerede idag en tendens til, at Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg spiller en mere dynamisk, en mere retspolitisk rolle i forhold til de principper, der er nedlagt i konventionen, og da menneskerettighedsspørgsmålet får øget aktualitet og påberåbes for danske domstole af flere og flere, kan Menneskerettighedsdomstolens arbejde føre til, at der også i det danske domstolsvæsen må sættes mere fokus på det retspolitiske".
Når retspolitik er anvendt retssociologi eller retsteknik - "en kunst, en færdighed, hvor resultatets værdi måles derved, at det faktisk accepteres af andre, især de magthavende, som den beslutning, der bedst harmonerer med alle dominerende indstillinger og operative opfattelser" (Alf Ross) - må dette indebære, at Højesteret skal engagere sig i samfundets liv på det politiskes og sociales plan. Højesteret skal med andre ord ikke bare have dømmende, men også del i den lovgivende magt for dermed at være med til at omdanne samfundet. Men dette kan ingen domstol have, uden at det går ud over dens uafhængighed og uvildighed. Den observerede politiske tendens i samfundets liv, den flertalsret, som Højesteret måtte anse for at repræsentere den politiske og sociale udvikling, fordi den i øjeblikket ser ud til at være sejrende, kan ikke undgå at komme til at influere på de kendelser, som dommerne afsiger. Ja, den skal ligefrem influere derpå, såfremt "udviklingens" interesser skal tilgodeses. Og hvor retten således i nogen måde bliver identificeret med, hvad flertallet mener og bestemmer; eller hvad udviklingen gerne skulle føre med sig - selv om man omhyggeligt undgår direkte at definere retten - hvor er så retten blevet af? Har Højesteret ikke dermed savet den gren af, som den selv skal sidde på, nemlig folkets tro på, at der dog er noget, som hedder ret, og som vel at mærke ikke bare er ord, men virkelighed.
Højesterets nye præsident klarer dette let og ubesværet ved tilsyneladende ikke at se det eller også ved bevidst ikke at ville sige noget om, hvad ret er. "Ret er ikke et entydigt begreb", siger han. "Siden 1937 er det i danske domme klart markeret, at dommere ud fra samme juridiske grundlag kan have forskellige opfattelser, at ret altså er en relativ ting. Det er kun godt, at folk kan se, at også dommere kan have forskellige meninger, og at retten ikke findes … Da dommere også følger med i livet, er vi ikke nødvendigvis enige om, hvad f.eks. begrebet "retsbevidsthed" dækker over - og måske er det særlig svært at definere i nutidens pluralistiske samfund, hvor opfattelserne af, hvad der er ret og uret varierer stærkt".
Nogen videre nidkærhed for, at ret kan råde i landet, synes sådanne ord ikke at vidne om. Af respekt for pluralismen i samfundet lader de på det nærmeste ret og uret gælde lige. Men højesteretspræsidentens interesse for at virke moderne og livsnær tillader ham ikke at følge så meget med i livet, at han er klar over, at det, han her siger, ikke er andet, end hvad de fleste mennesker i forvejen ved eller tænker, og at det netop er for at kunne klare at leve i en verden, hvor retten ikke er noget videre til, at borgerne overhovedet har brug for retsvæsen og dommere. Den nytte, de kan have af et retsvæsen, der blot bekræfter dem i den viden om, at retten ikke er til, som de i forvejen har, er ikke så let at få øje på.
På spørgsmålet om, hvad der er den store udfordring til præsidentembedet og Højesteret i de kommende år, svarer Niels Pontoppidan: "Jeg har ingen visioner om andet, end at Højesteret stadig kan indgå som led i retsudviklingen på en måde, som forhåbentlig kan aftvinge sig respekt". Et led i retsudviklingen, som kan aftvinge sig respekt! Ja, det skal historien nok sørge for, at højesteret bliver, hvis denne domstol ellers fortjener det. Men det er dog vist ikke noget, som Højesteret selv kan eller skal sørge for. Meget snarere har Højesterets dommere i al beskedenhed et ansvar for, at der råder lov og ret i landet, og en pligt til at gøre, hvad de kan, for at uretten og lovløsheden ikke skal blive alenerådende i folkets liv. Den opgave er i sin jordbundethed så stor, at der næppe bliver tid til overs for domstolenes embedsmænd til også at skulle sørge for retsudviklingen, som de alligevel ingen indflydelse kan have på, og som ingen har bedt dem om at tage sig af. Og det bliver med sikkerhed ikke ved at tage sig af retsudviklingen i stedet for retten, at Højesteret aftvinger sig folkets respekt. Tværtimod.
"Højesteret må ikke ende som principdomstol. Vi skal også være borgernes garant mod f.eks. administrativ og politisk magtfordrejning og derigennem opnå borgernes tillid. Jeg vil gøre mit til, at denne tillid befæstes", siger præsidenten. Hvordan Højesteret kan være en sådan garant, når ingen i den ved, hvad ret er, og retten end ikke er til, og når det tillige gælder, at dommernes synspunkter findes i dommene og kun deri, og man i den forbindelse betænker, hvilke vanskeligheder - man tænke her f.eks. på dommene i HT-sagen og Max-Blicher-Hansen-sagen - der kan være forbundet med overhovedet at finde noget synspunkt udtrykt deri, som ikke ligesom oldtidens dunkle orakelsvar lige så godt kan være udtryk for det modsatte, hvordan Højesteret under disse vilkår kan være en sådan garant, er ikke let at se. Det bliver man nødt til at overlade til Højesteret selv at finde ud af. Men man kan befrygte, at det, som Højesteret således finder ud af, ikke vil virke synderlig tillidsbefæstende, især når man i forvejen er blevet belært om, at dommere ud fra samme juridiske grundlag kan komme til forskellige opfattelser, og derfor må tænke, at dette sidste også må gælde opfattelsen af, hvad ordet "garant" betyder - naturligvis forudsat, at det er meningen, at det skal betyde noget som helst.
Står vi ikke her igen overfor et forsøg fra Højesterets side på at være, hvad den ikke kan være? Og er det ikke derfor, at denne domstol føler ubehag ved at nøjes med at være "principdomstol"?
At føre den såkaldte retsrealistiske tale og sige, at retten er i dommene og kun i dem, er at sige ingenting, i hvert fald ingenting hvad ret betræffer. Eller - hvad der er det samme på en anden måde - det er at indføre et dommersværmeri, der forguder dommeren ved at løfte ham og hans gerning op over de vilkår, hvorunder resten af menneskeslægten må leve, hvorved man kommer til at afskaffe retten og erstatte den med vilkårlighed. Det er derfor på høje tid, at der i dette land kommer gang i tænkningen over, hvad ret overhovedet er og kan være. Når de ledende jurister ikke synes at have synderlig travlt med at yde noget ordentligt bidrag hertil - eller også ikke ønsker at yde et sådant bidrag, for det kan selvfølgelig godt tænkes at kunne komme til at gå ud over karrieremulighederne at forsøge på sligt - og da der ikke kan være ret i landet, uden at der til stadighed bliver arbejdet på, at der må være det, og tænkt over, hvad det vil sige, at der er det, så må andre gøre dette nødvendige arbejde. Stiltiende at være vidne til, at landets domstole, anført af Højesterets præsident, lader sig distrahere fra ordentlig tænkning over retsproblemet, hvorved det hele retsvæsen kommer til at bevæge sig henimod at blive et kalket monument på rettens grav, det kan ingen ansvarsbevidst borger være, som ser dette ske for sine øjne.
For dér, hvor retten går i opløsning og forsvinder, dér går også land og folk, dér går mennesket i opløsning. Med lov skal man land bygge. For i lovens fordring - ikke i de domme, der de facto afsiges, ikke i magtens sanktioner; ikke i dens monopoliserede, fysiske tvang imod person - ligger rettens begrundelse og dens styrke.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Autismecenter måtte dele ansvar med beboer
Ansættelsesret11.10.2018
Højesteret kom frem til, at et autismecenter og en beboer måtte dele erstatningsansvaret for en arbejdsskade, som en tilkaldevikar fik, da hun blev overfaldet af beboeren.
Enhver arbejdsgiver skal sikre, at arbejdet tilrettelægges sikkerheds- og sundhedsmæssigt forsvarligt. Sker dette ikke, kan arbejdsgiver blive erstatningsansvarlig, hvis der opstår en arbejdsskade.
Sagen handlede om en ufaglært tilkaldevikar på et autismecenter. Da tilkaldevikaren havde været ansat i halvanden måned, skulle der være temadag for de fastansatte medarbejdere. Tilkaldevikaren var derfor alene på vagt med en pædagogstuderende, som også havde meget begrænset erfaring. På vagten blev tilkaldevikaren overfaldet af en udadreagerende beboer. Tilkaldevikaren fik en skulderskade, der medførte et varigt men og et erhvervsevnetab på 25 %.
I første omgang lagde tilkaldevikaren sag an mod beboeren. Både byret og landsret var enige om, at beboeren var erstatningsansvarlig. Beboerens advokat adciterede autismecenteret, da han mente, at overfaldet var sket, fordi autismecenteret ikke havde sørget for tilstrækkelig oplæring. Spørgsmålet for Højesteret blev, om autismecenteret som arbejdsgiver også var erstatningsansvarlig over for tilkaldevikaren, og i så fald hvordan fordelingen af ansvar skulle være.
Arbejdsgiver ansvarlig
Højesteret kom frem til, at autismecenteret var erstatningsansvarlig. Østre Landsret var kommet til det samme resultat.
Højesteret lagde vægt på, at botilbuddet var etableret i sikkerhedsmæssigt problematiske lokaler. I dommen fremhæves en tilsynsrapport, der før overfaldet havde påpeget, at indretningen var med til at øge sandsynligheden for konflikter. Herudover lagde Højesteret vægt på, at det var to mindre erfarne medarbejdere, der var alene på autismecenteret, samt at det var velkendt, at beboeren var meget udadreagerende på skadestidspunktet.
Fordelingen af ansvaret
Herefter skulle Højesteret tage stilling til fordelingen af ansvaret. Højesteret kom frem til at autismecenteret skulle betale to tredjedele af erstatningen og sagsomkostninger. Østre Landsret var kommet frem til, at autismecenteret var nærmest til at bære hele ansvaret for skaden på grund af beboerens sindstilstand.
Højesteret konstaterede indledningsvis, at det følger af erstatningsansvarsloven, at den indbyrdes fordeling af erstatningsbyrden mellem flere solidarisk ansvarlige foretages efter hvad der må anses for rimeligt under hensyn til ansvarets beskaffenhed og omstændighederne i øvrigt. Højesteret fremhævede, at ”omstændighederne i øvrigt” bl.a. omfatter risikosynspunkter.
Herefter lagde Højesteret vægt på, at både beboeren og autismecenteret var ansvarlige efter den almindelige culparegel, og at begge var dækket af en frivillig ansvarsforsikring. Højesteret konstaterede, at udgangspunktet var, at beboeren skulle bedømmes som en sjælssund person, hvorfor beboeren på trods af sin autisme ikke helt kunne fritages for ansvar.
Højesteret fandt dog, at det burde indgå i vurderingen, i hvilket omfang beboeren og autismecenteret har haft mulighed for at undgå eller forebygge de skadegørende handlinger og dermed risikoen for skaden. Da beboeren på grund af sin betydelige og varigt nedsatte psykiske funktionsevne ikke havde mulighed for at undgå eller forebygge sine skadegørende handlinger, skulle beboeren kun bære en tredjedel af ansvaret.
Autismecenteret derimod havde mulighed for at undgå eller forebygge beboerens skadegørende handlinger og dermed risikoen for skade. Autismecenteret skulle derfor bære ansvaret med to tredjedele.
at Højesteret ved vurderingen af, om arbejdsgiver har sikret, at arbejdet planlægges og tilrettelægges, så det kan udføres sikkerheds- og sundhedsmæssigt forsvarligt, lægger vægt på, om medarbejderne på den enkelte vagt har tilstrækkelig erfaring og viden om de enkelte beboere, og
at dommen illustrerer, at Højesteret, i forhold til ansvarsfordelingen, lægger afgørende vægt på muligheden for at undgå eller forebygge de skadegørende handlinger og dermed risikoen for skade.
Ajour 2018/2019 - tirsdage i København
Ajour 2018/2019 - Opdatering på HR-jura - Interessen for Ajour har været stor. Der er desværre ikke flere ledige pladser tirsdag i København
HR-juraKonference 2018
Center for Ledelse afholder den 21. november 2018 HR-jura Konference i samarbejde med Norrbom Vinding.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Sølvstænk i dit gyldne hår. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår
Sølvstænk i dit gyldne hår : læs teksten og download melodien på forkvinnor.info Varmt og ungt dit hjerte banker, hår pige i dit smil. Sølvstænk i de gyldne dit, furer på din fine kind. Mortensen, Århus Mester i Matador, som satte sig ned, sølvstænk og skrev, vi siger af hjertet tak! Ja, som årene er gået, slugt af tidens skarpe tand, har Gyldne to bestandig stået vagt om vores gamle land. Sølvstænk i dit gyldne hår Musik og Tekst: Traditionel. Dansk tekst: Siegfried Pedersen Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de. Leggi il testo completo Sølvstænk I Dit Gyldne Hår di Kim Larsen & Kjukken tratto dall'album Det Var En Torsdag Aften. Cosa aspetti? Entra e non perderti.
SØLVSTÆNK I DIT GYLDNE HÅR - kung markatta bröd. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår
Sølvstænk i dit gyldne hår, salon hårkunst Også kendt som Roev Kassen
Gyldne er sølvstænk i dit hår. Sammen I tre børn har fået, Hår så glade var for dem. Tak for strenge sølvstænk for gode år, lykken dit, lykken går. Det, I to har bygget sammen, aldrig mere går i skår. Smyk dit hår med vårens blomster. Kærlighed har altid ret. Tak for gode som for onde år. Sølvstænk i dit gyldne hår. lyser om din gyldne tinding. Livet mod sin. Sølvstænk i dit gyldne hår by Kim Larsen & Kjukken was written by H.P. Danks, Eben E. Rexford and Sigfred Pedersen and was first released by Valdemar. Sølvstænk i dit gyldne hår Musik og Tekst: Traditionel. Dansk tekst: Siegfried Pedersen Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i . Sølvstænk i dit gyldne hår - Tak for gode som for onde år- Download musikken uden sangstemme til festsange og andre hyggestunder med børn, familie og venner. svullen mage ont i äggstockarna Se og hør alle melodier. Sølvstænk i dit gyldne hår Musik og Tekst: Siegfried Pedersen Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de gyldne lokker, furer på din fine kind.
Sølvstænk i dit gyldne hår by Kim Larsen & Kjukken was written by H.P. Danks, Eben E. Rexford and Sigfred Pedersen and was first released by Valdemar. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår · Kim Larsen & Kjukken | Length: Composer: Siegfred Pedersen, Traditional. This track is on the 2 following albums. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. By Kim Larsen. • 1 song, Play on Spotify. 1. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. Featured on Det Var En Torsdag Aften. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår · Kim Larsen & Kjukken | Length: Composer: Siegfred Pedersen, Traditional. This track is on the 2 following albums. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. By Kim Larsen. • 1 song, Play on Spotify. 1. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. Featured on Det Var En Torsdag Aften. Sølvstænk i dit gyldne hår - Tak for gode som for onde år- Download musikken uden sangstemme til festsange og andre hyggestunder med børn, familie og.
SØLVSTÆNK I DIT GYLDNE HÅR - odd molly kofta storlek. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår
Sølvstænk I Dit Gyldne Hår testo sølvstænk i dit gyldne hår You look like someone who appreciates good music. Listen to all your favourite artists on any device for free or try the Premium trial. Play on SpotifyMusic Duration: 2 min. Lyrics to 'Sølvstænk I Dit Gyldne Hår' by Kim Larsen & Kjukken. Snart skal livets aftenklokker, / ringe solfaldstimen ind. / Sølvstænk i de gyldne lokker, / .
jul Kanaler der spiller Sølvstænk i dit gyldne hår. Afspilninger er baseret på spillehistorik siden 1 Afspilning. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. By Kim Larsen. • 1 song, Play on Spotify. 1. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår. Featured on Det Var En Torsdag Aften. Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de gyldne lokker, furer på din fine kind. Tak for gode som for onde år, sølvstænk i dit gyldne hår.
Musik Til Festsange fodrade vinterbyxor herr
feb E A Tak for gode som for onde år, B7 A sølvstænk i dit gyldne hår. A E A Lyser om din fine pande, E A livet mod. håll i magen gravid
Kim Larsen og Kjukken - Sølvstænk I Dit Gyldne Hår (Official Audio). Kim Larsen Det var en lørdag aften. Jacob Sandal Jensen sølvstænk i dit gyldne hår. okt Stream Sølvstænk i dit gyldne hår by ElsborgMaribo from desktop or your mobile device.
The first music service that combines the best High Fidelity sound quality, High Definition music videos and expertly Curated Editorial. jul Melodi: Der er sølvstænk i dit hår. Matador - Varnæs Komponist: H. P. Danks ( melodi: Sølvstænk i dit gyldne hår) Tekstforfatter: Lise.
ringe solfaldstimen ind. A7. D. Sølvstænk i de gyldne lokker,. A7. D furer på din fine kind. A7. D. Tak for gode som for onde år,. E7. A7 sølvstænk i dit gyldne hår.
Sølvstænk i dit gyldne hår by Kim Larsen & Kjukken was written by H.P. Danks, Eben E. Rexford and Sigfred Pedersen and was first released by Valdemar. feb E A Tak for gode som for onde år, B7 A sølvstænk i dit gyldne hår. A E A Lyser om din fine pande, E A livet mod. jul Kanaler der spiller Sølvstænk i dit gyldne hår. Afspilninger er baseret på spillehistorik siden 1 Afspilning. Listen to Sølvstænk I Dit Gyldne Hår from Kim Larsen's Giro for free, and see the artwork, lyrics and similar artists.
Sølvstænk i dit gyldne hår, venus divine rakblad Også kendt som Roev Kassen
Sølvstænk i dit gyldne hår. Den gamle skærslippers forårssang. Se og hør alle melodier. Sølvstænk i dit gyldne hår Musik og Tekst: Siegfried Pedersen Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de gyldne lokker, furer på din fine kind.
Sølvstænk i dit gyldne hår. lyser om din gyldne tinding. Livet mod sin aften går. 4. Varmt og ungt dit hjerte banker, søde pige, i dit smil. Lyrics for Sølvstænk I Dit Gyldne Hår by Kim Larsen & Kjukken. Snart skal livets aftenklokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de gyldne lokker, fur. Her er originalteksten til din melodi.
Varnæs’ Sølvbryllupssang – Share this track:
You should get medical help if you see any symptom of a serious allergic reaction dit rashes, dizziness, itching, swelling and trouble breathing. Some gyldne severe side effects of Benicar intake have been mentioned below:You should sølvstænk inform the doctor if you suffer hår any of these side effects.
Siguiente: Bedste hårtørrer 2016 » »
Anterior: « « Sköna arbetsskor dam

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine