text:
Højesteretsdom om arbejdsgiveransvar for autists vold mod ansat
Kommentar til Højesterets dom om arbejdsgiveransvar for autists vold mod ansat
Højesteret har ved dom af 14. september pålagt et autismecenter at betale 2/3 af den samlede erstatning, som en autist var blevet dømt til at betale, da hun udøvede vold mod en ansat.
Autisten blev tidligere i byretten kendt ansvarlig for et erstatningskrav på ca. 500.000 kr.
Sagen i Højesteret handlede alene om, hvorvidt og i hvilket omfang autismecenteret (også) var ansvarlig for erstatningskravet.
Sagen og dommen er imidlertid illustrativ og i vidt omfang relevant for retsstillingen for de mange arbejdsskaderamte voldsofre, hvor volden har tilknytning til de ansattes pleje- omsorgs- og pædagogiske arbejde med udsatte børn, unge og udviklingshæmmede borgere.
Sagen blev ført af advokat Michael S. Wiisbye for autisten og af Gjensidige Forsikring for autismecenteret af advokat Mette Echwald Sevel.
Advokat Søren Kjær Jensen førte sagen for den ansatte i byretten.
I december 2009 blev en pædagogmedhjælper (B) ”angrebet” af en beboer (A) på et autismecenter – 6 uger forinden var B blevet ansat som tilkaldevikar.
A var en 34 årig voksenautist uden sprog, diagnosticeret som infantil voksenautist og med et udviklingstrin svarende til et 1 ½ årigt barn. A var blevet aggressiv, hvilket var sket før, og B havde fået besked om, at hun i sådanne situationer skulle bede beboeren om at lægge sig ned på gulvet, hvilket hun også gjorde. Men fra gulvet fik A fat i benene om hende, rejste sig op og fik fat i Bs venstre hånd og trak i hånd og arm, hvorved armen og skulderen blev vredet rundt.
Hændelsen blev anmeldt som en arbejdsskade af arbejdsgiveren, men alene med en kort beskrivelse, hvori der stod ”(…)Beboeren blev vred og gik til angreb med forsøg på at bide/kradse. Fik et tryk/vrid på skulder og underarm, håndled og tommelfinger”. Med bistand fra HK fremsendte B senere en mere udførlig beskrivelse af hændelsesforløbet til AES.
A fortsatte med at arbejde på stedet, men havde i de efterfølgende uger forsat mange problemer og blev udsat for flere ”angreb” fra A. Det fik den konsekvens, at hun blev sygemeldt og egen læge anmeldte psykiske gener som en erhvervssygdom.
Senere blev hun tilkendt førtidspension, og erhvervsevnetabet på i alt 75 % blev fordelt på skulderskaden med 25 % og 50 % på den anerkendte erhvervssygdomssag.
Skaden anmeldt til Erstatningsnævnet
Skaden blev også anmeldt til Erstatningsnævnet, som imidlertid afviste dækning.
Erstatningsnævnet henviste til, at arbejdsgiver havde oplyst, at B var blevet ”udsat for et bid og krads, hvilket ikke anses som et ualmindeligt hændelsesforløb (på et autismecenter)”,og begrundede dernæst afslaget med, at:
”Skade opstået inden for pleje- og pædagogsektoren og lignende områder, hvor der ikke foreligger rettidig politianmeldelse og -undersøgelse, og hvor der alene er tale om småtjatteri eller almindelig modstand i forbindelse med fastholdelse, vil normalt ikke udgøre en strafbar handling,…”
Arbejdsgiver afviste også at være ansvarlig, og der blev herefter udtaget stævning mod A, der havde en ansvarsforsikring. Efter sagsanlægget valgte A at medsagsøge arbejdsgiveren.
By- og landsretssagen
A blev i februar 2016 dømt ansvarlig overfor B. Byretten henviste til, at A var omfattet af den i erstatningsansvarslovens § 24 b omhandlende personkreds – hvorefter bl.a. personer som på grund af hæmmet psykisk udvikling har manglet evnen til at handle fornuftsmæssig, er erstatningspligtige efter samme regler som sjælssunde personer.
Samtidig blev arbejdsgiver frifundet for at skulle friholde A for erstatningskravet, da retten på det foreliggende grundlag ikke fandt, at arbejdsgiver havde handlet uforsvarligt.
Denne del af sagen blev anket til landsretten. Således angik anken ikke, at A var blevet dømt som ansvarlig overfor B, men hvorvidt og i hvilket omfang arbejdsgiver (også) var ansvarlig for erstatningskravet.
I april 2017 blev arbejdsgiver dømt i landsretten til fuldt ud at friholde A for det idømte erstatningsbeløb. Landsretten fandt, at arbejdsgiver var nærmest til at bære risikoen, idet arbejdsgiver var ansvarlig for tilrettelæggelsen og havde ressourcerne til at beskytte de ansatte og andre brugere. Derimod var A ikke i stand til at reflektere over sine handlinger, hvorfor hun ikke havde mulighed for at undgå eller forebygge sådanne skadegørende handlinger.
Under højesteretssagen gjorde arbejdsgiver særligt gældende, at der ikke var begået fejl af arbejdsgiver i forhold til planlægning, tilrettelæggelse, instruktion eller tilsyn. Derimod måtte uheldet ”i forhold til autismecenteret karakteriseres som hændeligt. A’s adfærd lå ikke ud over, hvad B måtte forvente som led i sin ansættelse”.
Dertil gjorde arbejdsgiver gældende:
at den ansattes arbejde ikke krævede pædagogisk uddannelse,
at hun havde modtaget den fornødne instruktion,
at man ikke fuldstændigt kan undgå udadreagerende adfærd, og,
at den kendte adfærd ikke tilsagde, at arbejdsgiver skulle have iværksat yderligere tiltag.
En tilsynsrapport havde påpeget uhensigtsmæssige pladsforhold på bostedet (små og smalle gangarealer), men det mente man var uden sammenhæng med skaden.
Højesteret fandt, at arbejdsgiver (også) var ansvarlig for Bs tilskadekomst.
Højesteret henviste dels til de uhensigtsmæssige pladsforhold, som man mente var forhold, der kunne øge risikoen for konflikter. Derudover henviste Højesteret til, at A omkring skadestidspunktet havde været meget udadreagerende, samt at to mindre erfarne medarbejdere var alene på arbejde på skadestidspunktet.
I den indbyrdes fordeling mellem de to skadevoldere nåede Højesteret frem til, at arbejdsgiver skulle bære 2/3 dele af erstatningskravet, mens A skulle bære 1/3.
Højesteret fandt, at det forhold, at A ikke er i stand til at forstå og reflektere over sine handlinger ikke kan føre til, at hun – når hun var ansvarsforsikret – helt skulle fritages for ansvar. Netop i en situation, hvor hendes skadevoldende adfærd (”den objektive gerning”) er af den slags som, hos en normal skadevolder ville blive vurderet som forsætlig eller uagtsom, og ikke utilsigtet eller hændelig.
På den anden side fandt Højesteret, at det også burde indgå i fordelingen af ansvaret – som landsretten havde lagt vægt på – i hvilket omfang de to skadevoldere havde mulighed for at undgå eller forebygge de skadegørende handlinger.
Kommentar til Højesterets dom
Dommen og forløbet i sagen viser, at det tilskadekomne voldsoffer – i tilfælde hvor volden overgår en omsorgsmedarbejder i forbindelse med dennes arbejde – i visse tilfælde kan opnå sin ret til erstatning overfor den umiddelbare skadevolder, hvis denne er ansvarsforsikret, uden at skulle anlægge sag mod arbejdsgiveren.
I disse tilfælde skal medarbejderen således ikke bære risikoen for – og besværet med – at kortlægge om arbejdsgiveren (også) er ansvarlig. I stedet vil det være en farbar vej i visse tilfælde, at det er skadevolders forsikringsselskab, der skal stå for nærmere at afklare om arbejdsgiver skal bære (en del af) risikoen.
Fremover kan man endvidere håbe på, at Erstatningsnævnet i fremtidige lignende tilfælde vil være mere omhyggelig med at kortlægge omstændighederne ved en ulykke. Dette fremfor blot at lægge arbejdsgiverens opfattelse til grund og i stedet lægge vægt på det objektive gerningsindhold fremfor, at betegne dette som ”småtjatteri eller almindelig modstand i forbindelse med fastholdelse”, og derfor stå for besværet og arbejdet med at holde skadevolder ansvarlig, så offeret hurtigere kan få sin erstatning.
Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Søren Kjær Jensen.


text:
Skat.dk: Rådgiver nægtet fradrag for betalt erstatning i selskabstømningssag - tilsyn
16 May 2006 14:10
06-038425
Erstatning, selskabstømning, driftstab
Skatterådet har i medfør af skatteforvaltningslovens § 2, stk. 3, i tre enslydende sager nægtet rådgiver fradrag for betalt erstatning i forbindelse med en selskabstømningssag.
Ligningsvejledningen 2006-2 E.B.3.9
Efter skatteforvaltningslovens § 2, stk. 3, kan Skatterådet efter indstilling fra SKAT optage ansættelser til påkendelse og foretage ændringer deri.
1. Skatteankenævnets kendelse
Skatteankenævnet i B Kommune har ved kendelse godkendt fradrag for erstatning udbetalt af den advokatvirksomhed, som A er medindehaver af, til en klient i forbindelse med en selskabstømmersag.
Skatteankenævnet har som begrundelse anført, at advokatfirmaet beskæftiger sig fortrinsvis med erhvervslivets forhold, herunder selskabsretlig rådgivning, og rådgivning i forbindelse med salg af selskaber anses derfor at ligge indenfor virksomhedens normale forretningsområde.
Rådgivningen om salget af det pågældende selskab blev foretaget af advokat X, der på rådgivningstidspunktet var ansat advokat i virksomheden. Af ligningsvejledningens afsnit E.B.3.9 fremgår om erstatninger forvoldt af de ansatte:
"En arbejdsgiver har fradragsret for de erstatninger, der udbetales i anledning af erstatningspådragende handlinger, som hans ansatte begår i forbindelse med deres ansættelse hos ham, selv om de ansatte har handlet groft uagtsomt eller med forsæt."
Under hensyn hertil anses erstatningsbeløbet for at være en driftsomkostning, der kan fradrages efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
2. SKATs indstilling
SKAT finder på baggrund af Landsskatterettens kendelse offentliggjort i SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312) samt Højesterets begrundelser i Thrane-dommen, at den rådgivning, der førte til selskabstømningen, ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition.
Den erstatning, skatteyderen har betalt som følge af rådgivningen i forbindelse med selskabstømningen, må anses for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden.
Om rådgivningen er givet af en af de ansatte advokater, eller en af indehaverne af advokatvirksomheden har efter SKATs opfattelse ingen betydning i relation til, om der kan godkendes fradrag for den ydede erstatning.
Rådgivningen falder i begge tilfælde uden for den naturlige ramme af advokatvirksomheden.
Den betalte erstatning kan således ikke anses for omfattet af fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Som et yderligere og selvstændigt argument for nægtelse af fradrag, finder SKAT, at skattemyndighederne ud fra et erstatningsretligt synspunkt skal have fuld kompensation for det tab, der har dannet grundlag for erstatningsberegningen.
3. Sagens omstændigheder
Advokatfirmaet rådgav ejeren af selskabet C i forbindelse med salg af anparterne i selskabet. Selskabet var et såkaldt overskudsselskab, dvs. et selskab, hvor aktiviteten var solgt fra, men med en pengebeholdning, hvoraf en del var skyldig selskabsskat.
Rådgivningen i forbindelse med salget blev foretaget af advokat X, der på det tidspunkt var ansat advokat i firmaet, men i dag er partner.
Køberen af selskabet tømte selskabet for midler uden at afregne den skyldige skat, og selskabet blev erklæret konkurs.
Sælgeren af selskabet blev herefter stævnet af selskabets konkursbo med krav om erstatning, og advokatfirmaet accepterede forligsmæssigt at betale halvdelen af det mod sælgeren rejste krav. Advokatfirmaets andel af erstatningen udgjorde x kr.
Beløbet lå under den beløbsgrænse, der er aftalt i advokatfirmaets ansvarsforsikring, og er derfor betalt af advokatfirmaet.
Firmaet har specialiseret sig i erhvervslivets forhold, og især rådgiver indenfor selskabsret, finansieringsret, patentret, virksomhedsoverdragelse, køb, salg og udlejning af fast ejendom.
4. Skatteyders opfattelse og begrundelse herfor
Det er As opfattelse, at han er berettiget til at foretage fradrag for sin andel af erstatningen som en driftsomkostning, jf. statsskatteloven § 6, stk. 1, litra a.
Der henvises til Højesterets præmisser i Thrane-sagen (TfS 1999, 897 H):
"Spørgsmålet er så, om nogen - og i bekræftende fald hvem - har pådraget sig et erstatningsansvar overfor konkursboet…. Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition. I forhold til, hvad der ville komme til udbetaling ved likvidation af selskabet i henhold til den udarbejdede balance, opnåede Else Thrane ved slaget et merprovenu på 1 mio. kr. svarende til 55 pct. af den latente skattebyrde. Under disse omstændigheder havde Else Thrane og hendes rådgivere en særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser."
I landsrettens præmisser, hvortil Højesteret henviser, var det anført:
"Sælger opnåede en overpris på 1 mio. kr. Sælger og dennes rådgiver antog, at denne overpris blev betalt af køberen for at udnytte muligheden for at undgå eller udskyde betalingen af selskabets latente skatter. Overprisen oversteg klart de udgifter, der kunne være begrundet i sparede omkostninger for køberen. Salget havde således ikke karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Sælgeren… burde have indset, at der ved salg af overskudsselskabet gennem selvfinansiering forelå en risiko for, at den skyldige skal ikke ville blive betalt. Sælger eller dennes rådgiver har herved på uforsvarlig måde tilsidesat skattevæsnets interesser og har herved pådraget sig et erstatningsansvar."
Det Højesteret og landsretten udtaler sig om er, at salg af et selskab til en betydelig overpris ikke er sædvanligt, og at sælger derfor har en særlig anledning til at være opmærksom på, at kreditor ikke påføres tab.
Det er således ikke salget i sig selv, der er en usædvanlig disposition, men den manglende opfyldelse af den opståede skærpede opmærksomhed på kreditorernes interesse, der er ansvarspådragende.
I den sag, hvor advokatfirmaet var rådgiver for sælger, var overprisen alene på x kr., et beløb, der i sig selv er beskeden og kunne forklares med sparede omkostninger samt rentefordelen ved at udskyde skatten eller undgå denne.
For en advokatvirksomhed, der i betydeligt omfang beskæftiger sig med selskabsretlige forhold, er det normalt at rådgive ved handel med selskaber også i tilfælde, hvor der betales en mindre overpris, der kan begrundes i købers mulighed for at disponere over selskabet straks, sælgeres sparede afviklingsomkostninger m.v.
I slutningen af 1990-erne skete der talrige salg af over- og underskudsselskaber. Dette fremgår bl.a. af Skatteministeriets bemærkninger til det lovforslag i relation til selskabstømninger, der blev fremsat i Folketinget den 6. april 1994 (lovforslag L 234, 1993/94), hvori det i bemærkningerne anføres:
"Handel med overskudsselskaber har gennem tiden været udnyttet på forskellig vis. Dette spænder lige fra fuldt lovlige til ulovlige dispositioner. Den nu ophævede skattegodtgørelsesordning gav i korte træk mulighed for, at køberen af et overskudsselskab under visse forudsætninger kunne opnå en økonomisk fordel, idet en udlodning af selskabets egenkapital kort tid efter medførte ret til at modtage skattegodtgørelse af udbyttet.
Efter ophævelse af skattegodtgørelsesordningen er der dukket konstruktioner op, der medfører indgåelse af leasingkontrakter i overskudsselskaber. Dette er ikke i strid med skattelovgivningen."
Det kan heraf udledes, at salg af et selskab er en sædvanlig disposition, og kan være fuldt ud lovlig.
Det kan ikke være således, at det forhold at en advokat yder rådgivning til en sælger af et selskab, hvor køberen senere foretager ulovlige dispositioner i selskabet, i sig selv medfører, at advokatens virksomhed falder udenfor rammerne af, hvad der er en normal og sædvanlig disposition i en advokatvirksomhed. Dette kan alene være tilfældet, hvis advokaten forsætligt eller uagtsomt medvirker til i sig selv ulovlige dispositioner.
I den foreliggende sag er der tale om et helt sædvanligt salg af et selskab, og der er intet grundlag for at antage, at rådgivning i forbindelse hermed ikke er en normal og sædvanlig disposition, og at et erstatningsansvar, der måtte pådrages som følge af fejl ved sagsbehandlingen, ikke er udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko for en advokat.
Skattemyndighedernes nægtelse af fradrag i nærværende sag kan derfor alene være udslag af et politisk begrundet ønske om pr. automatik at få alle dispositioner, der er foregået omkring senere tømte selskaber til at være udenfor ellers gældende regler. Dette understreges også af henvisninger til, at skattevæsenet skal holdes skadesløs i alle selskabstømmersager. Dette er en fuldstændig misfortolkning af SKM2004.139.VLR, (TfS 2004, 258 VLD) og er uden sammenhæng med de juridiske argumenter.
For så vidt angår SKM2003.111.LSR, hvor et advokatfirma nægtes fradrag for en betalt erstatning i en selskabstømmersag - da salget af overskudsselskabet ikke kunne anses for en normal forretningsmæssig disposition - er der det særlige ved sagen, at klienten var advokatens hustru, at advokatfirmaet ikke ellers beskæftigede sig med salg af selskaber, og at der var betalt en overpris på omkring 4,5 mio. kr. Det fremgår også af afgørelsen, at advokatfirmaets frivillige betaling af erstatning på 1,1 mio. kr. kunne være begrundet i et ønske om at konvertere en ikke-fradragsberettiget udgift (erstatning) for hustruen som sælger til en fradragsberettiget driftsomkostning i mandens advokatselskab.
Denne afgørelse, der alene er en landsskatterets afgørelse, kan derfor ikke tillægges præjudicerende værdi for andre sager.
Et andet og i sig selv afgørende argument er, at den rådgivning, der blev ydet, og som medførte erstatningen, er ydet af en på dette tidspunkt ansat advokat.
Af ligningsvejledningens afsnit E.B.3.9 fremgår, at en arbejdsgiver har fradragsret for erstatninger, der udbetales i anledning af skadegørende handlinger, som hans ansatte har begået i forbindelse med ansættelsesforholdet, selvom de pågældende har handlet groft uagtsomt eller med forsæt.
Der stilles i denne relation ikke noget yderligere krav om, at der skal være tale om en handling, der er udslag af normal driftsrisiko, og der er derfor fradrag for erstatningsbetalinger som driftsomkostninger, blot den ansatte har begået en erstatningspådragende fejl i forbindelse med sit arbejde, f.eks. under rådgivning om salg af kapitalen i et anpartsselskab.
Allerede derfor er der i den foreliggende sag fradrag for den pågældende erstatningssudbetaling.
5. Begrundelse for SKATs indstilling
Fradrag for driftstab
Fradragsretten for betalte erstatninger beror på en vurdering af, om pådragelse af ansvaret kan anses som en naturlig og sædvanlig driftsrisiko i forbindelse med udøvelsen af den pågældende erhvervsaktivitet, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Den ledende dom på området er højesteretsdommen TfS 1987, 59 (Kai G. Jensen), hvor fradrag for erstatning blev godkendt.
I denne sag havde landsretssagfører Borup i forbindelse med behandlingen af et betalingsstandsningsbo anvendt nogle frigivne midler til betaling af et antal sikrede kreditorer med henblik på at afværge tvangsaktioner over ejendomme, for at kunne opnå gunstigere salg af disse. Herved regnede han med, at kunne skaffe dækning til alle kreditorer. Imidlertid blev klienten erklæret konkurs, og konkursboet rejste erstatningskrav mod Borup for betalingerne til de sikrede kreditorer. Kai G. Jensen var kompagnon med Borup, og hæftede som følge af en interessentskabskontrakt for erstatningskravet. Højesterets flertals præmisser lød således:
"De af landsretssagfører Bent Borup foretagne dispositioner var et led i udøvelsen af den advokatvirksomhed, som han og landsretssagfører K.G. Jensen drev i fællesskab. Dispositionerne gav ikke anledning til tiltale mod vekselerer T.G.E. Larsen under straffesagen mod ham, og de medførte heller ikke strafansvar for landsretssagfører Borup. Selv om ansvarsforsikringsselskabet med henvisning til forsikringspolicens ansvarsfrihedsklausul afslog at dække tabet, findes dette efter en helhedsvurdering ikke at falde uden for rammerne af den risiko, som driften af en advokatvirksomhed medfører."
Højesteret synes ikke at tage afstand fra forsikringsselskabets opfattelse af, at Borup havde handlet groft uagtsomt, og præmisserne synes heller ikke, at kunne læses således, at det er uden betydning for spørgsmålet om fradragsret, at Borup har handlet groft uagtsomt. Højesteret tilkendegiver, at der skal foretages en helhedsvurdering af omstændighederne i forbindelse med dispositionen.
Borup havde handlet, som han gjorde, fordi han regnede med på denne måde, at kunne skaffe dækning til alle kreditorer. Dette mislykkedes, og Borup havde således - under tidspres - udøvet et (enkeltstående) fagligt fejlskøn, der i stedet for den påtænkte forbedring af boets økonomiske situation resulterede i en forværring.
Højesteretsdommen er nu suppleret med en landsskatteretskendelse gengivet i SKM2003.111.LSR, som vedrører en advokatvirksomhed, der blev nægtet skattemæssigt fradrag for betalte erstatninger i selskabstømmersager.
Ved vurderingen af fradragsretten tog Landsskatteretten udgangspunkt i Højesterets dom gengivet i TfS 1999, 897 (Thrane-dommen om selskabstømning), hvor Højesteret bl.a. udtalte,
"Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition.
Else Thrane og hendes rådgivere måtte indse, at der ved salget af overskudsselskabet bestod en ikke ubetydelig risiko for, at den latente skattebyrde ikke ville kunne udskydes eller elimineres, og at risikoen herfor og tab for skattevæsenet ville være særlig stor, hvis købesummen for overskudsselskabet blev betalt med dettes egne midler. For Else Thrane og hendes rådgivere måtte det allerede som følge af den aftalte nationalbankoverførsel af købesum og selskabets midler samme dag fremstå som en nærliggende mulighed, at der ved det foreliggende salg ville ske selvfinansiering. Else Thrane og hendes rådgivere gjorde imidlertid ikke noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko.
På den baggrund tiltræder Højesteret, at Else Thrane, advokat Flemming Johnsen og revisor Dreymann Hansen ved salget af overskudsselskabet på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser, og at også de derfor er erstatningsansvarlige for skattevæsenets tab."
Landsskatteretten fandt under henvisning til Trane-dommen, at salget af overskudsselskabet, der førte til selskabstømningen, ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og at den erstatning, som advokaten måtte betale som følge af rådgivningen i forbindelse med salget af overskudsselskabet, måtte anses at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden. Landsskatteretten henså herved til, at advokatens frivillige betaling af erstatningen måtte betyde, at advokaten efter hans vurdering havde tilsidesat skattevæsenets interesser som i TfS 1999, 897 H. Erstatningen kunne derfor ikke fratrækkes i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Ved kendelsen er efter SKATs opfattelse tilkendegivet, at dispositioner, der indebærer en uforsvarlig tilsidesættelse af skattevæsenets interesser, og som ikke har karakter af normale, forretningsmæssige dispositioner, er efter deres karakter ikke et normalt led i udøvelsen af rådgivningsvirksomhed.
Udgifter til erstatninger betalt som en konsekvens af sådanne dispositioner er derfor ikke et udslag af en sædvanlig forretningsrisiko ved udøvelsen af rådgivningsvirksomheden. Såfremt rådgivningen har indebåret en uforsvarlig medvirken til en lovovertrædelse (selvfinansieringsforbudet i aktie- eller anpartsselskabsloven, som er strafsanktioneret) underbygger dette yderligere, at udgifterne til betaling af erstatninger ikke er udslag af en sædvanlig driftsrisiko.
En sådan anskuelse strider efter SKATs opfattelse ikke imod højesteretsdommen TfS 1987,59 H (Kai. G. Jensen), hvor Højesteret fremhæver, at dispositionerne ikke gav anledning til strafansvar. Der var ej heller tale om en overtrædelse af et offentligretligt forbud eller påbud.
Med henvisning til SKM2003.111.LSR er det således SKATs opfattelse, at erstatningsbetalingen ikke er fradragsberettiget, idet driftstabet ikke kan siges at være et udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved rådgivningsvirksomhed.
Erstatninger forvoldt af de ansatte
Der gælder helt tilsvarende retningslinier som nævnt ovenfor, når spørgsmålet er, om der er fradragsret for erstatninger, som en skatteyder har måttet betale som følge af en ansats erstatningspådragende adfærd.
Der foreligger kun en meget begrænset praksis om erstatninger, der er forvoldt som følge af ansattes adfærd, jf. dog f.eks. SKM2003.111.LSR, hvor et advokataktieselskab som nævnt ikke fik fradragsret for erstatning for rådgivning i en selskabstømmersag.
Det pågældende afsnit i ligningsvejledningen, som skatteankenævnet og repræsentanten henviser til, kan således ikke tages til indtægt for et udsagn om, at erstatninger betalt som følge af ansattes adfærd altid vil kunne fradrages. Udsagnet skal læses i sammenhæng med det, der i øvrigt er anført om driftstabsfradrag, herunder for erstatningsbetalinger.
Erstatning træder i stedet for skattebetaling
Som et yderligere argument for at nægte fradrag kan nævnes et erstatningsretligt synspunkt, idet skattemyndighederne ikke får fuld erstatning, hvis rådgiveren opnår fradragsret for erstatningsbetalingen.
Erstatningen er udmålt efter, at skattemyndighedernes tab som følge af at den skyldige skat ikke er betalt, skal dækkes. Hvis rådgiveren efterfølgende opnår fradrag for den udbetalte erstatning til dækning af de skyldige skatter, vil skattemyndighederne reelt ikke have opnået fuld dækning af de "tabte skatter".
Der henvises i den forbindelse til en afgørelse offentliggjort i SKM2004.139.VLR. Denne sag drejede sig om fradragsret efter kursgevinstlovens regler for det tab, som en sælger hævdede at have lidt på en regresfordring mod køberen opstået efter, at sælgeren havde betalt erstatning. Her fandt Vestre Landsret, at skattemyndighederne i det hele skulle stilles således, at de med hensyn til betalingen af skatterne skulle holdes skadesløse.
Efter SKATs opfattelse kan der med henvisning til landsretsdommen SKM2004.139.VLR ikke anerkendes fradragsret for tab, der er en direkte konsekvens af, at der er pådraget et erstatningsansvar over for skattevæsenet som følge af skatteyderens adfærd.
6. Skatterådets afgørelse
Skatterådet er enig i SKATs indstilling. Skatterådet finder således, at der ikke er fradragsret for erstatning betalt i forbindelse med en selskabstømningssag.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.A.11.2.2.6 Gældsforpligtelsen tilsidesat
Dette afsnit handler om nogle situationer, hvor de formelle betingelser for fradrag umiddelbart er opfyldt, men hvor arrangementet fx kun er indgået, for at skatteyderen kan opnå skattemæssige fordele, og derfor tilsidesættes.
Uanset at de formelle betingelser, som normalt gør, at man kan få fradrag for renteudgifter, er opfyldt, er der tilfælde, hvor fradrag nægtes. Grunden er, at det reelle økonomiske indhold, efter en konkret vurdering, ikke anset for at være i overensstemmelse med de skatteretlige krav til fradragsret i låneforhold.
Det gælder fx aftaler, der fremstår som lån i forbindelse med køb af fast ejendom eller lån i pengeinstitutter, hvor formålet med aftalen alene er at opnå fradrag for renter.
Eksempel 1 - de i en bank lånte penge, fik samme bank håndpant i
En skatteyder lånte penge i en bank, og pengene stod på en konto i banken, som banken havde håndpant i. Formålet med lånet var at opnå rentefradrag. Fradrag blev nægtet. Se TfS 1992.328 HRD.
Eksempel 2- sale and lease back
Der er flere eksempler på sale- and lease back arrangementer, hvor der ikke er fradrag for de renter, som har tilknytning til arrangementet. Se TfS 2000, 1011 og SKM2001.435.DEP (containere).
Eksempel 3 - andre arrangementer, som er uden risiko og forretningsmæssig begrundelse, men alene indgås af skattemæssige årsager
Der er mange eksemplar på at der nægtes fradrag for renteudgifter, som alene indgås af skattemæssige årsager. Se fx SKM2010.123.HR, SKM2009.168.HR.
Skemaet viser relevante afgørelser, hvor der er taget stilling til, om der kan gives fradrag for renteudgifter:
SKM2010.123.HR
Sagen drejede sig om, hvorvidt H1 ApS' udstedelse af en konvertibel obligation og investering af provenuet herfra i andre obligationer kunne tillægges skattemæssig betydning.
Højesteret tilsluttede sig landsrettens dom, der fastslog, at H1 ApS' udstedelse af en konvertibel obligation og investering af provenuet herfra indgik i et aftalekompleks, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af parter, som skattemæssigt ikke havde modstående interesser. Efter en helhedsbedømmelse af arrangementet blev dette tilsidesat, idet der blandt andet blev lagt vægt på, at banken ikke havde påtaget sig nogen risiko ved købet af den konvertible obligation, at arrangementet måtte antages at være etableret af skattemæssige grunde og at arrangementet ikke var forretningsmæssigt begrundet.
H1 fik derfor ikke fradrag for renter.
Rentefradrag nægtet fordi der var tale om et skattearrangement uden forretningsmæssig begrundelse, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse mv. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde. Landsretten fandt herefter, at der ikke forelå nogen reel risiko for sagsøgerne til at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne. Landsretten lagde derfor til grund, at arrangementet kun var etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse og fandt herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
Renteudgifter efter gældsbrev på non recourse vilkår udstedt i forbindelse med at debitor erhvervede en forretningsejendom kunne efter en samlet bedømmelse af arrangementet - herunder at købesummen langt oversteg handelsværdien - ikke fradrages, fordi der ikke fandtes at have foreligget nogen reel risiko for, at debitor skulle tilbagebetale og forrente sine andele af kreditsaldoen efter gældsbrevet.
SKM2006.402.HR
Et aftalekompleks, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af parter, som skattemæssigt ikke havde modstående interesser. Der må derfor foretages en helhedsbedømmelse af arrangementet.
Den 23. juni 1995, da K/S G1 og K/S G2 erhvervede hver en U2-obligation, havde de to selskaber samme ejerkreds og ledelse. Obligationerne blev udstedt på identiske vilkår bortset fra, at der var aftalt modsatrettede virkninger af FX-klausulen, så der var sikkerhed for, at en gevinst for det ene selskab ville blive modsvaret af et tilsvarende tab for det andet selskab. U2 havde dermed neutraliseret de risici, som de to forretninger hver for sig kunne påføre U2, og det samme gjaldt for den ejerkreds, som stod bag kommanditselskaberne. Set under et indebar forretningerne derfor ikke, at der blev skabt en kursgevinst, fordi forretningerne i realiteten kun medførte, at der blev overført 30 mio. kr. fra det selskab, der led kurstab (K/S G2), til det selskab, der fik en kursgevinst (K/S G1).
Banken, som havde udlånt de 200 mio. kr. til købet af U2-obligationerne, påtog sig ikke nogen risiko, da den havde fuld sikkerhed i obligationerne. Den aftalte rente på godt 129 % var derfor ikke et udslag af bankens kredit- eller markedsrisiko ved långivningen til K/S G1, men skulle i realiteten sikre, at banken fik dækning for det på forhånd beregnede tab på arrangementet med K/S G2. Den beregnede rente udgjorde ved lånets indfrielse 35.137.000 kr. og indeholdt i realiteten betaling til banken for de 30 mio. kr., som var blevet overført fra K/S G2 til K/S G1. Konstruktionen af denne betaling som en rentebetaling må antages udelukkende at være sket af skattemæssige grunde for at etablere en rentefradragsret for de kommende kommanditister.
Højesteret fandt, at arrangementet ikke var forretningsmæssigt begrundet, men kun etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse. Det forhold, at provenuet ved indfrielsen af U2-obligationen blev anvendt til indkøb af skatkammerbeviser, kan ikke føre til en anden vurdering. Efter en samlet bedømmelse finder Højesteret herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
TfS 2000, 1011 HRD
A underskrev i 1991 en kontrakt, hvorved han købte en andel i selskabet KGH. KGH havde 10 deltagere og en komplementar. Selskabet købte i 1991 et Boeing 747 fly til 58,5 mio. USD, og til finansiering af købet indgik selskabet en låneaftale med en fransk bank på limited recourse-vilkår. Medmindre der forelå ond tro, kunne långiver kun søge fyldestgørelse i flyet med tilknyttede kontrakter. Selskabet indgik en 2-årig leasingaftale med et flyselskab, som svarede til det beløb, som selskabet skulle betale ifølge låneaftalen. Leasingtageren (flyselskabet) forpligtede sig til at vedligeholde flyet og betale forsikringen, ligesom leasingtageren påtog sig risikoen for flyet og forpligtede sig til at friholde leasinggiveren for ethvert tab og ansvar mv. KGH indgik også en låneaftale og salgsagentureaftale med et andet flyselskab for en 3-årig periode, så flyselskabet skulle anvise en køber til flyet til en pris, som mindst svarede til restgælden på lånet. Højesteret fandt, at de tosidede aftaler der blev indgået mellem selskabet og de to flyselskaber, ved fælles definitioner, direkte henvisninger og spejlinger af rettigheder og forpligtelser var et sammenhængende aftalekompleks, hvor den enkelte aftale forudsatte eksistensen af de øvrige. Leasinggiveren var efter aftalekomplekset afskåret fra enhver retlig eller faktisk råden over flyet. I leasingforholdets løbetid var selskabets mulighed for drifts- eller likviditetsoverskud udelukket, da selskabets risiko for drifts- eller likviditetsunderskud var hypotetisk som følge af leasingtagerforpligtelser, forsikringsdækning og bankaftalens bestemmelser om begrænset regres. Realiteten i aftalekomplekset var, at kommanditisterne købte sig til et midlertidigt, formelt ejerskab for at få mulighed for afskrivningsret, og A fandtes under disse omstændigheder i skattemæssig henseende ikke at have været medejer af flyet. A fik derfor ikke fradrag for renter.
TfS 2000, 148 HRD
A foretog i 1991 investering ved tegning af andele i et interessentskab efter et prospekt udbudt af den Københavnske Bank.
Højesteret bemærkede, at det forhold, at en låneaftale indeholder bestemmelser om begrænset hæftelse (non-recourse vilkår) ikke i sig selv er til hinder for, at der kan opnås ret til fradrag for renter på lånet. Afgørende må være en helhedsvurdering af det arrangement, hvori vilkåret indgår. A indgik i et aftalekompleks, hvis indhold var fastlagt på forhånd. Lånebeløbet blev placeret i gældsbreve, der blev uigenkaldeligt håndpantsat til den långivende bank, og A var under hele forløbet afskåret fra at sælge, pantsætte, belåne eller på anden måde disponere over gældsbrevene og renterne heraf. Lånet var uopsigeligt i hele låneperioden og banken var uigenkaldeligt bemyndiget - og forpligtet - til på forfaldsdagen at modtage skylden ifølge gældsbrevene mod samtidig indfrielse af lånet, der var uden personlig hæftelse for A. Arrangementet var derfor uden risiko for A, der ikke havde nogen reel forpligtelse til at tilbagebetale og forrente sin andel af lånet. A's eneste interesse i arrangementet var, at A mod en indbetaling på ca. 97.000 kr. påregnede et skattemæssigt fradrag for beregnede nettorenter og provision og skattefrihed for kursgevinsten på gældsbrevene. A kunne derfor ikke foretage fradrag for renter.
TfS 1994, 718 HRD
A optog den 30. december 1986 et sparekasselån, og A indsatte provenuet med fradrag af forudbetalte renter for 6 måneder på en samtidig oprettet konto i sparekassen. Indeståendet blev håndpantsat til sparekassen, idet A indtil 1. marts 1987 kunne købe børsnoterede obligationer, der så også skulle håndpantsættes til sparekassen. A købte obligationer den 20. januar 1987 og den 13. februar 1987 og solgte dem i august 1987. A fratrak de forudbetalte renter på 110.000 kr. i 1986. Skattemyndighederne ville ikke godkende fradraget, fordi man fandt, at arrangementet havde været uden økonomisk realitet og alene var indledt i slutningen af 1986 af skattemæssige hensyn. Højesteret fandt, at den aftalte dispositionsret kun omfattede en ret til at anvende indeståendet på aftalekontoen til køb af børsnoterede obligationer, som i så fald skulle træde i stedet for det hævede beløb. Lånet og renterne savnede derfor skattemæssig realitet, indtil indeståendet på kontoen i 1987 faktisk blev anvendt til køb af obligationer. De forudbetalte renter på 110.000 kr. kunne herefter ikke fradrages ved indkomstopgørelsen for 1986.
TfS 1992, 328 HRD
A optog inden sin afrejse til Grønland lån i et dansk pengeinstitut, der havde håndpant i låneprovenuet, som indgik på en særlig indskudskonto. A var efter beskatningsaftalen skattepligtig i Grønland på grund af ophold der, men samtidig fuldt skattepligtig til Danmark efter interne danske regler, fordi han havde bevaret bopælen her. Højesteret lagde til grund, at det ved låneoptagelsen var aftalt, at låneprovenuet skulle forblive anbragt på indlånskonti i de pågældende pengeinstitutter, så A ikke kunne råde over provenuet. Retten fandt derfor, at udgifterne ved låneoptagelsen ikke skattemæssigt kunne anses som renter af gæld og derfor ikke kunne fradrages. I det omfang provenuet efter senere aftale var anvendt til køb af værdipapirer, kunne renten dog efter sædvanlig praksis fradrages.
TfS 1992, 78 HRD
K købte ved slutseddel af 23. november 1982 en andel af en ejerlejlighed i Spanien. Købesummen forfaldt 1. februar 1988 og blev forrentet med 2 pct. månedligt, der skulle betales forud. K var berettiget til når som helst at betale købesummen mod udstedelse af registreret skøde på anparten. Højesteret tiltrådte, at de indgåede aftaler efter en samlet bedømmelse ikke i skattemæssig henseende kunne anses for køb af andele af en lejlighed med dertil hørende pligt til at betale og - indtil betalingen skete - at forrente beløbet på 100.000 kr. Retten lagde bl.a. vægt på, at beløbet uden sikkerhedsstillelse først forfaldt mere end 5 år efter oprettelsen af slutsedlen, at K når som helst kunne frigøre sig for alle økonomiske forpligtelser, og at han - som det faktisk skete - kunne udnytte en banksikret tilbagekøbsgaranti til at opnå, at beløbet ikke skulle betales.
Retten fandt, at K ikke havde påtaget sig en gældsforpligtelse, der berettigede ham til at betragte de betalte ydelser som fradragsberettigede renter.
Rentefradrag nægtet fordi der var tale om et skattearrangement uden forretningsmæssig begrundelse, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse mv. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde.Landsretten fandt herefter, at der ikke forelå nogen reel risiko for sagsøgerne til at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne. Landsretten lagde derfor til grund, at arrangementet kun var etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse og fandt herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
De aftaler, der blev indgået mellem U1, U3 Shipping og U2 Shipping om bygning og befragtning af skibet, og de senere aftaler mellem K/S G1 Shipping, U2 Shipping, U3 Shipping, U3 Ferries Ltd. og F1-Bank, U1 samt U4 Shipping om overtagelse af skibsbygningskontrakten og lånoptagelse samt tidsbefragtning og administration af skibet, er indgået i et sammenhængende kompleks, hvor den enkelte aftale forudsætter eksistensen af de øvrige.
Landsretten fandt efter en samlet vurdering, at realiteten i det konkrete aftalekompleks var, at sagsøgerne købte sig til et midlertidigt formelt medejerskab af skibet Skib1 for at opnå mulighed for afskrivningsret. Under disse omstændigheder kan sagsøgerne ikke anses for i skattemæssig henseende at have været medejere af aktivet. Der er heller ikke grundlag for at anerkende rentefradrag for lånene, idet det efter en samlet bedømmelse som ovenfor må lægges til grund, at der ikke har påhvilet sagsøgerne nogen retlig gældsforpligtelse. Dette gælder så meget desto mere for så vidt angår H1 Invest A/S, idet denne sagsøger kun ejede anparterne i en ganske kort periode.
A havde i 1992 deltaget i et valutaoptionsarrangement udbudt af H1 A/S vedrørende investering i syntetiske valutaoptioner. Præmien var lånefinansieret gennem H2 Finans A/S.
Landsretten udtalte bl.a. følgende:
Efter de af skattemyndighederne udarbejdede redegørelser lægges det til grund, at de valutaoptionsarrangementer, som A deltog i, var konstrueret så der ikke reelt var stillet et lånebeløb til rådighed for sagsøgeren, ligesom der ikke påhvilede ham en personlig hæftelse for gælden. Der var ingen risiko forbundet med deltagelsen og ingen reel mulighed for gevinst, og sagsøgerens formål var at opnå et skattemæssigt fradrag for beregnede renter. Efter det oplyste kan det ikke lægges til grund, at det fornødne betydelige kapitalgrundlag var til stede i de selskaber, der var involveret i arrangementerne.
På denne baggrund er det bevist, at arrangementerne ikke dækkede over en økonomisk realitet, men var en regnskabsmæssig konstruktion, etableret af skattemæssige hensyn og uden reelt økonomisk og forretningsmæssigt indhold. A's renteudgifter, der stammer fra A's deltagelse i disse arrangementer, er derfor ikke fradragsberettigede jf. SL § 6, stk. 1, litra e.
SKM2001.553.ØLR
Forlig hvorefter der ikke er rentefradrag i forbindelse med investering i et skattearrangement vedrørende sale- and leaseback af containere.
Se kommentaren til sagen i SKM2001.554.DEP
Selskab A fik ikke fradrag for renter i forbindelse med et skatteleasingarrangement med et leasingselskab i den samme koncern, som A selv indgik i (sale and lease back). Landsretten fandt, at realiteten i aftalekomplekset for A's vedkommende var at købe sig til et midlertidigt, formelt ejerskab af aktiver for at opnå afskrivningsret. A kunne ikke i skattemæssig henseende anses for at have været ejer af aktiverne. Landsretten fandt desuden, at der ikke påhvilede A en retlig gældsforpligtelse.
TfS 1999, 465 ØLR
A købte i 1992 for 15 mio. kr. obligationer udstedt af et selskab i USA og finansieret ved låneoptagelse i et selskab på Aruba. En canadisk bank skulle indfri obligationerne ved udløb. Landsretten udtalte, at arrangementet var opbygget således, at A ikke fik stillet noget lånebeløb til rådighed og ikke blev påført nogen hæftelse for gæld. Det blev lagt til grund, at der ikke havde foregået en pengestrøm mellem de involverede parter. Landsretten fandt, at arrangementet var uden reelt indhold og uden realøkonomiske realiteter. A fik ikke fradrag for renter.
TfS 1993, 77 VLD
A havde ved udgangen af 1986 optaget to lån i pengeinstitutter og forudbetalte samtidigt 6 måneders rente. Låneprovenuet blev indsat på aftalekonti i de pågældende pengeinstitutter. Ved låneperiodens udløb i 1987 blev aftalekontiene ophævet, og indeståendet, der havde henstået urørt, med tilskrevne renter anvendt til indfrielse af lånene. A havde erkendt, at arrangementerne var begrundet i skattemæssige hensyn i forbindelse med skattereformens ikræfttræden pr. 1. januar 1987. Retten fandt, at arrangementerne ikke var udtryk for økonomiske realiteter. De i 1986 forudbetalte beløb kunne derfor ikke behandles som renter af gæld, og de i 1987 tilskrevne beløb kunne ikke behandles som skattepligtige renteindtægter.
TfS 1998, 9 LSR
A, der havde erhvervet en feriebolig på timesharebasis i Andorra, ansås for at have påtaget sig en reel økonomisk risiko, og A var derfor berettiget til at fradrage renter på banklån og sælgerpantebrev vedrørende ferieboligen.
SKM2001.554.DEP
Det er en kommentar til et forlig om sale- and lease back af containere. Der var flere lignende sager.
For landsretten blev sagerne forligt - navnlig i lyset af TfS 2000, 374 HRD og TfS 2000, 1011, så skatteyderne anerkendte, at de ikke har været ejere i skattemæssig henseende af containerne og derfor ikke har ret til fradrag for selvangivne underskud i de indbragte indkomstår.
Desuden har skatteyderne anerkendt, at de ikke har været berettiget til selvangivne rentefradrag i forbindelse med deltagelsen i arrangementerne.
Kommentar til SKM2001.553.ØLR

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret har afsagt dom vedrørende en erhververs hæftelse for medarbejdere opsagt inden en virksomhedsoverdragelse
4 timer siden 22/01/2018
8 timer siden 22/01/2018
10 timer siden 22/01/2018
3 dage siden 19/01/2018
Soeren Narv Pedersen; Mia Boesen
Højesteret har den 17. oktober 2017 afsagt dom i en sag vedrørende en erhververs hæftelse for krav i anledning af overdragerens retsstridige opsigelse af en tillidsmand i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse.
Sagens faktum kort:
Medarbejderen A var ansat hos virksomhed X og var tillidsrepræsentant. Efter at X var gået konkurs, indgik konkursboet aftale med Y om at overdrage den del af virksomheden, som A var ansat i, til Y.
Y udvalgte 42 medarbejdere, som blev overtaget. A var ikke blandt de overtagne medarbejdere. Konkursboet opsagde og fritstillede derfor A den 27. december 2011, hvilket var få dage inden virksomhedsovertagelsen den 30. december 2011. A blev således ikke overtaget af Y, der havde erhvervet virksomheden.
A rejste herefter krav om løn i opsigelsesperioden, og om godtgørelse for uberettiget afskedigelse. Det bemærkes her, at der skal såkaldte "tvingende årsager" til at opsige en tillidsrepræsentant, hvilket indebærer, at der kræves "noget mere", hvis en tillidsrepræsentant skal opsiges berettiget end tilfældet er for ikke særligt beskyttede medarbejdere.
Hovedspørgsmålet i sagen var, om Y hæftede for A’s krav, når A var blevet opsagt af konkursboet og fritstillet, inden Y overtog virksomheden. Parterne var enige om, at der var tale om en virksomhedsoverdragelse i virksomhedsoverdragelseslovens ("VOL") forstand.
Tidligere instanser
Retten i Glostrup anførte bl.a., at det fremgår af "Dethier-sagen"[1], at krav kan rejses mod erhververen, når arbejdstageren er afskediget af overdrageren kort før overførslen af virksomheden. I denne sag er arbejdstageren afskediget umiddelbart før overdragelsen. Retten fandt derfor, at kravet kunne stilles overfor erhververen Y.
Østre Landsret statuerede modsat, at da A's ansættelsesforhold hos Y ikke bestod på overtagelsestidspunktet, var Y efter VOL § 2, stk. 1 ikke indtrådt i konkursboets forpligtelser, og konkursboet var derfor heller ikke frigjort for sine forpligtelser over for A. Østre Landsret statuerede således, at overdrageren, dvs. konkursboet, i dette tilfælde hæftede for kravet fra A.
Højesteret deler sine præmisser op i to dele; 1) virksomhedsoverdragelsens regler og 2) den konkrete sag.
Højesteret anfører under 1) bl.a., at beskyttelsen mod uberettiget afskedigelse i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse, jf. VOL § 3 omfatter alle grupper af lønmodtagere, herunder tillidsrepræsentanter, der nyder en udvidet beskyttelse mod afskedigelse, jf. herved også VOL § 4.
Højesteret henviser videre til "Bork-sagen"[2], og bemærker, at EU-Domstolen heri anfører, at hvis en arbejdskontrakt eller arbejdsforhold uberettiget er blevet bragt til ophør på et tidligere tidspunkt end overførselstidspunktet, skal medarbejderen betragtes, som om denne stadig var ansat i virksomheden på overførselstidspunktet, hvilket bl.a. bevirker, at arbejdsgiverens forpligtelser over for arbejdstagerne uden videre overgår fra overdrageren til erhververen.
På den baggrund udtaler Højesteret, at:
"Højesteret finder på den baggrund, at virksomhedsoverdragelseslovens § 2 læst i sammenhæng med § 3 må forstås på den måde, at en arbejdstager, der i strid med § 3, stk. 1, er blevet afskediget af overdrageren, kan rejse krav mod erhververen om f.eks. løn i opsigelsesperioden og om godtgørelse for uberettiget afskedigelse."
Der er ikke i forarbejderne til VOL holdepunkter for at forstå loven på en anden måde, når virksomhedsoverdragelsen sker fra et konkursbo, end når den sker uden for konkurs. Højesteret bemærker dog, at det i de tilfælde, hvor overdrageren er et konkursbo, ofte vil være lettere at bevise, at afskedigelsen er foretaget af økonomiske, tekniske eller organisatoriske årsager, og dermed er berettiget.
Højesteret går herefter videre til 2) den konkrete sag, hvor Højesteret først statuerer, at det som følge af det store antal medarbejdere (42), der var blevet overdraget må lægges til grund A blev afskediget på grund af virksomhedsoverdragelsen.
Højesteret lægger endvidere til grund, at A havde bred erfaring og kunne bruges i alle funktioner i salgsdelen, hvorfor det ikke findes godtgjort, at der forelå tvingende grunde til at afskedige A, når henses til, at 42 af de hidtidige medarbejdere i virksomheden blev overtaget.
Højesteret lægger derfor til grund, at afskedigelsen af A var sket på grund af virksomhedsoverdragelsen, og fastslår, at den var foretaget i strid med VOL § 3, stk. 1. Y hæfter derfor som erhverver af virksomheden for de krav, som A har rejst.
Højesteret synes ikke at finde det afgørende, at ansættelsesforholdet ikke bestod på overtagelsestidspunktet, men forholder sig i stedet til, at opsigelsen var uberettiget, og konkluderer på den baggrund, at erhververen hæfter. Det tidsmæssige aspekt, som byretten bl.a. tillagde vægt ved sin afgørelse, er således tilsyneladende ikke en afgørende faktor for Højesteret.
Det må derfor kunne udeledes af dommen, at hvis opsigelsen havde været at anse for berettiget, var hæftelsen forblevet hos overdrageren (dvs. X). Dette er uanset, at opsigelsen og fritstillingen skete kort før overtagelsen.
Endvidere bemærker vi, at Højesteret staturer, at godtgørelsen for uberettiget afskedigelse kan kræves betalt af Y som erhverver af virksomheden. Heraf må kunne udeledes, at A formentlig også kan rejse kravet overfor X.
[1] EF domstolens afgørelse af 12. marts 1998, sag C-319-94,
[2] EU-Domstolens afgørelse af 15. juni 1988, sag C-101/87.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret