text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse - krav overdraget til bistandsyder
22 May 2018 11:33
SKM2018.239.LSR
08-0198349
Omkostningsgodtgørelse, reel hæftelse, forældelse, bevisbyrde
En anmodning om omkostningsgodtgørelse vedrørende udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med en klage til Skatteankenævnet kunne ikke imødekommes, idet det ikke fandtes godtgjort, at den godtgørelsesberettigede var forpligtet til at betale udgifterne vedrørende den sagkyndige bistand.
Dagældende forvaltningslov § 22, § 24, stk. 1 og 2
Dagældende skatteforvaltningslov § 52, stk. 1, § 54, stk. 1, nr. 1 og § 55, stk. 1, nr. 1
Forældelsesloven § 21, stk. 2
Bistandsyderen har på ansøgerens vegne ansøgt om omkostningsgodtgørelse med 100 % af et beløb på 231.911 kr., inklusiv moms, for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til skatteankenævnet.
SKAT har alene godkendt omkostningsgodtgørelse med 100 % af et beløb på 40.000 kr., inklusiv moms, da det medgåede timeforbrug og den fakturerede timesats ikke er anset for rimelig.
Landsskatteretten ændrer SKATs afgørelse således, at ansøgningen om omkostningsgodtgørelse ikke imødekommes, da ansøgeren ikke er anset for at være forpligtet til at betale det ansøgte beløb.
SKAT traf den 29. januar 2007 en afgørelse for A, herefter benævnt ansøgeren. Ved afgørelsen forhøjede SKAT ansøgerens indkomst for indkomståret 2003 med 19.780 kr.
Ansøgerens repræsentant, herefter benævnt bistandsyderen, påklagede den 7. april 2007 på ansøgerens vegne SKATs afgørelse til skatteankenævnet.
Skatteankenævnet henlagde den 17. december 2007 sagen, da bistandsyderen telefonisk havde tilbagekaldt klagen som følge af, at SKAT havde genoptaget ansøgerens skatteansættelse og ændret ansættelsen til de af ansøgeren selvangivne beløb.
Den 20. januar 2008 har bistandsyderen på ansøgerens vegne ansøgt SKAT om omkostningsgodtgørelse med 100 % af et beløb på 231.911 kr., inkl. moms, til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til skatteankenævnet. Det fremgår af ansøgningen, at der ikke er udbetalt godtgørelse tidligere, at der ikke vil fremkomme yderligere ansøgning vedrørende samme instans senere, at klagesagen ved skatteankenævnet er afsluttet, og at kravet på omkostningsgodtgørelse er overdraget til bistandsyder. Ansøgningen er vedlagt en faktura af 8. januar 2008 (faktura nr.: A08012008). Af fakturaen fremgår følgende:
”A [Ansøgerens adresse udeladt]
[Bistandsyderens adresse og cvr-nr. udeladt]
Faktura: A08012008
Dato: 8. januar 2008
Vedrørende skattesag for indkomståret 2003:
Indledende gennemgang af kendelsen 1,5 time
Udarbejdelse af vindervurdering, 1 time
Undersøgelse af, hvorfor der er 3 agterskrivelse til den pågældende kendelse, 2 timer
Gennemgang af din søns forslag til klagebesvarelse for indkomståret 2003, 1 time
Gennemgang af regnskaberne for dine interessentskaber H1 I/S, H2 I/S, H3 I/S, H4 I/S, H5 I/S, årsopgørelse og R75-kontrolbilag, 4 timer
26. marts 2007. Sortering af bilag, råbalance, kontospecifikationer, posteringsjournaler, 5 timer
27. marts 2007. Afstemning af I/S-interne indtægter og udgifter, samt gennemgang af dit tilsendte materiale herom (pdf-filer), 5 timer
28. marts 2007 gennemgang af revisionsrapport for indkomståret 2003, der ligger til grund for kendelsen, herunder særlig de 10 opgørelser i posteringsjournalen, 5 timer
29. marts 2007 gennemgang af hovedbog for H4 (59 sider) og forsøg på intern krydsrevision hertil mv., 4 timer
29. marts 2007 gennemgang af SKATs posteringsjournal vedrørende H4 I/S vedrørende bilagsnummer 24030061-2403003 (kreditsiden), og afstemning til den fremsendte hovedbog, 2 timer
30. marts 2007 møde med din søn vedrørende sagen, 1 time
30. marts 2007 undersøgelse af, hvorfor overskuddet fra H4 I/S skal indtægtsføres 100 % hos dig når beløbet tillige er indtægtsført 100 % hos din søn, samt fejlkilden hertil, 3 timer
30. marts 2007 vurdering af, om vi skal fastholde, at beløbet i H4 I/S skal indtægtsføres 50 % hos dig eller om vi skal påstå 0 % med henvisning til kendelse af 22. august 2005, hvor SKAT pålægger din søn er at indtægtsføre det hele, 3 timer
31. marts 2007 (lørdag) Indledende undersøgelse af hvad der ligger bag ved de 31 indtægtsposteringer, du blot har benævnt ”kontantkunde fra lager, og hvad vi gør, hvis vi ikke kan identificerer salget nærmere samt relatere det til købsbilag, 2,5 timer
31. marts 2007 (lørdag) Særlige retlige undersøgelser om, hvorvidt man i en kendelse kan undlade begrundelse ved at henvise til begrundelsen i en revisionsrapport, der var vedlagt agterskrivelsen, 4 timer
31. marts 2007 (lørdag) undersøgelse af hvorfor kursjustering af aktier (F1-Bank) bogført i H5 I/S er indtægtsført af Skattemyndighederne under renteindtægter, 1,5 time
1. april (søndag) Undersøgelser og samtale med din søn omkring hvordan vi forholder os til SKATs trusler ([navn udeladt]) om, at hvis vi klager, vil de beskatte dig af 50 % af indtægterne fra H5 I/S som de har glemt at indtægtsføre dig for, 1,5 time
1. april 2007 (søndag) særlige retlige undersøgelser af om skatteankenævnet kan genoptage sagen i sin helhed, 3 timer
3. april 2007 Gennemgang af din fremsendte pdf-fil, hvor du opgør din egen opgørelse over inter- og eksterne udgifter. Gennemgang af fremsendte pdf-liste over arten af uspecificeret kontantsalg i H4 I/S sammenholdt med SKAT indkøbsliste, 2,5 time
3. april 2007 Telefonsamtale med din søn, hvor det bl.a. aftales, at indkøbsfakturaerne, der vedrører uspecificeret kontantsalg for lager skal fremsendes, 25 min
3, 4 og 5. april 2007. Udarbejdelse af svarskrivelse til skatteankenævnet, 8 timer
5. april 2007 retning af klageskrivelse mv. efter din søns tilføjelser. 1 Time
Betaling til F2-Bank kt. ([bankoplysninger udeladt]) inden 14 dage
SKAT har den 2. april 2008 sendt et forslag til afgørelse til bistandsyderen. Af forslaget til afgørelse fremgår, at SKAT agter at nedsætte det godtgørelsesberettigede beløb til 40.000 kr., inkl. moms.
Bistandsyderen har den 22. april 2008 anmodet SKAT om at træffe en afgørelse, idet bistandsyderen ikke kan acceptere SKATs forslag til afgørelse.
SKAT har den 23. april 2008 truffet afgørelse (den påklagede afgørelse) i overensstemmelse med forslaget af 2. april 2008.
Bistandsyderen har på ansøgerens vegne påklaget SKATs afgørelse til Landsskatteretten. Umiddelbart efter modtagelsen af klagen er sagen blevet berostillet på syn og skøn. Syns- og skønsmanden, statsautoriseret revisor [navn udeladt], har den 3. september 2013 udarbejdet syns- og skønserklæring. Syns- og skønsmanden, statsautoriseret revisor [navn udeladt], har den 7. marts 2016 udarbejdet supplerende syns- og skønserklæring.
Landsskatteretten har modtaget syns- og skønserklæringerne den 24. juni 2016.
Ansøgeren er afgået ved døden den 27. november 2013.
Bobestyreren for dødsboet har den 19. januar 2017 og 20. januar 2017 ved telefonsamtaler med Skatteankestyrelsens sagsbehandler oplyst, at faktura A08012008 af 8. januar 2008 fra R1 ApS ikke blev anmeldt i boet, samt at boet er afsluttet. Bistandsyderen er herefter indtrådt som klager i sagen.
Skatteankestyrelsen har ved breve af 7. juli 2017 og 25. juli 2017 anmodet bistandsyderen om dokumentation for, at ansøgeren har betalt faktura af 8. januar 2008 (fakturanummer: A08012008).
Bistandsyderen har den 25. juli 2017 sendt en e-mail til Skatteankestyrelsen, hvoraf blandt andet følgende fremgår:
Nej faktura A08012002 er ikke anmledt i boet for fakturaen er betalt. Fakturaen er betalt derved, at fordringen på omkostningsgodtgørelse er overdraget til R1 ApS - og der er givet fuld medhold hvorfor der er 100 % omkostningsgodtgørelse.
Jeg antager, at omkostningsgodtgørelsen udbetales direkte til R1 ApS udenom dødsboet. Ellers vil jeg godt vide det. Så skal jeg selvfølgelig anmelde kravet i boet. Hvem er advokat i boet?
Jeg henviser også til forretningsbetingelser på min hjemmeside, hvor der står.
”Hvis SKAT nedsætter honoraret i en skattesag, hvor der tildeles omkostningsgodtgørelse, forbeholder R1 ApS sig retten til at påklage honorar-afgørelsen.
Medfører den endelige afgørelse, at honoraret nedsættes, vil klientens betaling blive nedsat til det af SKAT godkendte.”
SKAT har ikke fuldt ud imødekommet ansøgningen om omkostningsgodtgørelse. SKAT har således alene udbetalt omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til skatteankenævnet med 100 % af et beløb på 40.000 kr., inklusiv moms.
Af SKATs afgørelse fremgår blandt andet følgende:
Skattecenteret har i denne sag ikke mulighed for at forelægge sagen for en branche organisation. Skattecenteret tager derfor selvstændig stilling til honorarkravet, jf. Vestre Landsrets dom af 5.2.2008, SKM2008.115.VLR.
Skattecenteret nedsætter det godtgørelsesberettigede beløb til 40.000 kr. jf. nedenstående.
Rådgivers arbejde kan i hovedtræk opdeles således:
Retslige undersøgelser og vurderinger ca. 13 timer
Møder m.v. ca. 3 timer
Klageskrivelser/indsigelser m.v. ca. 9 timer
Sagsgennemgang m.v. ca. 37 timer
Med hensyn til det udførte arbejde, henvises til redegørelsen på faktura nr. A08012008 af 08-01-2008
[Navn på daglig leder hos bistandsyderen udeladt] er ikke advokat eller revisor og må derfor henføres til gruppen af ”personer der kan ligestilles hermed”. En gennemsnitlig timesats for en ”ligestillet person” udgør 1.230 kr. inkl. moms, jf. skatteministeriets redegørelse om sager om omkostningsgodtgørelse i 2006.
[Navn på daglig leder hos bistandsyderen udeladt]s honorar pr. time udgør ca. 3.387 kr. inkl. moms.
På baggrund af det af [navn på daglig leder hos bistandsyderen udeladt] oplyste om uddannelse og erfaring som skatterådgiver, og med udgangspunkt i denne sags karakter og kompleksitet, finder skattecenteret, at en timesats på 2.000 kr. inkl. moms kan anses som rimelig.
Skattecenteret finder, at der er anvendt for mange timer på sagen. Med udgangspunkt i sagens karakter, genstand og kompleksitet finder skattecenteret at et samlet timeforbrug skønsmæssigt kan ansættes til i alt 20 timer.
Som følge af, at Deres skatteansættelse for indkomståret 2003 efterfølgende er blevet ansat i overensstemmelse med Deres påstand, finder skattecenteret ud fra en konkret vurdering af sagen, at De har fået medhold i sagen i forhold til skatteforvaltningslovens kapitel 19, hvorfor De er berettiget til fuld omkostningsgodtgørelse.
Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, 2. punktum, at der ydes en godtgørelse på 100 %, såfremt den pågældende person i sagen har fået fuldt medhold eller medhold i overvejende grad.
Omkostningsgodtgørelse:
Skatteankenævnet 20 timer á 2.000 kr. inkl. moms = 40.000 kr.
Heraf 100 % ……………………………………… 40.000 kr.
Det godtgørelsesberettigede beløb udgør 40.000 kr. og vil blive udbetalt i henhold til ansøgningens aftale om overdragelse til R1 (CVR [udeladt]) – Beløbet vil blive udbetalt på NemKonto.
SKAT har den 29. maj 2008 sendt en udtalelse i forbindelse med klagen.
SKAT har den 9. juni 2017 sendt bemærkninger til syns- og skønserklæringerne.
SKAT har den 27. november 2017 sendt bemærkninger til Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse. Af bemærkningerne fremgår følgende:
I klagesagen vedrørende ovennævnte har Skatteankestyrelsen i brev af 21. november 2017 bedt om en udtalelse til sagen, der skal afgøres af Landsskatteretten.
SKAT kan tiltræde skatteankestyrelsen indstilling med følgende bemærkninger:
R1 ApS har ført en skattesag for ansøgeren A. A har overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse til R1 ApS.
Der blev 8. januar 2008 søger om omkostningsgodtgørelse for kr. 231.911 ud fra et timeforbrug på 62 timer.
Ved kendelse af 23.april 2008 anerkender SKAT alene omkostningsgodtgørelse på kr. 40.000.
Der er udarbejdet en skønserklæring den 3.september 2013, hvor skønsmanden finder at et tidsforbrug på 25 – 30 timer ville være rimeligt og at en timepris på kr. 2.950 ex moms er rimelig. Svaret er ikke ændret ved besvarelsen af supplerende skønserklæringer.
Skatteankestyrelsen finder at omkostningsgodtgørelsen skal sættes til kr. 0, da ansøgeren reelt ikke hæfter for betalingen af den omhandlede faktura.
Det er SKATs opfattelse at klageren har bevisbyrden for at ansøgeren reelt hæfter for betalingen af den omhandlede faktura.
Klageren har ikke dokumenteret at ansøgeren har betalt fakturaen eller at hun skulle betale den efterfølgende.
Bobestyreren har meddelt at fakturaen ikke er anmeldt i boet.
En overdragelse af kravet til klageren, hvor ansøgeren reelt ikke har skulle betale for ydelsen, opfylder ikke kravene i skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, jf. Højesterets dom SKM2015.479.HR.
Når sagen er påklaget til Landsskatteretten er der ikke tale om tilbagekaldelse af en begunstigende forvaltningsakt, hvis Landsskatteretten sætter det omkostningsberettigede beløb til kr. 0, da dette er et led i Landsskatterettens kompetence, som klageinstans.
Når der er indgivet klage til Landsskatteretten forældes fordringen ikke før 1 år efter Landsskatteretten har truffet afgørelse, jf. forældelseslovens § 21, stk. 2.
Klageren, herefter benævnt bistandsyderen, har fremsat principale sideordnede påstande om, at ansøgeren er berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til skatteankenævnet med 100 % af et beløb på 231.911 kr., inklusiv moms, samt at SKATs afgørelse er ugyldig grundet manglende begrundelse.
Bistandsyderen har fremsat subsidiær påstand om, ansøgeren er berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til skatteankenævnet med 100 % af et beløb på 162.093,75 kr., inklusiv moms
Af klagen fremgår blandt andet følgende:
Sagen drejer sig om, hvorvidt min timepris og tidsforbrug har været rimelig.
Generelt og timesatser for skatterådgivere
Som det også fremgår implicit af skatteministerens redegørelse mv., så er der 5 former for rådgivere, der kan anmode om omkostningsgodtgørelse.
Skema 1 (uden moms)
Skattespecialister (ministeren kalder dem særlige kyndige skatterådgivere)
Timeløn 2.500 kr.
Advokater (vindersager)
Advokater (tabersager)
Timeløn 1.900 kr.
Autoriserede revisorer
Timeløn 1.800 kr.
Timeløn 1.000 kr.
Danske revisorer og andre der kan ligestilles hermed (f.eks. konsulent i driftsøkonomi)
Timeløn 500 kr.
Skattespecialister arbejder normalt i skatteafdelingerne hos de store advokat- og revisionsfirmaer, hvorfor deres udfakturering i statistikken bliver registreret under advokater eller statsautoriserede revisorer. Men skattespecialister kan også arbejde i mindre specialfirmaer som G1, G2, G3 A /S, G4, G5 SMBA eller R1 ApS.
Timelønnen for skattespecialister er normalt mellem 2.000 kr. - 3.000 kr. i timen (eksklusiv moms) alt efter om det er en partner eller menig arbejder, der udfører arbejdet og alt efter om det vedrører internationale skatteforhold eller ej.
For at kunne kalde sig skattespecialist er der et uddannelseskrav og et erfaringskrav, der skal opfyldes.
Ad uddannelse
Betegnelsen skattespecialist fordrer, at man har en akademisk uddannelse som Cand.merc.aud, jurist eller cand.merc.jur og herudover skal man have taget en decideret skatteuddannelse som overbygning på højeste niveau, og hvor skattemodulet vægter minimum 60 ECTS-point (1.800 timer/1 årsværk).
F.eks. på forvaltningshøjskolen som MTL (Master of Tax law), MTA, (Master of Tax Audit), eller en spydspidsuddannelse. Uddannelsen er nu flyttet til CBS og hedder ”Master of SKAT.
Til sammenligning så giver den næst mest kompetencegivende uddannelse i skatteret, uddannelsen til Statsautoriseret Revisor, kun 20 ECTS-point i faget skatteret.
Uddannelsen til advokat giver normalt kun 5 ECTS-point i skatteret, og efter den nye ordning kan man blive advokat uden at have modtaget en eneste undervisningstime i skatteret.
Ad Erfaring
For at blive optaget på MTL-uddannelsen/ Master i Skat skal man minimum have 2 års erfaring fra en skatteafdeling privat eller offentlig. Da uddannelsen til MTL normalt tager minimum 2 år, og skal tages sideløbende med, at man arbejder i en skatteafdeling, så skal man sammenlagt have minimum 4 års erfaring.
Man plejer normalt at sige, at man skal have to års erfaring efter færdiggørelsen af MTLuddannelsen for at kunne kalde sig specialist.
Vurdering af min uddannelse og anbringender
Jeg er derfor noget overrasket over, at jeg ikke kan blive tildelt en timesats, der svarer til den skattespecialister normalt får.
Tager vi udgangspunkt i den statistik som SKAT selv har fremført, så er der i kategorien ”Blanding af flere” en gennemsnitlig pris på 1.837 kr. Dvs. der må være nogen, der trækker gennemsnittet op, og der må være nogen, der trækker ned.
Havde SKAT undersøgt statistikken lidt nærmere, så vil man finde ud af, at dem der trækker gennemsnittet op netop er personer med min uddannelse. Jeg er i hvert fald ikke bekendt med, at personer med min uddannelse og anciennitet kun udfakturerer 1.600 kr./ time i skattesager.
Jeg vil også henvise til min hjemmeside, hvor mine normale timepriser er nævnt. Hvis Landsskatteretten finder det nødvendigt, vil jeg gerne vise mine seneste faktura, hvor man kan se min normale timepris i sager, hvor der ikke gives omkostningsgodtgørelse.
Det er korrekt, at der endnu ikke er nogen brancheforening for skattespecialister, hvilket skyldes, at uddannelsen kun 15 år gammel, og har meget få dimittender. Men der er hverken i loven, lovbemærkningerne eller ministersvar tilkendegivet, at skattespecialister skal have tildelt den laveste omkostningsgodtgørelse i skattesager af den grund. Det afgørende må stadigvæk være, hvad der er kutyme inden for branchen af skattespecialister, og for skattespecialister er prisen normalt 2.000 kr. til 2.500/time eksklusiv moms i sædvanlige skattesager.
Jeg har så to timesatser. En timestats i vindersagerne på 2.900 kr./ time og en timesats i tabersagerne på 0 kr./time Jeg overfakturerer således omkring 800/900 pr. time i vindersager fordi jeg køres sagen efter no cure no pay, og dermed påtager mig risikoen.
Da jeg vinder ca, 50 pct. af sagerne er min gennemsnitlige timesats på 1.495 kr. Det er næppe urimeligt.
Jeg kan dog acceptere, at mm timesats nedreguleres til 2.100 kr., som er min normale timesats.
Jeg skal gøre opmærksom på, at Landsskatteretten tidligere har vurderet min timesats og accepteret denne (j.nr. [udeladt]) Den var på daværende tidspunkt på 1.900 Kr. eksklusiv moms. Henset til, at afgørelsen er 3 år gammel, er det næppe urimeligt.
Det pudsige i nærværende sag er også, at når man er færdiguddannet Cand.merc.aud, så har man to muligheder. Enten kan man blive regnskabsspecialist og bliver autoriseret revisor, eller også kan man bliver skattespecialist og bliver Master of Tax law.
SKAT […] fremfører så, at hvis man bliver regnskabsspecialist, så er man berettiget til en højere omkostningsgodtgørelse end hvis man bliver skattespecialist. Hvor er logikken idet?
Er konklusionen ikke derhen, at man skal benytte sin normale timesats, når man fakturerer med fuld omkostningsgodtgørelse?
Den specifikke sag
Nærværende sag er en udløber af en revisionssag, hvor 5 interessentskaber blev gennemgået, jf. vedlagte revisionsrapport fra skattemyndighederne.
I en posteringsjournal har skattemyndighederne opgjort overskud ændret for de enkelte interessentskaber, jf. vedlagte poseringsjournal.
Interessentskaberne er ejet af henholdsvis A og hendes søn [navn på ansøgerens søn udeladt], og revisionsgennemgangen medførte, at disse interessenter blev forhøjet, men dog særligt [navn på ansøgerens søn udeladt], jf. kendelse af 22. august 2005, der ikke blev påklaget. Som følge af undertegnets klageskrivelse blev indkomstopgørelsen ført tilbage til det selvangivne for alle partner.
Dvs., at også 2003-forhøjelsen i kendelsen af 22. august 2005 for [navn på ansøgerens søn udeladt] blev opgivet som følge af nærværende klageskrivelse.
Mere specifikt, så har sagen drejet sig om, hvem af interessenterne, der skal medregne overskuddet fra interessentskaberne. Derudover drejede det sig om, hvilke indkomstprincipper, der skulle benyttes for opgørelsen.
Sagen har således haft betydning for flere interessenter og haft betydning for flere indkomstår.
Anbringende 1 (Ugyldighed)
Med hensyn til opgørelsen af timeantallet, så er SKAT alene fremkommet med en paradigmebegrundelse uden på nogen måde at konkretisere, hvordan man kommer frem til sine konklusioner.
Men kan således ikke tage stilling til, om SKATs timeskøn er udøvet på et forkert grundlag for der er slet ikke opgjort noget grundlag, hvilket må medføre ugyldighed.
Navnlig da fakturaen har været meget nuanceret med hensyn til opgørelsen af timeforbruget, så havde SKAT utrolig gode muligheder for at vurdere rimeligheden af de enkelte poster.
Bl.a. kunne man have anmodet om, at det materiale, der er blevet undersøgt, og har dannet baggrund for timerne, blev indsendt til gennemgang.
Man kunne også undersøge, om der er en naturlig sammenhæng mellem det arbejde, der er nævnt på fakturaen, og så den fremsendte klageskrivelse.
Hvis en begrundelse, der blot hedder ”Med udgangspunkt i sagens karakter, genstand og kompleksitet, finder skattecenteret at et samlet timeforbrug skønsmæssigt kan ansættes til i alt 20 timer.” kan være tilstrækkeligt, når SKAT slet ikke har sat sig ind i sagen, så er jeg lidt bekymret.
Der kan også henvises til procesvejledningen, hvor der står:
”I sager, som den skatte- eller afgiftspligtige vinder fuldt ud eller i overvejende grad, må der tages hensyn til, at det forhold, at sagen vindes af den skatte- eller afgiftspligtige, netop udgør en selvstændig parameter for advokaters salærfastsættelse. Endvidere må der tages hensyn til, at andre ikke-målelige forhold kan influere på honorarstørrelsen, fx sagens kompleksitet og karakter i øvrigt”
Nærværende sag er kørt efter no cure no pay, hvilket også må influere på honorarets størrelse.
Anbringende 2 (Manglende forståelse for kompleksiteten i sagen)
Skattecenter […] har efter min mening ikke forstået kompleksiteten i sagen, og har slet ikke gjort forsøgt herpå.
Men har således ikke rekvireret SKATs revisionsrapport og lister mv., som der henvises til i kendelse af 29. januar 2007, hvilket efter min mening må være essentielt for at kunne vurdere sagens kompleksitet. Der jo den, der danner baggrund for SKATs forhøjelse.
Bare det at forstå SKATs kendelse har været utrolig vanskeligt. I den forbindelse skal påpeges, at da [navn på SKATs medarbejder udeladt] fra SKAT skulle give udtalelse til skatteankenævnet, så måtte hun simpelthen opgive. SKAT trak derfor kendelsen tilbage, og man har simpelthen ført det hele tilbage til det selvangivne.
Der er således ikke tale om, at A kun har fået medhold i de specifikke påstande i klageskrivelsen. SKAT har simpelthen opgivet alle konklusionerne fra revisionsrapporten, og ført det hele tilbage til det selvangivne for alle interessenterne.
Dvs. også påstanden om hobbybetragtning for H5 I/S er blevet opgivet, og påstanden om, at indtægter fra G6 skulle være lønmodtagerindtægter for [navn på ansøgerens søn udeladt] er blevet opgivet som følge af min klageskrivelse. Ligeledes er alle de udgifter, som revisionsrapporten stempler som private blevet tilbageført som fuld fradragsberettiget.
Yderligere er korrektionen af afskrivningsgrundlaget blevet ændret til det selvangivne, hvilket har betydning for flere indkomstår.
Sagen har også indeholdt flere retlige skøn. Bl.a. har det været vurderet om Skatteankenævnet de facto kunne tage sagen op i sin helhed, henset til, at sagen har vedrørt alle punkter i regnskaberne (tilsidesættelse og skønsmæssig opgørelse vedrørende alle poster).
Yderligere skulle det vurderes, om det er ok, at begrundelsen for forhøjelsen fremgår af en revisionsrapport og ikke i kendelsen.
Bistandsyderen har den 20. juni 2008 fremsendt bemærkninger til SKATs udtalelse af 29. maj 2008.
Bistandsyderen har den 28. juni 2017 sendt bemærkninger til syns- og skønserklæringerne.
Bistandsyderen har den 15. oktober 2017 sendt bemærkninger til sagen.
Bistandsyderen har nedlagt en yderligere sideordnet subsidiær påstande om, at den allerede udbetalte godtgørelse på 40.000 kr. ikke kan kræves tilbagebetalt, da SKATs begunstigende afgørelse ikke kan ændres til skade for ansøgeren og bistandsyderen, samt at et eventuelt krav om tilbagebetaling af allerede udbetalt godtgørelse, vil være forældet.
Af bemærkningerne fremgår blandt andet følgende:
Jeg vedlægger […] en kopi af min artikel omkring omkostningsgodtgørelse, der snart kommer i […].
Skatteankestyrelsen henviser til SKM2017.528.BR. I den pågældende sag havde rådgiveren udarbejdet honoraraftalen temmelig uheldigt. Han havde skrevet (egen understregning):
”Som en del af denne aftale overdrager klienten sit krav på omkostningsgodtgørelse efter skatteforvaltningslovens kapitel 19 til rådgiveren, og klienten skal derfor ikke selv betale for den ydede bistand:”
Den understregede passus fik Byretten til – noget ondskabsfuldt - at konkludere, at der ikke var en retlig forpligtelse for klienten til at betale regningen, hvorfor klienten ikke var berettigede til at modtage omkostningsgodtgørelse.
Dermed var der heller ikke sket betaling ved at overdrage kravet på omkostningsgodtgørelse til rådgiver, da klienten ikke havde en fordring på omkostningsgodtgørelse han kunne overdrage.
Det skal understreges, at byretsdommen er påklaget til Østre Landsret – og ikke har været behandlet i Landsskatteretten.
Under normale omstændigheder er der naturligvis sket betaling ved at overdrage fordringen på omkostningsgodtgørelse til rådgiver.
Efter lovændringen i 2002 var det netop meningen, at klienten blot kunne overdrage sin fordring på omkostningsgodtgørelse direkte til rådgiver – og betale rådgiveren den vej.
I nærværende sag overdrages fordringen på omkostningsgodtgørelse til R1 ApS i 2008 og SKAT betaler R1 ApS den 14. maj 2008.
SKAT har dermed også anerkendt, at der har været en retlig forpligtelse til at betale regningen.
I nærværende sag er der indgået en helt normal honoraraftale, hvilket er bekræftet af afdødes søn (bilag A).
Det er selvindlysende, at der ikke er anmeldt nogen fordring i afdødes bo. Afdøde har jo betalt. Derudover er fakturaen fra 2008. Man kan ikke anmelde en faktura fra 2008 i et dødsbo, der starter 2016/17.
Ex tuto bør man efter min mening bringe endnu et juridisk synspunkt ind i sagen. Det er et almindeligt anerkendt forvaltningsretligt princip, at man som udgangspunkt ikke efterfølgende kan ændre en for borgeren begunstigende forvaltningsakt til skade for ham.
SKAT har ikke anfægtet, at A er berettiget til omkostningsgodtgørelse. Denne begunstigende afgørelse kan ikke tilbagekaldes, da fakta-grundlaget er det samme.
Endvidere er skattemyndighedernes krav på tilbagebetaling af allerede udbetalt godtgørelse forældet.
Af det til bemærkningerne vedlagte aftalebrev fremgår blandt andet følgende:
Jeg har talt med din søn vedrørende sagen, og jeg kan forstå, at det primært er din søn, der har drevet virksomheden H5 I/S//H3 I/S//H2 I/S//H4 I/S ved A og B.
Jeg har læst SKAT kendelse – og syntes det er lidt af en rodet forestilling det hele.
Din søn har forklaret, at han kan udrede det hele ved at bogføre om. Hvis det er korrekt, har vi en god sag.
Lov nr. 388 af 6. juni 2002 giver dig ret til at få 100 % omkostningsgodtgørelse i skattesager, hvor du vinder mere end 50 % af det påklagede beløb. Ellers 50 % godtgørelse.
I din sag er det rimelig nemt at få medhold mere end 50 % da SKAT har lavet en klar fodfejl vedrørende H4. Men om vi kan få medhold på en sådan måde, at det også får positiv indflydelse på din søns korresponderende sag, er nok tvivlsomt, men jeg vil naturligvis prøve.
Min timesats er på 2.950 kr. plus moms. Jeg afregner først, når sagen er afsluttet, og mit honorar godkendt af SKAT.
Hvis SKAT nedsætter det godtgørelsesberettigede honorar forbeholder R1 sig retten til at påklage honorar-afgørelsen.
Medfører den endelige afgørelse, at honoraret nedsættes, vil din betaling blive nedsat til det af SKAT godkendte.
Du bedes bekræfte, at du er enig i ovenstående.
Bistandsyderen har den 4. december 2017 sendt bemærkninger til Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse og SKATs bemærkninger hertil. Af bemærkningerne fremgår blandt andet følgende:
Problemstillingen drejer sig om, hvorvidt der har været en reel hæftelse for betaling af fakturaen.
Skatteankestyrelsen har henvist til SKM2015.479.HR.
Ad SKM2015.479.HR.
I den pågældende sag havde klager indgået en aftale med G7 ApS omkring førelse af en skattesag. G7 ApS overdrog efterfølgende sagen til advokatfirmaet R2 – uden forudgående fuldmagt fra klager.
Det var SKATs opfattelse, at klager alene var retlig forpligtiget til at betale regningerne fra G7 ApS – og ikke regningerne fra advokatfirmaet R2, da klager ikke havde en klientrelation til R2.
Højesteret gav medhold i dette synspunkt. Højesteret mente arbejdet fra advokatfirmaet R2 måtte betragtes som underleverandørarbejde til G7 ApS.
Havde R2 faktureret G7 ApS, der efterfølgende havde viderefaktureret regningen til klager, ville der utvivlsomt været givet omkostningsgodtgørelse til regningen.
Ad (SKM2007.99.LSR)
I den pågældende sag havde man aftalt, at den del af fakturaen, der ikke blev dækket af omkostningsgodtgørelse, skulle nedskrives af skatterådgiveren med en kreditnota således, at klientens egenbetaling blev nul kroner, uanset udfaldet skattesagen.
Skatteyderen tabte sagen – og skatterådgiveren udstedte en faktura på 10.725 kr. Efterfølgende udstedte skatterådgiveren en kreditnotat på 5.352 kr. (50%).
Spørgsmålet var herefter om kreditnotaen på 5.352 kr. skulle reducere fakturaen eller kvalificeres som et tilskud.
Landsskatteretten meddelte, at aftalen og den efterfølgende udstedte kreditnota ikke skulle reducerer omkostningsgodtgørelsen, da skatterådgiveren havde opretholdt den fulde indtægtsførsel af fakturaen på 10.725 kr.
Situationen skulle sidestilles med, at klager først havde betalt 10.725 kr. – og herefter fået 5.352 kr. tilbage i form af tilskud.
Skatteyderen opfyldte således betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52 “ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v.”
I SKM2015.479.HR mente Højesteret ikke der var en betalingsforpligtelse, idet der ikke var en klientrelation mellem klager og advokatfirmaet.
Højesteret gør ikke gældende, at der er tale om pro bono arbejde, men mener blot, at det var G7 ApS, der havde forpligtelsen til at betale og ikke klager.
Men i nærværende sag er der utvivlsomt en klientrelation mellem klager og R1 ApS, hvorfor Højesteretssagen ikke kan bruges på nærværende sag. Det er derfor overraskende, at Skatteankestyrelsen mener, at der er tale om pro bono arbejde.
I SKM2005.539.LSR skrev Landsskatteretten således:
“Ved Østre Landsrets dom af 19. januar 2005 offentliggjort i SKM2005.99.ØLR blev det fastslået, at der i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er hjemmel til korresponderende fradrag i de tilfælde, hvor den skattepligtige modtager et tilskud i form af friholdelse af udgifter, der ellers ville have været fradragsberettigede.”
I den pågældende sag havde skatteyderen modtaget gratisydelser fra sin sponsor (ikke-nærtstående) på 19.369 kr. Skatteyderen blev tilskudsbeskattet og fik en korresponderende udgift på 19.369 kr., der skulle behandles efter de almindelige regler.
Sagen er derhen, at i dansk skatteret fikserer man en retlig forpligtelse til at betale fuld pris for de ydelser/aktiver man modtager. Hvis man betalingsmæssigt ikke lever op til denne forpligtelse, har man modtaget et tilskud, hvorefter man får en korresponderende udgift, der skal behandles efter de almindelige regler.
Eller sagt på en anden måde. Hvis der modtages ydelser til underpris er den skatteretlige betragtning, at der er sket modregning mellem en gavebetaling og en ydelsesbetaling. Skattemæssigt er der derfor en fuld ydelsesudgift/indtægt, der skal behandles efter de almindelige regler.
Anlagde man ikke denne betragtning, ville gavegiver de facto få fradragsret for gaver i form af billige realydelser (sparede indtægter), hvilket skatteretten ikke tillader.
Hvis Landsskatteretten ikke mener, at A har en formel retlig betalingsforpligtelse til betale regningen, burde Landsskatteretten skrive følgende:
”I den pågældende sag har klager modtaget tilskud på 231.911 kr. i form af friholdelse af udgifter på 231.911 kr., der ellers ville være godtgørelsesberettiget. Klager må derfor være berettiget til korresponderende omkostningsgodtgørelse på 231.911 kr., jf. principperne om korresponderende udgifter i SKM2005.99.ØLR”
Ifølge aftalegrundlaget med klienten er der en retlig forpligtigelse til at betale den pågældende faktura med mindre skattemyndighederne finder fakturaen urimelig høj. Er honoraret urimeligt højt nedsættes honoraret til det rimelige. Dette følger allerede af de almindelige formueretlige regler.
Da sagen er vundet, skal omkostningsgodtgørelsen dække hele fakturaen, hvorfor det er selvindlysende, at der ikke anmeldes et krav i boet, når kravet på omkostningsgodtgørelse er overdraget til R1 ApS.
Af dagældende forvaltningslovs § 22 (lovbekendtgørelse nr. 1365 af 7. december 2007), fremgik, at en afgørelse, når den meddeles skriftligt, skal være ledsaget af en begrundelse, medmindre afgørelsen fuldt ud giver den pågældende part medhold.
Af lovens § 24, stk. 1 og 2, fremgik, at begrundelsen skal indeholde henvisning til de retsregler som afgørelsen er truffet efter. Begrundelsen skal endvidere indeholde en kort redegørelse for de oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er tillagt væsentlig betydning ved afgørelsen.
Der er ikke opnået fuldt medhold i den påklagede afgørelse. Afgørelsen skal derfor være ledsaget af en begrundelse, jf. forvaltningslovens § 22.
Den påklagede afgørelse indeholder en henvisning til de retsregler, i henhold til hvilke afgørelsen er truffet, ligesom SKAT har redegjort for de oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
SKATs afgørelse opfylder derfor begrundelsespligten i forvaltningslovens § 22 og § 24, stk. 1 og 2.
Af dagældende skatteforvaltningslovs § 52, stk. 1, § 54, stk. 1, nr. 1, og § 55, stk. 1, nr. 1, (lovbekendtgørelse nr. 907 af 28. august 2006) fremgår følgende:
”§ 52.
Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 53 ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v. som nævnt i § 54 i de sager, der er nævnt i § 55. Dog ydes en godtgørelse på 100 pct., hvis den pågældende person i sagen har fået fuldt medhold eller medhold i overvejende grad.”
”§ 54.
Godtgørelsesberettigede er følgende udgifter, når de ifølge regning skal betales eller er betalt:
1) Udgifter til sagkyndig bistand, medmindre den sagkyndige er ansat hos den godtgørelsesberettigede.”
”§ 55. Godtgørelse ydes i følgende tilfælde:
1) Ved klage til skatteankenævnet eller til Landsskatteretten.”
Der ydes således som udgangspunkt omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med en klage til skatteankenævnet, jf. skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, jf. § 54, stk. 1, nr. 1, og § 55.
Af en dom fra Højesteret af 30. juni 2015, offentliggjort som SKM2015.479.HR, fremgår blandt andet følgende:
”Højesterets begrundelse og resultat
Sagen angår, om S opfylder betingelserne for at få omkostningsgodtgørelse efter skatteforvaltningslovens § 52 for [advokatfirmaets] honorar.
Det fremgår udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 52, at omkostningsgodtgørelse er betinget af, at den skattepligtige ”skal betale eller har betalt” rådgiverhonoraret.
Forarbejderne understøtter klart bestemmelsens ordlyd. […]
Det er således en betingelse for at få omkostningsgodtgørelse, at den skattepligtige hæfter for udgifterne til rådgiverbistand.
Det, som S har anført om, at der i administrativ praksis, herunder i mandatarsager, ikke stilles krav om en betalingsforpligtelse, kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi en praksis som den påståede ville være i klar modstrid med lovens udtrykkelige betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse.
Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at S ikke hæftede for betaling af advokatfirmaet […]s honorar for at behandle hans klagesag ved Landsskatteretten.
S opfylder derfor ikke betingelserne for at få omkostningsgodtgørelse efter skatteforvaltningslovens § 52, og SKAT er berettiget til at kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
Højesteret stadfæster herefter dommen.”
Den dom fra landsretten, som Højesteret henviser til, er offentliggjort som SKM2014.399.VLR. Af dommen fremgår følgende:
”Landsrettens begrundelse og resultat
Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem B ApS og S. Aftalegrundlaget, som D kendte, indebar bl.a., at D's varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. […]
På denne baggrund har S - […] - ikke været forpligtet til at betale de tre salærnotaer udstedt af D Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52 om, at der skal være tale om udgifter, som en person omfattet af § 53, her S, ifølge regning skal betale eller har betalt, er således ikke opfyldt.
Herefter, og da S' anbringende vedrørende en administrativ praksis ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster landsretten dommen.
Det er således en grundlæggende betingelse for, at der kan ydes omkostningsgodtgørelse, at den godtgørelsesberettigede har betalt udgifterne til sagkyndig bistand mv., eller er forpligtet til at skulle betale udgifterne på et senere tidspunkt, jf. skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, og ovennævnte dom fra Højesteret.
Det er Landsskatterettens opfattelse, at der skal være tale om en reel hæftelse. Bevisbyrden for, at den godtgørelsesberettigede reelt hæfter for betalingen af den omhandlede faktura, påhviler som udgangspunkt den godtgørelsesberettigede eller bistandsyderen, hvis kravet er overdraget til denne.
Den godtgørelsesberettigede har overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse til bistandsyderen. Bevisbyrden for, at den godtgørelsesberettigede har betalt eller skal betale den omhandlede faktura af 8. januar 2008, påhviler derfor bistandsyderen.
Retten finder ikke, at bistandsyderen har løftet bevisbyrden for, at der har foreligget en reel hæftelse for den godtgørelsesberettigede vedrørende den omhandlede faktura. Der er herved henset til størrelsen af fakturabeløbet sammenholdt med den påklagede indkomstforhøjelse, ligesom der er henset til usikkerheden om den endelige honorarfastsættelse.
Der er endvidere lagt vægt på, at der ikke i sagen er objektive forhold, der støtter påstanden om reel hæftelse for det omhandlede fakturabeløb. Således har bobestyreren og bistandsyderen begge meddelt, at fakturaen ikke er anmeldt i boet, og bistandsyderen har ikke dokumenteret, at den godtgørelsesberettigede har betalt fakturaen, eller at bistandsyderen har haft et tilgodehavende hos den godtgørelsesberettigede på det fakturerede beløb.
Det af bistandsyderen anførte om, at ansøgeren har betalt, idet kravet er overdraget til bistandsyderen, kan ikke føre til en anden bedømmelse, idet der skal være tale om en reel hæftelse.
Der er således ikke tale om, at ansøgeren reelt skal betale eller har betalt den omhandlede faktura.
Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, om, at den skattepligtige skal betale eller har betalt det beløb, som ansøgningen om omkostningsgodtgørelse vedrører, er dermed ikke opfyldt i nærværende tilfælde, og der kan derfor ikke ydes omkostningsgodtgørelse.
Bistandsyderen har anført, at der vil være tale om tilbagekaldelse af en begunstigende forvaltningsakt, såfremt Landsskatteretten ændrer den påklagede afgørelse til ugunst for bistandsyderen.
Landsskatteretten bemærker hertil, at bistandsyderen har påklaget afgørelsen, herunder også den allerede udbetalte omkostningsgodtgørelse. Der er således ikke tale om, at en myndighed tilbagekalder sin egen begunstigende forvaltningsakt, men derimod at Landsskatteretten ændrer den påklagede afgørelse.
Bistandsyderen har desuden anført, at et eventuelt krav fra SKAT om tilbagebetaling af den allerede udbetalt omkostningsgodtgørelse, vil være forældet.
Af forældelseslovens § 21, stk. 2, (lovbekendtgørelse nr. 1238 af 9. november 2015) fremgår følgende:
”Stk. 2. Er en sag om fordringens eksistens eller størrelse eller en sag, som er afgørende herfor, inden forældelsesfristens udløb indbragt for en administrativ myndighed, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at myndigheden har givet meddelelse om sin afgørelse. Dette gælder, uanset om fordringen gøres gældende af den, der har indbragt sagen, eller af den anden part, herunder det offentlige. Indbringes sagen inden for den i loven fastsatte frist eller i øvrigt inden for rimelig tid for en højere administrativ myndighed eller for Folketingets Ombudsmand, regnes fristen på 1 år fra meddelelsen om denne myndigheds afgørelse, henholdsvis Ombudsmandens udtalelse.”
Bistandsyderen har utvivlsomt påklaget SKATs afgørelse af 23. april 2008, inden der er indtrådt forældelse. SKATs eventuelle tilbagebetalingskrav mod bistandsyderen kan således tidligst være forældet 1 år efter, at Landsskatteretten træffer afgørelse i nærværende sag.
SKATs afgørelse ændres herefter således, at ansøgningen om omkostningsgodtgørelse ikke kan imødekommes.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED | SvJT
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED
Av civildommer HARALD PETERSEN
Det var i Aaret 1748, at Montesquieu's Hovedværk »L'Esprit des lois« udkom, og de deri nedlagte Tanker om en Tredeling af Statsmagten i en lovgivende, i en udøvende og i en dømmende Magt er senere blevet grundlæggende for de fleste frie Forfatninger inden for den civiliserede Verden.
Saaledes bestemtes det i vor Grundlov af 5. Juni 1849 § 2: »Den lovgivende Magt er hos Kongen og Rigsdagen i Forening. Den udøvende Magt er hos Kongen. Den dømmende Magt er hos Domstolene«. Endvidere hed det i § 78: »Dommerne have i deres Kald alene at rette sig efter Loven. De kunne ikke afsættes uden ved Dom, ej heller forflyttes mod deres Ønske, uden for de Tilfælde, hvor en Omordning af Domstolene finder Sted, dog kan den Dommer, der er fyldt sit 65. Aar afskediges, men uden Tab af Indtægter«. Disse Bestemmelser genfinder vi uforandret i Grundloven af 28. Juli 1866, bortset fra, at § 78 her er blevet til § 73. Vi genfinder dem ligeledes uforandret i Grundloven af 5. Juni 1915 og senest i Grundloven af 5. Juni 1953, hvor § 2 er ændret til § 3, og Betegnelsen Rigsdagen er forandret til Folketinget. § 78 er nu blevet til § 64, som har faaet følgende Tilføjelse: »indtil det Tidspunkt, til hvilket han skulde være afskediget paa Grund af Alder.«
Naar man taler om Domsmagtens Uafhængighed, forbinder jeg hermed to væsentlige Ting foruden Bestemmelserne om Kaldets Udøvelse og Uafsætteligheden, som formentlig er tilstrækkeligt beskyttet ved den nævnte § 64 i den nugældende Grundlov. Den første af disse væsentlige Ting er selve Udnævnelsen af en Dommer, herunder selvfølgelig ogsaa Udnævnelse efter Ansøgning til et nyt Embede (populært kaldet Forflyttelse). Den anden væsentlige Ting er Domsmagtens Adgang til direkte over for den lovgivende Magt at forhandle om sine Kaar og Vilkaar, herunder Standens lønningsmæssige Placering og Aflønning.
Artikeln utgör ett sammandrag av ett föredrag hållet på Dommerforeningens årsmöte 1964. Föredraget är publicerat i Juristen 1964 s. 521 ff.
170 HARALD PETERSEN Inden jeg gaar over til at gennemgaa disse to Emner nærmere, finder jeg Anledning til at forudskikke den Bemærkning, at Aarsagen til, at man fra Foreningens Side har ment det rimeligt paa nærværende Tidspunkt at tage Emnet op til nærmere Undersøgelse, ikke er en akut Utilfredshed med Regeringens Dommerudnævnelser. Det er saamænd paa dette Punkt efter min Mening hidtil gaaet meget godt. Kritik kan man jo altid fremsætte, om den er berettiget, er en anden Ting. Forholdet er imidlertid det, at Spørgsmaalet i den senere Tid ligesom er blevet mere brændende, og det gælder ikke blot her i Landet, men ogsaa i vort Naboland Norge, medens der i Sverige og Finland, som jeg senere skal omtale, allerede er sket Forbedringer. Hertil kommer, at der i den sidste Tid paa Grund af en enkelt Dommerudnævnelse synes at være ved at gaa »Politik« i Spørgsmaalet, og under disse Omstændigheder synes det rimeligt, at vi Dommere ogsaa fremkommer med vore Synspunkter, saaledes at et eller flere politiske Partier ikke skal tage Patent paa Sagens Løsning. En saadan synes nemlig paakrævet, naar man er naaet saa vidt, at der er gaaet Politik i en Sag. Saa er alle Parter bedst tjent med, at der kommer en rimelig og forhaabentlig god Løsning af Spørgsmaalet.
Jeg gaar herefter over til at behandle det første af de to Spørgsmaal, nemlig Spørgsmaalet om Dommeres Ansættelse, hvor tilstanden idag er den, at en Dommer udnævnes af Kongen efter Indstilling af Justitsministeren, idet der dog for Højesteretsdommeres Vedkommende kræves, at den paagældende skal have prøvevoteret et vist Antal Gange i Højesteret og hans Votering m. v. være fundet akceptable for den høje Ret. Udnævnelsen af en Dommer hviler saaledes formelt paa en enkelt Mands Skøn og Ønsker, nemlig Justitsministerens og adskiller sig altsaa ikke fra Udnævnelsen af administrative Tjenestemænd.
Efter at Diskussionen om Domstolenes Uafhængighed har taget Fart, er man fra Justitsministeriets Side i nogen Grad gaaet over til at støtte sig paa Retspræsidenternes, navnlig Landsretspræsidenternes Udtalelser om Supplikanterne — — — Det er en fuldstændig fejlagtig og mod Grundlovens § 78 stridende Opfattelse, at Landsretspræsidenten skulde være Foresat for de Byog Herredsdommere, der har deres Embedsomraade indenfor Vedkommendes Landsretskrets' Omraade. Det vilde være en urigtig og misforstaaet Overførelse paa Domstolene af de Regler,
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 171
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 171der gælder indenfor Forvaltningen. Gjorde man noget saadant, var Domstolene først rigtig kommet i Afhængighed. Men saadan er det heldigvis heller ikke. Medens en overordnet administrativ Myndighed, der gennem Dagspressen eller paa anden Maade hører om en af den underordnede Myndighed truffen Afgørelse, kan begære sig Sagen forelagt af egen Drift og eventuelt omgøre den trufne Beslutning, gælder noget saadant ikke indenfor Domstolene. Her kan Appelretten kun faa med Sagen at gøre, hvis den faar den forelagt af rette Vedkommende, det vil sige af en af Sagens dertil beføjede Parter. Og det samme gælder Besværinger over en Dommers Adfærd under Sagen.
Det mest pregnante Udtryk for den enkelte Dommers Frigjorthed for Foresatte og deslige finder vi — jeg er fristet til at sige naturligvis — i England, hvor forøvrigt Dommernes hele Stilling, deres Udnævnelse, deres Anseelse og Uafhængighed, udelukkende hviler paa en aarhundredgammel Tradition. En engelsk Dommer kan ikke drages til Ansvar — civilretligt eller strafferetligt — »for anything done or said by him in his judicial capacity — even if malicious or in bad faith«. Hos Wade & Phillips siges det ligeud, at det er bedre, at Privatpersoner lider Uret, end at Dommere skulde blive paavirket — selv i den mindste Grad — af Frygt for Konsekvenserne. Derfor siges det ogsaa om den engelske Dommer, at han »is enabled to regard with indifference alike the smiles and the frowns of the highest ministers of the crown«. Dette sidste har iøvrigt en ikke ringe Forbindelse med den engelske Dommerstands Rekrutering og dermed den enkelte Dommers Udnævnelse, hvorom senere.
Jeg skynder mig at indføje, at den engelske Dommers almindelige Placering i Samfundet selvfølgelig ikke er Idealet eller Maalet for denne Undersøgelse. Det vilde slet ikke være stemmende med dansk Folkekarakter, ligesom jeg selv finder det aldeles paa sin Plads, at den private Person, der føler sig krænket af en Dommer i Udøvelsen af hans Gerning, har et Sted, hvortil han — men paa den anden Side ogsaa kun han — kan indgive sin Klage eller Besværing.
Disse Bemærkninger vil jeg sluttelig sammenfatte derhen, at en dansk Dommer ikke har nogen »Foresat« i den Forstand, som det kendes indenfor Administrationen, og at det er overladt udelukkende til den, der føler sig krænket af en Dommer, eller finder hans Dom urigtig, at gaa til de Instanser, der er indsat til
172 HARALD PETERSENat raade Bod herpaa. Det vil sige Klageretten, Retspræsidenten eller vedkommande Appelret.
Det er mærkeligt, at der skal hengaa saa mange Aar, inden man kommer til et Resultat angaaende Domstolenes Uafhængighed af Administrationen. Oprindelig — i 1849 — lod det sig forøvrigt ikke gøre, fordi der slet ikke dengang fandtes uafhængige Domstole bortset fra Overretterne og Højesteret, medens Domstolenes store Gros, By- og Herredsretterne, var kædet sammen med Politi og Anklagemyndighed lige indtil 1. Oktober 1919, da Retsplejeloven traadte i Kraft.
I Henseende til Selvstændighed har den danske Folkekirke haft ganske anderledes Medbør end Domstolene, og Folkekirken er dog ikke nogen selvstændig Statsmyndighed, saaledes som det saa stort fastslaas om Domstolene ved Grundlovens § 2 (nu § 3). Allerede i 1922 fik Folkekirken sin egen Forfatning og dermed sin egen Selvstændighed.
Jeg vil saa gaa over til at omtale de Forsøg, der har været i andre Lande paa at gøre Domstolene uafhængige.1
I Norge gjaldt der fra 1818 og indtil 1885 den Regel, at Norges Højesteret blev suppleret paa tilnærmelsesvis samme Maade, som Tilfældet nu er i Danmark, nemlig saaledes, at Aspiranten gennem forskellige Prøvevoteringer skulde godkendes af Retten, der saaledes paa en vis Maade kunde siges at være selvsupplerende. I 1884 havde den norske Højesteret imidlertid efter Behandlingen af en Rigsretssag en Uoverensstemmelse med Stortinget, der som Svar paa Højesterets Stilling i Rigsretssagen kort og godt afskaffede Prøvevoteringerne med den Begrundelse, at en Mand i den Alder, hvor han søgte ind i Højesteret, havde aflagt tilstrækkeligt mange Eksaminer, og at den Ansøger, der blev indstillet af Regeringen, som havde Stortingets Tillid, maatte være tilstrækkelig god, ogsaa for Retten. Siden 1885 udnævnes alle Dommere i Norge som enhver anden Tjenestemand.
1 Oplysningerne om Tilstanden i fremmede Lande paa det omhandlede Omraade har jeg tilladt mig at hente fra et Foredrag om Retspleje og Forvaltning, som daværende Højesteretsdommer, nu Justitiarius Terje Wold holdt i 1954 paa Den norske Dommerforenings Aarsmøde (se Medlemsblad for Den norske Dommerforening Nr. 166 — November 1954) samt fra et Foredrag holdt af Samme paa Foreningens Aarsmøde i Sommer om Domstolenes Deltagelse i Justitsforvaltningen, og som Højesteretsjustitiarius velvilligst har stillet til min Disposition. Endvidere er jeg Højesteretsdommer Axel Heiberg, Oslo, Tak skyldig for forskellige Oplysninger angaaende norsk Retspleje.
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 173
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 173 I Sverige bekendtgøres Ledigheden af en Stilling som Borgmästare eller som Häradshövding af Hovrätten, og et Kollegium bestaaende af Högsta Domstolens ordförande og de seks Hovrättspræsidenter jämte Stadsdomarföreningens och Häradshövdingeföreningens ordförande giver Indstilling i Almindelighed om tre, der bør komme i Betragtning i den angivne Rækkefølge. Hovrätternes Dommere, Revisionssekreterare i Højesteret og Tingdommerne udnævnes af Regeringen. Højesterets Dommere udnævnes ligeledes af Regeringen. Man søger ikke, og Højesteret tager intet Initiativ. Det er Justitsministeren, der skal finde en efter hans Mening egnet Person. Sagen behandles derefter af Regeringen og derpaa i Højesteret, hvor Justitsministeren kommer tilstede og oplyser sin Kandidat.
I Finland udnævner Högsta Domstolen alle Dommere i første Instans paa Landet efter Indstilling af 3 fra vedkommende Hovrätt, der ogsaa bekendtgør Ledigheden. Raadhusrätterne besættes efter samme Regler som i Sverige, men selve Udnævnelsen sker af Raadmænd af Lensstyrelsen, men af Borgmestre af Højesteret. Hovrättsdommere udnævnes af Finlands Præsident efter Indstilling af tre Ansøgere fra vedkommende Hovrätt, og efter at Højesteret er hørt. Præsidenten er bundet til at tage en af de tre indstillede. Højesterets Dommere udnævnes af Præsidenten efter Indstilling af en enkelt fra Rettens Side. Præsidenten er ikke bundet af Indstillingen, men vælger normalt den indstillede.
I Frankrig, der som bekendt har megen politisk Infiltration ved Embedsudnævnelser, udnævntes Dommerne tidligere af Justitsministeren. Ved Grundloven af 1946 gik Udnævnelsen over til Republikkens Præsident efter Indstilling fra et særskilt Raad, som ogsaa har Disciplinærmyndighed og skal overvaage Domstolenes Uafhængighed og deres Administration (Le conseil supérieur de la magistrature). Formand for Raadet er Republikkens Præsident, medens Justitsministeren er Viceformand, hvortil kommer 12 ordinære Medlemmer. Seks af disse Medlemmer vælges af Nationalforsamlingen udenfor dens egne Medlemmer. 4 Medlemmer vælges som Repræsentanter for de forskellige Kategorier af Dommere, og 2 Medlemmer udnævnes af Præsidenten uden om Nationalforsamlingen og Dommerstanden, men de paagældende skal have juridisk Uddannelse og Beskæftigelse. Man kan just ikke sige, at den franske Dommerstand paa den Maade er blevet befriet for politisk Indblanding eller har op-
174 HARALD PETERSENnaaet en virkelig Selvstændighed, men ikke desto mindre siges det, at Reformen har afhjulpet den hidtil store Mangel paa Objektivitet ved Dommerudnævnelser.
I Italien bestaar der siden 1958 et saakaldt øverste Dommerraad, der foretager Udnævnelser og Forflyttelser af Dommere. Dommerraadet har 23 Medlemmer, hvoraf 15 er Dommere. De øvrige er Jurister valgt af Parlamentet. Justitsministeren er ikke Medlem, men han har Forslagsret. Samtidig er det tillagt et Udvalg af det øverste Dommerraad paa 7 Medlemmer at udøve Disciplinærmyndigheden.
Vesttyskland fik 1. Juli 1962 en Dommerlov (Deutsches Richtergesetz), der ligesom i Italien indfører et øverste Dommerraad, der deltager i Udnævnelser og har Tilsynet med Domstolenes Virksomhed.
I England rekrutteres Dommerstanden paa en ganske særlig Maade, nemlig ved Udnævnelse af de barristers til Dommere, som har gjort sig særlig kendte gennem deres Procedure og Behandling af de dem betroede Sager. Denne særlige Form for Rekruttering synes gennem Aarhundreder at have dannet et Værn og en Sikkerhed for Dommernes Uafhængighed, hvortil kommer den særlige Ærbødighed og Agtelse, der i England hersker for Dommerstanden og den Immunitet, som Dommerne er omgivet med i dette Land, og som jeg har omtalt ovenfor.
Herefter gaar jeg over til at behandle det Spørgsmaal, hvilke Forandringer man herhjemme burde gennemføre for at skabe Domstolenes virkelige Uafhængighed af Administrationen og dermed sikre Befolkningen Følelsen af, at den har et Værn mod Misbrug og Overgreb, som er saa ønskeligt, ikke mindst i vore Dage, hvor mange Mennesker er saa nærtagende og mener, at de bliver udsat for Misbrug, og at Værnene herimod, som Forholdene nu er, ikke er tilstrækkelige.
Jeg skal herved bemærke, at efter min Mening ligger der ikke saa stor Fare for Misbrug ved Udnævnelsen af en Dommer til By- eller Herredsret, naar der er Spørgsmaal om Dommerens første Udnævnelse. Den største Fare ligger efter min Mening mere efter Udnævnelsen, hvor en Dommer, der ønsker ad Aare at opnaa et bedre Embede, let kan forledes til at gaa den almægtige Ministers Ærinder. Dette kunde selvfølgelig undgaas ved at indføre en Regel om, at en Dommer, der har faaet et Dommerembede, ikke kan forflyttes, men bliver siddende i dette Em-
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 175
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 175bede til sin Død eller sin Afgang. En saadan Regel vilde imidlertid være temmelig haard overfor den Mand, der har faa et etfjerntliggende mindre Embede, og maatte i hvert Fald forudsætte, at Dommerlønningerne blev gjort væsentligt større, end de er nu i Øjeblikket, hvor man endog har Dommere til en særlig billig Betaling i visse Retskredse. Hvis ikke Betalingen samtidig blev sat klækkeligt i Vejret, vilde det med en saadan Regel blive vanskeligt at faa kvalificerede Ansøgere til de fjerneste Embeder, der i hvert Fald maatte være indstillet paa til Stadighed at faa de ringest kvalificerede.
Hvis jeg nu skulde foreslaa en Udvej, hvorved Domstolenes Uafhængighed sikredes, vil jeg, som jeg allerede foran har antydet, ikke gaa den Vej, som den nu siddende Administration synes at have fundet paa sin Plads, nemlig at indføre, hvad jeg vilde kalde for et Præsidentvælde. Noget saadant vilde efter min Mening være at ende i den anden Grøft, som tilmed synes endnu dybere end den, vi har nu. Ministeren sidder dog for manges Vedkommende temmelig langt borte og i utilnærmelig Majestæt. Præsidenten er langt nærmere.
Jeg vil heller ikke efterligne en af de udenlandske Ordninger, for hvilke der foran er gjort rede. For det første er de fleste alt for omstændelige og uensartede og lidet stemmende med dansk Tradition. Og for det andet faar de fleste af dem mig til at tænke paa Jens Baggesens Ord fra 1786 i En ny og sandfærdig Historie om Oprindelsen til Bog-Censuren: »Naturam furca pellas ex — Hun kommer dog igen den Hex«. De paagældende Ordninger har sikkert haft den bedste Hensigt til at fordrive Administrationen fra Justitsforvaltningen, men paa en eller anden Maade slipper den ad en Bagdør ind og giver sit Besyv med.
Mit Forslag til en Nyordning er, at der gennem dertil sigtende Bestemmelser i Retsplej eloven bliver givet den danske Dommerstand en egentlig Forfatning, saaledes at Standen som Helhed og ikke blot enkelte Kategorier faar en afgørende Indflydelse paa saavel Udnævnelser som paa Forflyttelser. Ved Retsplejeloven har man givet detaillerede Regler om Domstolenes Organisation udadtil, det vil sige Instansfølgen, men man har ganske glemt at give dem den indre Organisation, som Grundlovens § 2 — nu § 3 — utvivlsomt forudsætter ved at betegne Domstolene som en selvstændig Statsmagt.
Det er klart, at en saadan indre Organisation ikke kunde være
176 HARALD PETERSENgivet i 1849 eller i Tiden derefter, hvor en stor Del af Dommerstanden var filtret sammen med administrative Embeder og Funktioner. Som Følge deraf var Grundlovens Regler om Domstolenes tilsyneladende Uafhængighed nærmest kun at betragte som Løfteparagraffer. Men ved Retsplejeloven af 1916 kunde man, da Domstolene blev fuldt adskilt fra Administrationen, have gennemført Reformen, og at man ikke gjorde det, synes saa meget mere uforstaaeligt, som man dengang organiserede Skrankens anden Side, nemlig Sagførerstanden, som man etablerede som et samlet Sagførersamfund, der fik sin egen selvstændige Ledelse, (Sagførerradet), en vidtstrakt Disciplinærmyndighed (Sagførernævnet) og en vidtstrakt Indflydelse paa Standens Supplering, idet Justitsministeriet indhenter Erklæring fra Raadet, før der meddeles en Aspirant Bestilling som Sagfører (nu Advokat).
Min Tanke er, at den danske Dommerstand uden nogen Undtagelse samles i et Dommersamfund, der ligesom Sagførerstanden faar sin egen Ledelse i et Dommerraad, medens et Dommernævn skulde varetage Tilsynet og Disciplinen indenfor Standen, saaledes at man paa disse Omraader kunde blive befriet saavel for Retsplejelovens § 48 som for Klagerettens Optræden i Tilfælde, hvor Klager over en Dommer bliver indbragt for denne lidt besynderlige Ret, der kun kan ses som et Brud paa Grundsætningen om Domstolenes Enhed.
Dommersamfundet skulde holde i hvert fald et aarligt Møde, hvortil samtlige Standens Medlemmer skulde indkaldes for der at vælge Dommerraadets og Nævnets Medlemmer. Raadet skulde formentlig have et Antal paa 9 Medlemmer incl. Formanden, medens 3 eller maaske 5 Medlemmer til Nævnet maatte være tilstrækkeligt. Raadet skulde bestaa af Repræsentanter for alle Dommerstandens forskellige Kategorier, men jeg skal ikke her udtale mig om, hvor mange der skulde tages fra hver enkelt Kategori. Formanden skulde formentlig vælges særskilt og de øvrige Medlemmer for sig. Nævnsmedlemmerne skulde kunne vælges frit, uden at det var nødvendigt at fastlægge, fra hvilke Kategorier de burde tages, og saaledes, at Nævnet selv valgte sin Formand. For Nævnet burde der i hvert Fald tillige vælges to eller tre Suppleanter, idet det jo let kunde tænkes, at et Medlem havde Forfald, ligesom Vedkommende selv kunde være anklaget. Det kunde ogsaa ordnes saaledes, at de 3 Nævnsmedlemmer valgtes
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 177
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 177med en fra Højesteret, en fra de to Landsretter samt Sø- og Handelsretten, og en fra By- og Herredsdommernes Kreds (herunder Københavns Byret).
Funktionstiden for Medlemmerne af Raadet burde være tidsbegrænset, og det samme gælder Formanden, saaledes at en Trediedel af det samlede Raad afgik hvert tredie Aar. Herved undgaas, at et enkelt Medlem kan komme til at sidde saa længe, at man ved Udnævnelser kunde forledes til at regne med ham (og derfor søge at vinde ham for sin Sag).
Nævnets Opgaver siger sig selv, og for Nævnets Vedkommende kunde Funktionstiden udmærket være længere end for Raadsmedlemmerne. 6 Aar kunde formentlig være passende, saaledes at et Medlem afgik hvert andet Aar.
Raadets Opgaver skulde i det væsentlige ligge paa det Omraade, der vedrører Besættelse af Dommerembeder, herunder Forflyttelser. Det er ikke min Mening at ville gøre Domstolene til en Stat i Staten, og derfor mener jeg, at Opslag af en Stilling, som hidtil burde ske gennem Justitsministeriet, dog at Opslaget fik Overskriften »Domstolene. Ledig Stilling«, og ikke som nu »Ledig Stilling under Justitsministeriet«. Denne Reform burde Ministeriet forøvrigt snarest gennemføre.
Naar Ansøgningsfristen var udløbet, skulde Ministeriet sende samtlige Ansøgninger til Raadet, der skulde gennemgaa Ansøgningerne og derefter afgive sin Indstilling til Justitsministeren, saaledes at man til dennes frie Valg indstillede tre Kandidater, idet Rækkefølgen af disse skulde angive det Antal Stemmer, som den paagældende havde opnaaet indenfor Raadets Medlemmer. Da jeg som sagt ikke er ude for at skabe en Stat i Staten, mener jeg ikke, at Justitsministeren, saaledes som Tilfældet er for Kirkeministerens Vedkommende, skulde være bundet til at vælge den, som havde opnaaet de fleste Stemmer indenfor Raadet og altsaa var indstillet som Nr. 1, selv om jeg ikke tvivler om, at denne normalt vil blive den foretrukne. Saafremt der til en Stilling ikke har meldt sig 3 Ansøgere eller derover, eller hvis nogle af Ansøgerne ikke kunde anses for kvalificerede, maatte Raadet selvfølgelig indskrænke sig til at indstille det mindre Antal, der er for Haanden. Det er i det Hele selvfølgelig en Forudsætning, at Raadet ved at indstille en Person anser denne for at være kvalificeret til et Dommerembede, og skulde det usædvanlige fremkomme, at der ikke skønnes at være 3 kvalificerede Ansøgere,
12—653005. Svensk Juristtidning 1965
178 HARALD PETERSENeller et mindre Antal, maa Raadet naturligvis oplyse dette som Begrundelse for, at der ikke indstilles et større Antal end for Eksempel een eller to, og i disse Tilfælde maa Ministerens Valg selvfølgelig være begrænset til dette Antal.
Disse Bemærkninger gælder rent umiddelbart for Besættelse for By- og Herredsdommerembederne, herunder Københavns Byret. Men da der maa være en vis Ensartethed, forekommer det mig, at det samme maa gælde for de kollegiale Retter, idet Raadet dog, naar det drejer sig om en saadan, forinden sin Indstilling bør høre vedkommende Rets Præsident, med mindre man vil anse Retten tilstrækkeligt dækket i saa Henseende gennem den eller de Repræsentanter, som vedkommende Ret har i Dommerraadet. For Byrettens og Landsretternes Vedkommende vilde det efter min Mening være tilstrækkeligt, om der til Justitsministeren af Raadet blev indstillet to Ansøgere, medens der til Højesteret samt til Stillingerne som Præsident for Københavns Byret eller for en af Landsretterne eller som Præsident eller Vicepræsident i Sø- og Handelsretten kun burde blive Tale om Indstilling af een Ansøger, for Højesterets Vedkommende den, som Retten havde givet sin Tilslutning. I de allerfleste Tilfælde vil der til disse Stillinger — selv om de nu opslaas ledige — kun være een Ansøger.
Om Raadets og Nævnets Virksomhed og Forretningsgang maa der nødvendigvis gives forskellige instruktoriske Bestemmelser. Jeg mener ikke, at der i saa Henseende er Brug for mere, end hvad der godt kan fastsættes i nogle faa Paragraffer i Retsplejeloven. Foretrækker man imidlertid en særskilt Vedtægt, maa denne formentlig vedtages paa Dommersamfundets første Møde, hvor ogsaa de første Medlemmer til de respektive Organer vælges, hvorefter det vedtagne maa indsendes til Justitsministeren, for at denne kan søge kongelig Konfirmation paa Vedtægten.
Med et Apparat som det anførte er der selvfølgelig forbundet forskellige Udgifter. Sagførersamfundet bærer selv sine Udgifter gennem dets Aarskontingent, som enhver praktiserende Sagfører skal betale. Der er jo den Forskel mellem Dommere og Sagførere, at den sidstnævnte driver Forretning og benytter sit Medlemskab til derpaa at tjene Penge, hvad den førstnævnte ikke gør, og det vil derfor være rimeligt, at Udgifterne betales af Statskassen, saaledes at Udlæget sker over vedkommende Dommeres
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 179
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 179Kontorhold, for de kollegiale Retters Vedkommende gennem Justitskontoret.
Sluttelig skal jeg om min Behandling af det paagældende Spørgsmaal bemærke, at hvad jeg har anført er en ren og skær Skitse, en Ramme for mine Tanker, og der er intet som helst endeligt sagt angaaende Navnet paa Dommersamfundets executive Organer eller Antallet af disses Medlemmer m. m.
Herefter gaar jeg over til en Omtale af det andet af mig anførte Emne, nemlig Domsmagtens Adgang til overfor den lovgivende Magt at forhandle om sine Kaar og Vilkaar, herunder Standens lønningsmæssige Placering og Aflønning.
Man kan vist herom sige, at vi i Øjeblikket i denne Henseende er stillet saa ringe, som overhovedet tænkeligt. Vi har overhovedet ingen Selvstændighed, men er af Finansministeriet puttet ind i en Organisation, der kaldes for Samraadet, og da hele Dommerstanden kun bestaar af godt 200 Personer, siger det sig selv, at vi aldeles drukner indenfor en saadan Organisation, og hvad nytter det saa, at vi ifølge Grundloven er en selvstændig Statsmyndighed?
Domstolene bør som selvstændig Statsmagt ifølge Grundloven have sin særlige Lønningslov. Folketinget har sine Forhold ordnet ved særlig Lov, og da ogsaa Administration og Domstole ifølge Grundloven er adskilt, synes det rent logisk at maatte blive Resultatet, at de ogsaa har hver sin Lønningslov.
Domstolene maa endvidere have Krav paa at have en direkte Kontakt med Folketinget i lønningsmæssig Henseende, saaledes at Domstolene ikke, naar man har Ønsker, skal staa med Hatten i Haanden overfor Administrationen og bede om, at denne allernaadigst vil laane os Øre og saaledes, at det ganske afhænger af Administrationens Forgodtbefindende, om vore Krav bliver befordret videre til Folketinget til endelig Afgørelse.
Paa dette Omraade er Norge kommet et omend meget lille Hestehoved forud for os. Den 1. Juni 1962 henvendte den norske Højesteret ved sin Justitiarius sig til Stortingets Præsidentskab med et Ønske om, at Højesteretsdommernes Lønninger fastsættes ved særlig Vedtagelse i Stortinget, og ikke sammen med de sædvanlige Lønrevisioner for Statens Embeds- og Tjenestemænd. Denne Skrivelse førte til en Henvendelse af 2. Juni 1962 fra Stortingets Præsidentskab til Stortinget, hvori det blandt andet siges, at i 1955 blev Stillingerne som Statsminister og Statsraad taget
180 HARALD PETERSENud af Lønningsregulativet og overladt til direkte Indstilling til Stortinget fra dettes Præsidentskab, og Præsidentskabet har nu eenstemmigt fundet det rigtigst, at ogsaa Højesteretsdommernes Lønninger fremtidig fremmes overfor Stortinget paa samme Maade som for Regeringens Medlemmer og for Stortingsrepræsentanterne.
Hvis vi herhjemme skulde have en tilsvarende Ordning, burde den formentlig gennemføres paa den Maade, at der indenfor Folketinget nedsattes et permanent Udvalg til Behandling af Domstolenes Forhold, til hvilket Dommerstanden ved sin foran anførte Styrelse kunde rette sine Henvendelser. Hvor meget der vilde blive opnaaet herved i Realiteter, er selvfølgelig et andet Spørgsmaal, idet jeg gaar ud fra, at det omtalte permanente Folketingsudvalg, naar der fremkom Henvendelser fra Domstolsorganisationernes Side, vilde tage Samraad med Finansministeren, og denne vilde igen forhandle med sine Embedsmænd og med Lønningsraadet for at høre disses Meninger. Man vilde imidlertid opnaa det, at vi var sikre paa, at vore Henvendelser kom Folketinget for Øre, og ikke blot, som det sker nutildags, bliver henlagt i Justitsministeriet eller i næste Instans i Finansministeriet, uden at Folketinget hører det mindste til de fremsatte Ønsker. Vi vilde da vide, at vore Krav er blevet forelagt for Lovgivningsmagten, og naar Kravene ikke har kunnet imødekommes, er det Lovgivningsmagten, der har haft det endelige Ord og ikke Administrationen. I den Tid, hvor jeg har siddet som Formand for Dommerforeningen, og har været med til at formulere vore Ønsker, har jeg i hvert Fald en Gang oplevet, at et Folketingsudvalg var blevet gjort bekendt med, at der om et af de Spørgsmaal, der blev behandlet af Udvalget, forelaa en Indstilling fra Dommerside, hvilken Indstilling imidlertid var blevet tilbageholdt af Finansministeren, fordi den aabenbart ikke har passet med hans Cirkler. Udvalget anmodede Finansministeriet om at faa tilsendt den paagældende Indstilling, og da Udvalget fik den, fulgte Udvalget Dommerforeningens Indstilling i enhver Henseende. Jeg skal tilføje, at det er mig aldeles ubekendt, hvorledes Udvalget var blevet bekendt med Eksistensen af den tilbageholdte Indstilling. Der blev i hvert Fald ikke begaaet Indiscretioner fra Foreningens eller dennes Bestyrelses Side.
Som jeg sagde før, er det kun et meget lille Hestehoved, at Norge er forud for os. Jeg mener hermed, at hvis vi hos os skal
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 181
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 181have indført en tilsvarende Ordning, saa bør den ikke blot ske for Højesterets Kreds. At gøre det for Højesteret alene er at bygge paa en Fiktion om, at naar Højesteret er frigjort, saa er dermed hele Domstolekredsen fri og uafhængig. Den er dernæst i allerhøjeste Grad udemokratisk. Med dette sidste mener jeg, at der for Højesteret — jeg taler i det væsentlige alene om Civilretsplejen — kommer kun de største Sager, altsaa Sager fra Rigmænd, Skibsrederier, store Forsikringsselskaber og andre store Aktieselskaber. Den lille Mand naar som Regel ikke længere end til første Instans; det vil sige By- og Herredsretten, hvorfra han har Muligheden for Appel til Landsretten. Højesteret er han normalt afskaaret fra, og undersøger man Antallet af de Sager, der bliver behandlet ved By- och Herredsret, og sammenlægger man de enkelte Sagers Beløb, vil man se, at By- och Herredsretterne behandler Sager, der baade i Tal og i Vægt langt overstiger Værdien af de Sager, der behandles ved Landsret og Højesteret. Der behandles for Eksempel i den Retskreds, som jeg har Ansvaret for, aarligt cirka 6.000 Gældssager, og sætter man gennemsnitlig Værdien i hver Sag blot til 500 Kr., vil det sige, at disse Sager tilsammen har en Vægt paa 3 Mill. Kroner, og gør man op for det samlede Land, maa man nødvendigvis komme til endog meget store Beløb, der afgøres af By- och Herredsret (herunder naturligvis medregnet Københavns Byret).
Almindelige demokratiske Synspunkter maa derfor føre til, at den lønningsmæssige Beskyttelse af Dommerne ikke som i Norge bør begrænses til Rigets Højesteret, men ogsaa og langt snarere maa udstrækkes til Landsretterne og til By- og Herredsretterne, hvis man virkelig tilsigter at give Domstolene Selvstændighed og dermed sikkerhed i Sindet for den lille Mand, der ser sine Rettigheder beskyttet igennem Domstolene.
Naar jeg som Afslutning paa dette Foredrag skal karakterisere de Tilstande, der siden Grundloven af 1849 har været med Hensyn til Dommerudnævnelser og Forflyttelser, vil jeg karakterisere Perioden indtil for ganske nylig, herunder altsaa den korte Periode, i hvilken jeg havde den Ære at fungere som Justitsminister, som den rene Enevælde fra Justitsministerens (Justitsministeriets) Side, ganske som paa højsalig Kong Frederik den VI's Tid. Derefter er man for ikke ret længe siden naaet til de Tilstande, der herskede inden for de politiske Forhold paa Kong Christian den VIII's Tid, hvor man fik indført de raadgivende
182 HARALD PETERSENProvinsialstænder, alias vore Retspræsidenter, der nu faar Lejlighed til at ytre sig, men hvis Ytringer ikke efterleves, hvis de ikke stemmer overens med Ministerens egen Opfattelse, saaledes som man fornylig har set det. Det Forslag, som jeg har gjort mig til Talsmand for, vil jeg karakterisere som Indførelse af en fri Forfatning efter demokratiske Principer, hvorved Domstolene endelig opnaar den Selvstændighed og virkelige Uafhængighed af Administrationen, som utvivlsomt er Hensigten med § 2 i Grundloven af 1849 og de senere dertil svarende Bestemmelser i de yngre Grundlove, herunder § 3 i Grundloven af 1953.
Som det fremgaar af den foranstaaende Gennemgang af Tilstanden i andre Lande ses det, at Norge og Danmark efterhaanden næsten er de eneste blandt de saakaldte Retsstater i Europa, som ikke har indført en hel eller delvis Frigørelse af Domstolene. Der bør derfor snarest ske noget, men man bør ikke indføre et System med et Præsidentvælde og med Udelukkelse af de øvrige Dommere, heriblandt navnlig af By- og Herredsdommerne, der i Virkeligheden er Grundstammen i vort Domstolssystem. Det vilde være urigtigt, uretfærdigt og lidet stemmende med dansk Opfattelse, om de skulde udelukkes. Det er dem, der i det væsentlige finder frem til de senere Aspiranter til Dommerstillingerne, det er dem, der opdrager Aspiranterne. Det er de gode nok til, og det vilde derfor være ganske uforstaaeligt, om de skulde udelukkes fra Deltagelse i den endelige Udvælgelse.
SvJT 1965 s. 169

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - Information om Danmarks øverste domstol
Højesteret er Danmarks øverste domstol. Højesteret blev oprettet 14. februar 1661, og indtil år 1849 førte kongen formelt forsædet af Højesteret.
Højesteret udgør sammen med Folketinget og regeringen landets øverste statsorganer.
Højesteret er en appeldomstol, som behandler domme og kendelser, der er afsagt af Østre Landsret, Vestre Landsret eller Sø- og Handelsretten. Der kan således ikke anlægges sager direkte ved Højesteret. Højesteret behandler både civile sager og straffesager. Civile sager er især sager mellem borgerne indbyrdes og sager mellem en borger og forvaltningen. I straffesager kan Højesteret ikke tage stilling til skyldspørgsmålet.
Domsforhandlingen i Højesteret er normalt mundtlig og finder næsten altid sted for åbne døre, således at offentligheden har fri adgang til at overvære domsforhandlingen. I en sag ved Højesteret deltager normalt fem højesteretsdommere, men i sager om vigtige, principielle spørgsmål deltager dog syv eller flere højesteretsdommere. Samlet set afsiger Højesteret cirka 200 domme i civile sager om året samt cirka 50 domme i straffesager om året.
Forrige (Hovedintervention)
Næste (Højesteretsdom)
HØJESTERETS KENDELSE afsagt tirsdag den 29. maj 2018 Sag 217/2017 Gerdes Ejendomme ApS mod A I tidligere ...»
UDSKRIFT AF ØSTRE LANDSRETS DOMBOG ____________ K E N D E L S E Afsagt den 7. maj 2018 af Østre Landsrets ...»

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Lov 409 var en overenskomst
Kollektiv arbejdsret04.06.2018
Højesteret har afgjort, at arbejdstidsdirektivets regler ikke blev tilsidesat, da Folketinget med ”lov 409” afbrød lærerkonflikten i 2013 og indførte nye arbejdstidsregler for lærerne.
EU’s arbejdstidsdirektiv indeholder regler om arbejds- og hviletid. I direktivet står der bl.a., at medarbejdere som udgangspunkt har krav på en daglig hviletid på 11 sammenhængende timer. Nogle af direktivets regler kan tilsidesættes ved lov eller ved kollektiv overenskomst. Men kan en indgrebslov sidestilles med en kollektiv overenskomst? Det skulle Højesteret tage stilling til i denne sag.
Sagen var en udløber af lærerkonflikten i 2013, der som bekendt endte med, at Folketinget foretog et lovindgreb. Indgrebsloven – også kendt som ”lov 409” – indførte nye arbejdstidsregler for lærerne, og på visse områder fraveg indgrebsloven arbejdstidsdirektivets regler.
For det første indeholdt indgrebsloven regler, som fraveg arbejdstidsdirektivets regler om daglig hviletid og fridøgn i forbindelse med lejrskoler. For det andet indeholdt indgrebsloven regler om, at den daglige hvileperiode også på andre tidspunkter kunne nedsættes fra 11 til 8 timer en gang ugentligt. Dette var bl.a. vigtigt i forbindelse med læreres deltagelse i forældremøder.
Lærernes Centralorganisation (LC) mente ikke, at Folketinget på denne måde kunne tilsidesætte arbejdstidsdirektivets regler. LC påpegede navnlig, at reglerne som udgangspunkt kun kunne tilsidesættes ved en kollektiv overenskomst. Og indgrebsloven var netop ikke en kollektiv overenskomst, men derimod en lov. Derfor anlagde LC sag an mod staten for at få dem til at anerkende, at indgrebsloven var ulovlig.
Loven var en kollektiv overenskomst
Sagen endte i Højesteret, hvor staten blev frifundet.
For så vidt angik lejrskoler lagde Højesteret vægt på, at arbejdstidsdirektivet kan fraviges ved lov i forbindelse med overvågnings- og døgnaktiviteter, der skal til for at beskytte mennesker. Da sådanne aktiviteter er blandt lærernes opgaver på en lejrskole, var fravigelsen allerede af den grund lovlig.
Hvad angik muligheden for at nedsætte den daglige arbejdstid fra 11 til 8 timer var situationen konkret den, at nedsættelsen ikke kunne ske ved lov, men alene kunne ske ved en kollektiv overenskomst. Spørgsmålet var derfor, om indgrebsloven skulle betragtes som en kollektiv overenskomst – og det mente Højesteret, at den skulle.
Højesteret pegede for det første på, at EU-retten ikke definerer, hvad en kollektiv overenskomst er. Højesteret lagde endvidere vægt på, at en indgrebslovs bestemmelser får nøjagtig den samme virkning, som hvis parterne selv har aftalt dem, ligesom fortolknings- og brudspørgsmål skal afgøres efter sædvanlige fagretlige regler.
Endelig pegede Højesteret på, at de med indgrebsloven fastsatte regler om hviletid og fridøgn i det væsentlige videreførte de regler, der hidtil havde været i lærernes kollektive arbejdstidsaftaler.
at Højesteret med sin afgørelse sidestiller en indgrebslov med en overenskomst – i hvert fald i relation til arbejdstidsdirektivets regler – uagtet at en indgrebslov ikke er en overenskomst i traditionel kollektivarbejdsretlig forstand, og
at afgørelsen nok i et vist omfang må forstås som en pragmatisk tilgang til det komplicerede samspil, der ofte er mellem EU-reglerne på den ene side og på den anden side det danske kollektivarbejdsretlige system.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret