text:
Skat.dk: E.B.3.7 Repræsentationsudgifter
Der er som hovedregel kun begrænset fradrag for udgifter til repræsentation, jf. LL § 8, stk. 4. Repræsentationsudgifter kan således kun fradrages med 25 pct. af de afholdte udgifter.
Der skal derfor foretages en afgrænsning af repræsentationsudgifter fra andre fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger som f.eks. udgifter til personale, reklame og salgsomkostninger i øvrigt.
Repræsentationsudgifter er typisk udgifter, som en skatteyder afholder for at få afsluttet forretninger eller for at tilknytte eller bevare forretningsforbindelser, og de afholdes over for personer, som ikke er knyttet til virksomheden som medarbejdere. Repræsentation har karakter af opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser. Repræsentationsudgifter er oftest udgifter til måltider, restaurationsbesøg, tobaks- og drikkevarer, gaver og opmærksomheder over for forretningsforbindelser og deres familier, afholdelse af jubilæer, fødselsdage og forretningsindvielser samt endvidere udgifter til underholdning og fornøjelser og deltagelse f.eks. i rejser, udflugter og ferieophold. Afgrænsningen af repræsentationsudgifter over for reklameudgifter og personaleudgifter foretages efter de samme kriterier i både skatte- og momsmæssig henseende og i den forbindelse ses på sammenkomsten og anledningen hertil.
Begrænsningen af fradragsretten for repræsentationsudgifter gælder, uanset om udgifterne afholdes over for danske eller udenlandske forretningsforbindelser, og uanset om udgifterne afholdes i Danmark eller i udlandet.
Momsen af udgifter til underholdning, restaurationsydelser, repræsentation og gaver samt hotelophold kan normalt ikke medregnes til en virksomheds købsmoms, jf. momslovens § 42, stk. 1. Dog kan 25 pct. af momsen af udgifterne til hotel- og restaurationsydelser fradrages, hvis udgifterne er af streng erhvervsmæssig karakter, jf. momslovens § 42, stk. 2. Se Momsvejledningen, afsnit J.3.1.5, J.3.1.6 og J.3.2.
Der er alene tale om repræsentation, hvis udgiften afholdes over for personer, der ikke er knyttet til virksomheden som medarbejdere mv. Da personaleudgifter er fuldt fradragsberettigede driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, medens der kun er begrænset fradragsret for repræsentationsudgifter, skal der foretages en afgrænsning af repræsentationsudgifter over for personaleudgifter.
Personaleudgifter er udgifter, der afholdes direkte til fordel for de ansatte i en virksomhed, og som knytter sig til velfærdsforanstaltninger, eller som tager sigte på at forbedre arbejdsmiljøet eller arbejdsklimaet.
Det er derfor nødvendigt at sondre mellem, om udgifterne er afholdt over for medarbejdere (interne udgifter), eller om de er afholdt over for forretningsforbindelser.
Som medarbejdere betragtes først og fremmest de ansatte i virksomheden. Herudover er der en række andre persongrupper, der har en sådan tilknytning til virksomheden, at de normalt må sidestilles med medarbejdere.
Bestyrelsesmedlemmer og aktionærer betragtes som medarbejdere, når udgifterne afholdes over for disse i deres egenskab af bestyrelsesmedlemmer og aktionærer. På samme måde betragtes medlemmer af skattepligtige foreninger som medarbejdere, når de udfører et arbejde for foreningen. Udgifter til bestyrelsesmøder, genereralforsamlinger og medlemsmøder er således fradragsberettigede efter skattelovgivningens almindelige regler, hvis udgifterne har den nødvendige tilknytning til indkomsterhvervelsen. Udgifterne må f.eks. ikke have karakter af udlodning. Hvis udgifterne derimod afholdes over for de pågældende bestyrelsesmedlemmer, aktionærer eller foreningsmedlemmer i deres egenskab af forretningsforbindelser, er udgifterne ikke fuldt fradragsberettigede som interne udgifter. Der er således f.eks. kun begrænset fradrag for udgifter af repræsentativ art, som i forbindelse med en handel afholdes over for en aktionær, der også er kunde i selskabet.
Medarbejdere i et selskabs moderselskab eller datterselskaber betragtes som "medarbejdere" i det pågældende selskab, når udgifterne afholdes i modtagernes egenskab af medarbejdere i koncernen. Udgifter, som et selskab afholder i forbindelse med et besøg af medarbejdere fra moderselskabet eller et datterselskab, betragtes normalt som fuldt fradragsberettigede interne udgifter. Derimod anses udgifter afholdt over for medarbejdere i selskabets søsterselskab ikke for interne udgifter.
Virksomhedens kunder, leverandører, rådgivere, forhandlere og fuldmægtige, kommissionærer, konsignanter og agenter uden ansættelse i virksomheden betragtes som forretningsforbindelser. Af rådgivere kan nævnes virksomhedens advokater, revisorer, konsulenter og rådgivende ingeniører, der ikke er ansat i virksomheden. En virksomheds udgifter til bespisning af virksomhedens revisor i forbindelse med gennemgang af regnskaberne skal således henføres til repræsentationsudgifter. I ganske særlige tilfælde kan det forekomme, at de omtalte forhandlere, fuldmægtige, kommissionærer, konsignanter og agenter må sidestilles med medarbejdere, således at udgifter afholdt over for disse personer er fuldt fradragsberettigede. Dette kan være tilfældet, hvor en producent eller importør af et bestemt produkt afholder udgifterne til et kursus eller en instruktion for forhandlerne m.v. af et bestemt produkt. Det må dog være en betingelse, at kurset eller instruktionen ikke har karakter af selskabelighed, og at afholdelsen er nødvendig for at de pågældende forhandlere m.v. kan varetage deres salgsopgaver vedrørende det pågældende produkt. Hvis det i sådanne tilfælde efter en konkret vurdering er naturligt at sidestille forhandlerne m.fl. med virksomhedens ansatte, kan både rejse-, opholds- og fortæringsudgifter fradrages i samme omfang, som hvis udgifterne var afholdt over for ansatte. Som eksempel kan nævnes, at bilforhandlere normalt betragtes som forretningsforbindelser i forhold til importøren af de pågældende biler. Hvis importøren imidlertid i forbindelse med lanceringen af en ny bilmodel inviterer landets hovedforhandlere til en demonstration, der er nødvendig for, at forhandlerne kan varetage deres salgsopgaver, må forhandlerne i denne forbindelse betragtes som importørens medarbejdere. Se endvidere SKM2003.204.ØLR om afgrænsningen mellem medarbejdere og forretningsforbindelser i afsnit E.B.3.7.6.
SKM2006.543.HR: (Tidligere SKM2005.62.ØLR). Toyota Danmark A/S afholdt udgifter til forhandlerrejser til Japan og Barcelona, hvori der deltog en række selvstændige Toyota-forhandlere. Toyota Danmark A/S gjorde gældende, at udgifterne til forhandlerrejserne var nødvendige for, at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver og derfor kunne sidestilles med fuldt ud fradragsberettigede personaleudgifter. For så vidt angik rejsen til Japan 4. - 11. april 1998, bemærkede landsretten, at der deltog 41 personer, heraf 14 forhandlere med ægtefæller, 7 ansatte med 4 ægtefæller samt Toyota Danmark A/S´ advokat og dennes ægtefælle. Deltagerne betalte selv flybilletten. Kun 3 af dagene var programsat med arrangementer direkte knyttet til Toyotas virksomhed, og disse arrangementer havde en samlet varighed af 9 timer inkl. en enkelt transfer og en frokost. Arrangementerne omfattede besøg på 4 museer/udstillingssteder, heraf 3 med offentlig adgang og 1 fabriksbesøg. Den resterende tid, som ikke medgik til transport, var programsat til sightseeing i Tokyo, Nagoya og Kyoto. For så vidt angår konferencen i Barcelona den 3. - 5. marts 1999 bemærkede landsretten, at ca. 8.000 gæster deltog, heraf 3.500 forhandlere med ægtefæller m.v. Deltagerne betalte selv for hotelopholdet. Af aktiviteter direkte knyttet til Toyotas virksomhed omfattede konferencen den 4. marts 1999 et foredrag med præsentation af en ny europæisk salgsstrategi og en fremvisning af ca. 100 Yaris biler. Denne del af konferencen varede samlet 1 time og 45 minutter. Dagen efter blev der afholdt et nationalt forhandlermøde af 2 timers varighed, hvor konsekvenserne af strategien for det danske marked blev præsenteret, og hvor ægtefællerne lige som aftenen før kunne deltage. Landsretten fandt på den baggrund ikke, at Toyota Danmark A/S havde godtgjort, at rejsen til Japan havde haft karakter af kursus, instruktion eller lignende, som det var nødvendigt at deltage i, for at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver vedrørende Toyota-biler. Landsretten lagde herved vægt på, at rejsen i væsentligt omfang havde haft et almindeligt turistmæssigt program og foregik under ledsagelse af ægtefæller. Det samme gjorde sig gældende for konferencen i Barcelona, som havde et sparsomt fagligt indhold - også for så vidt angik Yaris modellen - udelukkende af overordnet, generel karakter og hvor forhandlerne ligeledes var ledsaget af ægtefæller. Udgifterne til de to rejser kunne allerede af denne grund ikke anses som fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, men måtte anses som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, jf. LL § 8, stk. 4. Højesteret stadfæstede Landsrettens dom i henhold til grundene.
Se også TfS 1995, 272 LSR, SKM2006.186.SR og SKM2009.350.SR, gengivet under afsnit E.B.3.7.5.
Et selskab, der producerede naturlægemidler, som blev solgt til apoteker og helseforretninger, inviterede sine forhandlere og disses ansatte til forhandlermøder for at give dem et bedre kendskab til produkterne, således at markedsføringen blev bedre. Under hensyn til at der var tale om generel information, der ikke kunne siges at være en forudsætning for varetagelse af salgsopgaverne, fandtes udgifterne til rejse, ophold og fortæring ikke at kunne betragtes som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne ikke kunne anses for afholdt over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder, og da der på møderne var sket egentlig bespisning af deltagerne, kunne udgifterne heller ikke fradrages som reklameudgifter. Landsretten fandt herefter, at der alene var tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret. Se TfS 1999, 126 VLD.
Udgifter til klientmøder, hvori såvel indehaveren af revisionsvirksomheden som dennes medarbejdende ægtefælle deltog, kunne hverken fradrages som mødeudgifter eller som personaleudgifter, men blev alene anset for repræsentationsudgifter med kun 25 pct.'s fradragsret. TfS 1992, 66 LSR.
SKM2002.126.LSR Et agentur, der blev drevet i selskabsform, afholdt en række repræsentationsudgifter, der blev refunderet over for selskabet af agenturgiver, et tysk selskab. Det kunne ikke antages, at udgifterne var afholdt udelukkende i det tyske selskabs interesse og var udgifter, der ikke vedrørte det danske agentur. Udgifterne måtte antages at have betydning for det danske selskabs indkomsterhvervelse og dermed tillige repræsentationsudgifter for dette.
En forening, der havde til formål at drive lystfiskeri, blev stiftet på initiativ af en skatteyder, der var direktør og hovedanpartshaver i et anpartsselskab. Båden blev navnlig finansieret gennem sponsorater, herunder en reklameaftale, der var indgået med anpartsselskabet. Båden blev brugt dels af foreningens medlemmer og dels af anpartsselskabet og andre virksomheder til afholdelse af uformelle arrangementer med deltagelse af såvel ansatte som eksisterende og potentielle kunder hos anpartsselskabet samt foreningsmedlemmerne og deres bekendte. Selskabet fandtes ikke at have godtgjort, at udgifterne til foreningen var fradragsberettigede repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk.4. Udgifterne var afholdt løbende på baggrund af den indgåede reklameaftale med lystfiskerforeningen og ikke til dækning af konkrete repræsentations - eller personalearrangementer, SKM2010.674.BR.
Udgifter til reklame kan fradrages fuldt ud i medfør af LL § 8, stk. 1. Repræsentationsudgifter må derfor også afgrænses i forhold til reklameudgifter.
Som nævnt under afsnit E.B.3.7., er udgifter til sammenkomster med personer, der ikke er ansat i virksomheden, almindeligvis repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret til følge.
Undtagelsesvis kan arrangementet have en sådan reklamemæssig effekt, at udgifterne kan fradrages som reklameudgifter. Om det er tilfældet, vil bero på en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde, og det er bl.a. en betingelse, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer, og at der er tale om et mindre traktement, der ikke har karakter af egentlig bespisning. Reklameudgifter tager endvidere sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
SKM2006.440.VLR: Udgiften til præmie i forbindelse med gadefodbold, kunne som følge af beløbets størrelse, en gave på 150 kr., ikke fradrages efter LL § 8, stk. 1. Udlodningen af øvrige præmier og gaver, udskænkning af gratis drikkevarer og vederlagsfri servering af mad i forbindelse med konkurrencer, var udelukkende sket til personer som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3. Udgifterne måtte derfor anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed, og kunne ikke fradrages som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1, men alene som repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
Den del af dommen der vedrørte vederlagsfri udskænkning af drikkevarer blev appelleret til Højesteret.
I SKM2007.547.HR stadfæstede Højesteret Landsrettens dom, hvorefter udgiften til vederlagsfri udskænkning af drikkevarer blev anset som repræsentationsudgifter.
Højesteret anførte, at selskabet først efter sagens indbringelse for domstolene havde gjort gældende, at der var tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort uddelt på gader m.v. De opgørelser og kasserapporter, som selskabet havde påberåbt sig, angik i hvert fald langt overvejende udgifter, som alene kunne anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt fandt Højesteret det ikke godtgjort, at selskabet havde ret til fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 1.
SKM2002.535.HR (SKM2001.441.VLR) En ejendomsmæglerforretning havde jubilæum og holdt åbent hus, hvor der blev serveret en større buffet. Højesteret fandt, at udgifterne måtte anses for repræsentationsudgifter.
Højesteret anførte som begrundelse for dommen følgende: "Det fremgår af forarbejderne til stk. 4, at repræsentation har karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser, f.eks. i form af et traktement i anledning af virksomhedens jubilæum, indvielse eller lignende. Receptionen hos H's ejendomskontor blev holdt i anledning af virksomhedens jubilæum og lokaleudvidelse. Til receptionen, hvori der indgik et traktement, var kunder og forretningsforbindelser inviteret. Som udgangspunkt må et sådant arrangement - uanset traktementets omfang - anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed og udgifterne hertil anses for repræsentationsudgifter omfattet af ligningslovens § 8, stk. 4. Receptionen blev afholdt som "åbent hus", og der blev samtidig med receptionen iværksat en reklamekampagne med rabat på salær. Disse forhold kan imidlertid ikke bevirke en fravigelse fra det ovennævnte udgangspunkt".
SKM2003.286.LSR Et bryghus afholdt reception i anledning af bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag. Udgifterne blev godkendt som repræsentationsudgifter for selskabet. Landsskatteretten henviste i begrundelsen til Højesterets dom af 21. oktober 2002, SKM2002.535.HR, hvor Højesteret statuerede, at den omstændighed, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til, at udgifter til reception anses for reklameudgifter. Der er kun tale om en nødvendig betingelse, hvis opfyldelse i sig selv ikke er tilstrækkelig til at anerkende fradrag. Landsskatteretten fandt, at de omhandlede receptioner, som blev afholdt i anledning af henholdsvis bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag, efter det oplyste blev afholdt for at markere de to begivenheder på vegne af selskabet og dermed gøre virksomheden fordelagtigt bemærket. Udgifterne har dermed den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Udgifterne ses at have karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelse og er dermed repræsentationsudgifter, jf. ligningslovens § 8, stk. 4.
Der foreligger et særligt problem med hensyn til gaver og opmærksomheder. Er et firmamærke eller firmanavn påført en gavegenstand, kan udgifterne i almindelighed betragtes som fuldt fradragsberettigede reklameudgifter, hvis det drejer sig om gaver, der i reklameøjemed er fremstillet i et større antal eksemplarer, og som ikke er særligt kostbare. Som eksempel herpå kan nævnes askebægre, papirknive, kuglepenne, kalendere, parkeringsskiver, tændstikæsker osv. med påtrykt firmanavn.
Sådanne genstande kan anses for reklameartikler, hvis indkøbsprisen eller fremstillingsprisen ikke er højere end 100 kr. ekskl. moms, og genstandene på iøjnefaldende måde er forsynet med firmaets navn eller mærke (logo).
I TfS 1995, 753 LSR fandt Landsskatteretten, at et selskabs udgifter til indkøb af bolcher var en fuldt fradragsberettiget driftudgift. Bolcherne, der kostede ca. 17 øre, var indpakket enkeltvis i papir påtrykt selskabets navn og logo og stod frit fremme i selskabets butikker. Selskabets sælgere havde endvidere bolcherne med på virksomhedsbesøg.
Se dog TfS 1993, 346 LSR, hvor Landsskatteretten nægtede en ejendomsmægler fradragsret som reklameudgifter, selv om gaven, der bestod i en stærekasse, påført bomærke, kostede under 100 kr. Landsskatteretten lagde vægt på, at gaverne fortrinsvis blev udleveret i forbindelse med afslutning af handler og således ikke til en ubestemt kreds af personer. Der blev derfor kun anerkendt fradragsret for repræsentation, se E.B.3.6, hvor afgørelsen også er nævnt.
I SKM2002.550.ØLR havde et selskab, der producerede chokolade, bortgivet et antal chokoladeæsker til jul. I indkomstårene 1996, 1997 og 1998 var der hvert år bortgivet mellem 3.000 og 3.500 æsker. Æskerne var givet væk til kunder (ca. 55 pct.), til leverandører (ca. 20 pct.) og til andre modtagere (ca. 25 pct.). Andre modtagere omfattede kongehuset, dagblade, politikere, bestyrelser, banker mv. Landsretten fandt, at der var tale om en repræsentationsudgift for selskabet. Landsretten lagde vægt på, at chokoladeæskerne var udsendt til en større, men bestemt og udvalgt kreds af modtagere, hvorfor udgifterne ikke kunne have karakter af reklameudgifter, der normalt afholdes over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
Der er ikke tale om en reklameartikel, hvis f.eks. en flaske vin har giverens navn på etiketten. Her må udgiften anses for en repræsentationsudgift med begrænset fradragsret, jf. TfS 1987, 227 DEP. Det blev nærmere anført, at gaven var en typisk repræsentationsydelse beregnet til konsumption, og at der var tale om en gave til en bestemt person i modsætning til en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder. Se i øvrigt også afgørelserne i TfS 1994, 253 VLD og afsnit E.B.3.6.
Tilsvarende har Landsretten anset udgiften til øl, som en depotejer gav til kunder, som var i restaurationer og hos købmænd, når han afleverede øl, for en reklameudgift. Landsretten lagde ved sin afgørelse til grund, at hovedparten af drikkevarerne blev uddelt til personer, der tilfældigt befandt sig hos depotejerens kunder, således at uddelingen skete til en ubestemt kreds. Herudover blev det lagt til grund, at uddelingen havde et ubetydeligt omfang i forhold til depotejerens samlede omsætning, TfS 1993, 244 VLD.
Se derimod TfS 1997, 67 VLD, hvor landsretten fandt, at udgifter til gratis mad til faste kunder i en slags åbent hus arrangementer samt gratis øl til særlig gode kunder alene kunne fratrækkes indkomstopgørelsen som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret til følge. Arrangementet, havde ikke været annonceret og kunne derfor ikke anses for at været åbent for offentligheden.
I TfS 1999, 254 VLD, blev en revisor nægtet fuld fradragsret for udgifterne til et kundeinformationsmøde med en luftkaptajn som foredragsholder ud fra lignende begrundelser.
I SKM2001.452.VLR havde et selskab i anledning af flytning indbudt "kunder, leverandører og forretningsforbindelser" gennem en annonce i lokalavisen. Landsretten fandt, at annoncen ikke gav mulighed for at fastslå, at der til arrangementet var åben adgang for offentligheden eller adgang for en større og ubestemt kreds. Der forelå heller ikke oplysninger om deltagere, der ikke var særskilt indbudte. Landsretten fandt herefter, at der var tale om repræsentationsudgifter. Se tillige TfS 1999, 138 LSR.
Et selskab, hvis produkter var dyner og sengetøj mv., fik alene fradrag for afholdte kroarrangementer efter LL § 8, stk. 4, om repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Landsretten lagde vægt på, at traktementet måtte anses for bespisning, se TfS 1992, 332 ØLD.
Se også TfS 1990, 160 HRD, hvor Højesteret anså udgifter til arbejdsfrokost for journalister for repræsentationsomkostninger. Frokosten fandt sted i forbindelse med en modemesse for fagfolk, der blev arrangeret hvert halve år.
Udgifter til genstande af ubetydelig værdi, som uddeles til gæster og kunder ved sådanne arrangementer, kan dog anses for reklameudgifter, selv om genstandene ikke er forsynet med firmamærke eller firmanavn.
Som eksempel kan nævnes udgifter til en reception, som en virksomhed afholder i forbindelse med sin fødselsdag, hvor der bydes på forfriskninger og uddeles balloner, flag og lign.
Endvidere kan udgifter, som en forretning afholder til kaffe og brød eller lignende, som serveres for kunderne på udsalgets første dag, betragtes som fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger. Se også TfS 1993, 52 LSR, hvor Landsskatteretten anerkendte en damekonfektionsforretnings udgifter til kaffe og småkager til kunderne som en fradragsberettiget driftsomkostning.
Udgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen og andre interesserede, kan ligeledes betragtes som reklameudgifter.
Er der derimod tale om afholdelse af etableringsudgifter og ikke reklameudgifter, er der ikke fradragsret for udgiften. Udgifter afholdt i forbindelse med et selskabs børsintroduktion, såsom udarbejdelse af prospekt, blev af Landsretten ikke anset for fradragsberettigede reklameudgifter, da udgifterne hertil ikke fandtes at være afholdt væsentligst med henblik på afsætning af selskabets produkter, men derimod med henblik på afsætning af selskabets aktier. Ved Højesteret indgik parterne forlig, således at selskabet blev indrømmet fradrag for en skønsmæssigt fastsat del af de afholdte udgifter som reklame. Det fandtes dokumenteret, at en del af det materiale, der blev fremstillet til børsintroduktionen, senere var blevet genanvendt i reklameøjemed, se TfS 1998, 325 HRK, TfS 1998, 346 DEP og TfS 2000, 821 LSR.
Visse gaver kan ud fra et reklamesynspunkt fradrages fuldt ud, se afsnit E.B.3.6.
Gaver, der anses for fradragsberettigede, må opdeles i repræsentationsgaver med begrænset fradragsret og gaver med fuld fradragsret. De under afsnit E.B.3.6. nævnte reklamegaver til højst 100 kr. og de nævnte bidrag til lotterier, sponsorbidrag mv. er fuldt fradragsberettigede.
Gaver til almennyttige foreninger mv., der er omfattet af LL § 8 A, samt udgifter til udredelse af løbende ydelser, som er omhandlet i LL § 12, betragtes ikke som repræsentationsudgifter og kan derfor fradrages i overensstemmelse med de respektive bestemmelser. Se LV Almindelig del afsnit A.F.4.4 og A.F.5.
Gaver og opmærksomheder til forretningsforbindelser og deres familier betragtes som begrænset fradragsberettigede repræsentationsgaver, forudsat at udgifterne hertil har den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Dette gælder f.eks. normalt en flaske vin eller spiritus, en æske chokolade eller blomster i anledning af jul, fødselsdag eller lignende.
I SKM2008.961.SR bekræftede Skatterådet, at et selskab have fradragsret for udgifterne til en gave, der havde en værdi af ca. 10.000 kr., der blev givet ved en forretningforbindelses jubilæum.
I SKM2011.402.BR afviste retten at udgifterne til fodboldbilletter kunne trækkes fra som reklameudgifter, se E.B.3.6, hvor afgørelsen er nævnt nærmere.
Vareprøver og rabatter
Udgifter til vareprøver og rabatter er fuldt fradragsberettigede salgsomkostninger. Om tobak se nedenfor.
Tobak mv.
Udgifter til cigaretter, røgtobak, cigarer, cerutter, cigarillos, cigaretpapir, skrå eller snus, der er ydet som led i et ansættelsesforhold, kan ikke trækkes fra. Det samme gælder, hvis udgifterne er afholdt til repræsentation eller enhver form for reklame.
Reglerne findes i LL § 8 T, som er indsat ved lov nr. 1560 af 21. december 2010 om ændring af ligningsloven og forskellige andre love (L 75). Bestemmelsen har virkning for indkomstår, der begynder den 1. januar 2011 eller senere, jf. ændringslovens § 7, stk. 2.
Cigaretter og røgtobak (pibetobak), der er omfattet af bestemmelsen, afgrænses på samme måde som i tobaksafgiftslovens kap. 1. Cigarer, cerutter og cigarillos afgrænses på samme måde som i tobaksafgiftslovens kap. 2. Tilsvarende følger afgrænsningen af cigaretpapir afsnit VIII i loven om forskellige forbrugsafgifter, mens afgrænsningen af begreberne skrå og snus følger afsnit IX i samme lov.
Registrerede tobaksvirksomheders udgifter til vareprøver, som udleveres til detailhandlen, anses som afholdt i forbindelse med tobaksindustriens almindelige erhvervsmæssige drift. LL § 8 T afskærer derfor ikke fradragsret for disse udgifter.
Bestemmelsen omtales tillige i afsnit E.B.3.1.10 om udgifter til tobak.
Om bestikkelse, se afsnit E.B.3.15.
Gaver til kulturinstitutioner
Om fradrag for gaver til kulturinstitutioner, LL § 8 S, se LV Almindelig del afsnit A.F.6.
Udgifter til rejser for forretningsforbindelser anses - uanset rejsens formål - for repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, forudsat at udgifterne har den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen.
Et ejendomsfirmas ydelser i form af rejser til ikke ansatte personer, der anbefalede firmaet til andre og derved formidlede salg af en ejerlejlighed, blev anset som anvisningsprovision og var derfor fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger, se TfS 1987, 417 LR.
SKM2004.502.LSR. Et lægemiddel- og medicinalfirmas udgifter til rejser, deltagelse i symposier og uddannelse mv. for eksterne læger og sygeplejersker kunne ikke anses for fradragsberettigede driftsudgifter, men blev anset for repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret.
SKM2012.336.LSR. I 2006 brugte et medicinalselskab 1.365.139 kr. (760.606 kr. og 604.535 kr.) på "kick-off konferencer" af henholdsvis 3 og 4 dags varighed for selskabets medarbejdere på hotellerne X2 og X7. På konferencen på hotel X2 deltog op til 196 medarbejdere afhængig af dag. Omkostningerne omfattede mødepakker, overnatning og forplejning for selskabets medarbejdere. I kick-off konferencen på hotel X7 deltog op til 169 medarbejdere. Der blev fremlagt dokumentation i form af omkostningsbilag og deltagerlister.
Selskabet blev anset for berettiget til at foretage fuldt fradrag for udgifterne, fordi der ikke var tale om udgifter til repræsentation, men driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
En udgift på 72.933 kr. til transport af gæster vedrørende en kongres i Frankrig blev anset for udgifter til repræsentation efter LL § 8, stk. 4, fordi udgiften ikke vedrørte medarbejdere, men gæster.
SKM2008.1025.SR. Skatterådet bekræftede, at udgifter til modydelser, der indgik i leverancer af medicinsk udstyr på baggrund af EU-udbud, og som selskabet var kontraktligt forpligtet til at levere, kunne anses som salgsomkostninger, der var fradragsberettigede i medfør af statsskattelovens § 6 stk. 1 litra a.
SKM2008.84.HR. Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets dom, SKM2007.92.VLR, hvorefter et selskab, der drev engrosvirksomhed med salg af brugskunst og pynteting, havde begrænset fradragsret efter LL § 8, stk. 4, 1. pkt., for udgifterne til et arrangement med workshops og demonstrationer af selskabets produkter, herunder udgifter til eksterne foredragsholdere, leje af borde og stole, indkøb af glas, engangsservice og blomsterdekorationer mv., der udgjorde et integreret del af hele arrangementet, som Højesteret bemærkede alene talte de af selskabet indbudte forretningsforbindelser, et arrangement, der ud over demonstration tillige skulle inspirere og underholde deltagerne. Afgørelsen er i øvrigt helt i tråd med landsrettens dom i SKM2003.72.VLR om moms, hvor udgifterne til lokaleleje ansås for integreret i selve salgsarrangementet.
Udgifter, som advokater og revisorer afholder til rejse, ophold og fortæring i forbindelse med arbejde for en klient, og som viderefaktureres til klienten som udlæg, anses ikke som repræsentationsudgifter for klienten. Det skal dog påhvile klienten at refundere beløbet som betaling for udført arbejde. Afholder klienten derimod udgiften direkte, vil der normalt være tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, TfS 1986, 294 DEP.
Et selskab, der drev virksomhed med engrossalg af værktøj, hårde hvidevarer og tilbehør til biler mm., afviklede en række salgskampagner over for sine forhandlere i form af forhandlerkonkurrencer og bonusordninger. Vinderne af konkurrencerne modtog en naturalydelse eller en kontantydelse. Landsskatteretten fandt, at udgifterne til disse salgspræmier, som forhandlerne havde modtaget som led i nogle betingelser, der var fastsat på forhånd i konkrete salgskampagner, kunne betragtes som salgsfremmende udgifter, der var fuldt fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, se TfS 1995, 272 LSR.
En grossist spurgte, om der var fuld fradragsret for udgiften til bortgivelse af varer fra virksomhedens produktsortiment til de ansatte hos forhandlere, som gennemførte et markedsføringskursus på internettet. Skatterådet svarede, at udgiften kunne anses for en fuldt fradragsberettiget salgsfremmende foranstaltning, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2006.186.SR.
I SKM2009.350.SR bekræftede Skatterådet, at en forhandler af parfume, pleje- og kosmetikartikler kunne fratrække udgifterne vedrørende afholdelse af kurser for underforhandlere som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a, nemlig som salgsfremmende foranstaltninger. Man lagde i forbindelse med afgørelsen vægt på den særlige struktur, hvorefter forhandling af produkterne skete gennem et forhandlernet med direkte salg til nye forhandlere.
Udgiften til den frokost, der serveres, når brancheforeninger, interesseorganisationer mv. afholder møder med hinanden, anses for en begrænset fradragsberettiget repræsentationsudgift, TfS 1986, 493 DEP.
Om afgrænsningen af repræsentationsfradrag i relation til fradrag for visse receptioner, se TfS 1991, 163 DEP.
Sammenkomster med blandet deltagelse er sammenkomster, hvor deltagerne er forretningsforbindelser og medarbejdere for den virksomhed, der afholder udgifterne til sammenkomsten, samt eventuelt private venner og bekendte.
Der må skelnes mellem repræsentationssammenkomster med begrænset fradragsret for alle udgifterne og interne sammenkomster med begrænset fradrag for den forholdsmæssige del af udgifterne, der vedrører de deltagende forretningsforbindelser.
Anledningen til sammenkomsten er afgørende for, om der er tale om en repræsentationssammenkomst eller en intern sammenkomst.
En sammenkomst arrangeret for forretningsforbindelser er således en repræsentationssammenkomst, hvor udgifterne som helhed anses for afholdt over for forretningsforbindelser, således at alle udgifter skal henføres til repræsentationsudgifter. Der er således tale om repræsentation med begrænset fradragsret, hvis medarbejdere i virksomheden deltager i bespisning afholdt i anledning af kundebesøg. Dette vil også være tilfældet, selv om antallet af deltagere fra virksomheden overstiger antallet af forretningsforbindelser. Der vil ligeledes være tale om repræsentation med begrænset fradragsret for hele udgiften, hvis virksomhedens regnskabschef inviterer revisor på bespisning i anledning af, at årsregnskabet er afsluttet.
Afholder virksomheden derimod en sammenkomst for medarbejderne, vil der være tale om en intern sammenkomst med fuldt fradrag for den del af udgifterne, der vedrører medarbejderne, mens den del af udgifterne, der vedrører eventuelt deltagende forretningsforbindelser, skal henføres til repræsentationsudgifter. Det vil normalt være en forudsætning for at anse sammenkomsten for intern, at der kun er en uvæsentlig deltagelse af forretningsforbindelser i sammenkomsten.
Hvis enkelte forretningsforbindelser således deltager i en julefrokost afholdt for det samlede personale, er der tale om en intern sammenkomst, og der skal ske en forholdsmæssig fordeling af udgifterne. Der skal endvidere foretages en forholdsmæssig fordeling af udgifterne, hvis en revisor deltager i et bestyrelsesmøde i egenskab af revisor, og man i tilknytning til mødet afholder en frokost eller middag, hvori også revisoren deltager. I dette tilfælde er udgifterne til middagsarrangementet ikke afholdt over for revisoren, men over for bestyrelsen. Der skal derfor kun ske begrænsning af fradraget for den del af udgiften, der vedrører revisors andel i bespisningen. Resten af udgiften er fuldt fradragsberettiget.
Fødselsdage, sølvbryllupper og lignende mærkedage
Hvis anledningen til sammenkomsten er af privat karakter, kan udgifter hertil normalt ikke fratrækkes og således heller ikke udgifter til blandede sammenkomster af privat karakter. Det gælder således udgifter i anledning af forretningsindehaverens fødselsdag, sølvbryllup og lignende mærkedage af mere personlig karakter. I disse tilfælde er fradrag normalt helt udelukket, selv om der blandt gæsterne skulle være et større eller mindre antal forretningsforbindelser og medarbejdere.
I SKM2008.961.SR bekræftede Skatterådet, at et selskab havde fradragsret for hovedaktionærens invitation af 2 forretningsforbindelser til deltagelse i en tredie forretningsforbindelses jubilæum, som blev afholdt i forbindelse med danmarksmesterskabet i dragesejlads, uanset at hovedaktionæren selv deltog i sejladsen. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at udgifterne ikke vedrørte hovedaktionærens egen deltagelse, og at de fandtes at være afholdt med det formål at pleje forretingsforbindelser.
I UfR 1980, 548 H ønskede to savværksejere fradrag for 69/86 af udgifterne til en frokost i forbindelse med deres 60 års fødselsdag, hvor 86 personer deltog. Af deltagerne var 69 personer personale og forretningsforbindelser, mens resten var private gæster. Foruden denne frokost holdt savværksejerne private fødselsdagsfester. Højesteret fandt, at arrangementet, hvori deltog »et ikke ubetydeligt antal slægtninge og venner, havde haft et sådant personligt islæt, at det i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis« måtte statueres, at ingen del af udgifterne var fradragsberettiget.
SKM2004.454.VLR. Et revisionsaktieselskab afholdt udgifter til et fødselsdagsarrangement for en ansat revisor, der ejede 24,57% af aktierne i revisionsaktieselskabet. Revisionsaktieselskabet fratrak udgifterne som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret. Skattemyndighederne havde anset de omstridte udgifter som fradragsberettiget løn til revisoren.
Landsretten udtalte, at anledningen til receptionens afholdelse var en privat begivenhed. Arrangementet blev afholdt på en restaurant og ikke i virksomhedens lokaler. Der var sendt indbydelser ud, og venner og forretningsforbindelser var inviteret gennem en annonce i Avisen. Der deltog 112 personer, herunder 13 fra firmaet, fem familiemedlemmer og to venner, og der blev serveret et traktement til en pris af 49.274 kr. Om revisionsfirmaets forretningsmæssige interesse i receptionens afholdelse var det af vidnerne alene forklaret, at der blev givet en orientering om virksomheden, og at man ønskede, at gæsterne skulle lære hinanden og firmaets ansatte nærmer at kende.
Videre udtalte landsretten, at selv om det kan være forretningsmæssigt velbegrundet at holde en reception for at pleje sine forretningsforbindelser og ved samme lejlighed reklamere for sin virksomhed, havde revisionsaktieselskabet under de nævnte omstændigheder, herunder annoncens udformning, ikke godtgjort, at formålet med afholdelsen af receptionen ikke først og fremmest var at fejre fødselsdagen. På den baggrund fandt landsretten derfor ikke, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4, jf. SL § 6, stk. 1, a).
Annonceudgiften vedrørte udelukkende den annonce, hvori der blev inviteret til reception i anledning af fødselsdagen. Denne udgift var derfor heller ikke fradragsberettiget, hverken efter ligningslovens § 8, stk. 1 (reklameudgifter) eller § 8, stk. 4.
Det forhold, at revisoren var mindretalsaktionær kunne på den anførte baggrund ikke føre til et andet resultat.
SKM2003.53.VLR. Sagsøgerens aktieselskab havde holdt en reception i anledning af virksomhedens 25 års jubilæum og sagsøgerens fødselsdag. Under hensyn til at virksomhedens jubilæum var ca. 10 måneder før receptionen, og at sagsøgerens fødselsdag var 4 dage efter receptionen, samt at der foruden forretningforbindelser deltog et ikke ubetydeligt antal familiemedlemmer og venner i receptionen, og at kuvertprisen ikke var beskeden, havde receptionen ikke klart og entydigt været forretningsmæssigt begrundet. Udgiften til receptionen blev derfor anset som yderligere løn til sagsøgeren, jf. ligningslovens § 16, stk. 1.
Skd. 34.301: Vestre Landsret fandt, at udgifterne til en middag, der blev afholdt på skatteyderens 40 års fødselsdag med deltagelse af 138 personer, hvoraf 123 var forretningsforbindelser og disses ægtefæller, ikke var fradragsberettiget. Se lignende afgørelse i TfS 1993, 21 VLD.
Endvidere kan henvises til Højesterets dom i TfS 1986, 603 HRD. Ved dommen blev en revisors udgifter til en sammenkomst i anledning af hans 50 års fødselsdag ikke anset for fradragsberettigede under hensyn til, at revisoren var uden forretningsmæssig tilknytning til i hvert fald 4 af de 50 deltagere i festen, ligesom der ikke var påvist nogen naturlig forretningsmæssig anledning til festens afholdelse.
Se lignende afgørelse i TfS 1992, 9 LSR, hvor også venner blev indbudt gennem en annonce i dagspressen. I øvrigt er det ikke afgørende skattemæssigt, hvorvidt der er udsendt invitationer, eller der er annonceret i den lokale dagspresse, TfS 1991, 163 (ministersvar).
Se også TfS 1994, 42 LSR og TfS 1994, 56 LSR, hvor Landsskatteretten lagde vægt på, at den pågældende reception var afholdt i anledning af en privat mærkedag, uden at der tillige var påvist en forretningsmæssig begrundelse for receptionen.
I TfS 1996, 161 VLD anerkendte Landsretten efter en konkret vurdering et selskabs fradragsret for udgifter til en reception, som blev afholdt i anledning af direktørens og mindretalsaktionærens 60-års fødselsdag. Landsretten fandt, at receptionen var forretningsmæssigt begrundet for virksomheden, og at der alene var tale om et mindre traktement. Udgifterne fandtes derfor fradragsberettigede som reklame.
I TfS 1997, 772 LSR kom Landsskatteretten til det modsatte resultat, idet man nægtede en forretningsindehaver fradrag for udgifter til reception i anledning af hans 50-års fødselsdag, fordi der ikke ud over fødselsdagen var påvist den fornødne forretningsmæssige anledning til arrangementets afholdelse, der fandt sted på hans fødselsdag. Se lignende afgørelse i TfS 1998, 217 VLD.
Se på den anden side TfS 1997, 773 LSR hvor Landsskatteretten anerkendte repræsentationsfradrag ligeledes for udgift til en reception i anledning af en 50-års fødselsdag. Det blev ved afgørelsen bl.a. henset til, at det udelukkende var forretningsforbindelser, der var indbudt og havde deltaget i receptionen.
I skd. 65.177 anerkendte Vestre Landsret fradragsret for udgiften ved en 60-års fødselsdagsfrokost på hotel, hvor der ud over skatteyderen og hans hustru deltog 71 personer, som udelukkende var forretningsforbindelser. Derudover havde skatteyderen haft en sammenkomst i sit hjem med 30 private gæster.
Sagen SKM2003.424.VLR. drejede sig om, hvorvidt et selskab var berettiget til fradrag for udgifter til en reception i anledning af hovedanpartshaverens 50-års fødselsdag som repræsentationsudgifter. Flertallet i landsretten lagde vægt på, at anledningen til receptionen var en privat begivenhed, og at der ifølge annoncen foruden forretningsforbindelser også var inviteret venner og bekendte. Under hensyn hertil og til at selskabet ikke i øvrigt havde påvist nogen konkret forretningsmæssig begrundelse for receptionen, blev ministeriet frifundet. (Dissens ved Vestre Landsret for at give selskabet medhold).
Ved SKM2008.623.VLR stadfæstede Vestre Landsret byrettens dom SKM2007.822.BR, der vedrørte fradragsretten for udgifter til henholdsvis en reception og en middag afholdt i forbindelse med virksomhedens grundlæggers 60 års fødselsdag. Sagsøgeren gjorde bl.a. gældende, at receptionen havde til formål at præsentere nye ledelsesstrukturer i selskaberne, og at middagsarrangementet havde til formål at pleje personlige kontakter mellem ledelse og nøglemedarbejdere. Byretten fandt ikke, at sagsøgeren havde løftet bevisbyrden for, at arrangementerne væsentligst blev afholdt i en konkret, erhvervsmæssig anledning med karakter af kommerciel gæstfrihed. Retten fandt, at Landsskatteretten med rette havde anset udgifterne for et løntillæg til grundlæggeren, der kunne fradrages af sagsøgeren.
SKM2007.823.BR. vedrørte fradragsretten for udgifter til en reception afholdt i forbindelse med en 60 års fødselsdag. Skatteyderen, der fyldte 60 år, var hovedaktionær i et aktieselskab, der tillige var kommanditist i et kommanditselskab. Udgiften til fødselsdagen var fordelt mellem aktieselskabet og kommanditselskabet, ligesom skatteyderen af egen lomme afholdt 75.000 kr. af udgiften på ca. 235.000 kr. Skatteyderen anførte under sagen, at formålet med receptionen var at offentliggøre et forestående generationsskifte. Byretten gav skatteministeriet medhold i, at udgifterne til annoncering af receptionen hverken var fradragsberettigede repræsentationsudgifter efter ligningslovens § 8, stk. 4, eller fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6 a, ligesom de øvrige udgifter til receptionen heller ikke var repræsentationsudgifter. Byretten fandt videre, at de af selskabet afholdte udgifter var udlodning til skatteyderen i medfør af LL § 16 A.
Forretningsjubilæer o. lign.
Udgifter til sammenkomster med mere direkte tilknytning til virksomheden som f.eks. et forretningsjubilæum, må normalt betragtes som begrænset fradragsberettigede repræsentationsudgifter, TfS 1992, 11 LSR og TfS 1997, 408 LSR. Se dog TfS 1993, 34 LSR og afsnit E.B.3.7.2, hvor et forretningsjubilæum ansås for at have et sådant reklamemæssigt islæt, at udgifterne blev anerkendt som fradragsberettigede reklameudgifter.
Er sammenkomsten arrangeret for personalet, og har kun et mindre antal forretningsforbindelser deltaget, er der dog tale om en intern sammenkomst med fuldt fradrag for den del af udgifterne, der vedrører personalet. Har enkelte slægtninge og private venner deltaget i sådanne sammenkomster, kan udgifterne til deres deltagelse ikke fratrækkes.
SKM2003.204.ØLR. To selskaber afholdt et 25-års jubilæumsarrangement. Blandt deltagerne var en lang række selvstændige ejendomsmæglere med deres personale, de to selskabers personale og eksterne forretningsforbindelser. De selvstændige ejendomsmæglere drev via de to selskaber en ejendomsmæglerkæde. For at være med i kæden skulle ejendomsmæglerne eje aktier i moderselskabet. En række funktioner var placeret i det ene af de to selskaber.
Østre Landsret fandt, at jubilæumsarrangementet for så vidt angår de deltagende ejendomsmæglere med personale og ledsagere ikke havde karakter af repræsentation men af en velfærdsforanstaltning, der sigtede mod at forbedre arbejdsmiljøet, arbejdsklimaet og samhørigheden mellem medarbejderne mv. i koncernen, og derfor havde intern karakter. Denne del af udgifterne var derfor ikke repræsentation, men kunne fratrækkes fuldt ud. For så vidt angår den del af udgifterne, der kunne henføres til forretningsforbindelserne, var der tale om repræsentationsudgifter. Henset til at der deltog et relativt lille antal forretningsforbindelser - under 10% af de samlede deltagere - fandtes dette forhold ikke at kunne ændre ved, at det samlede arrangement havde en intern karakter.
Udgifter til personalegoder, f.eks. tilskud til kantinedrift, kan fradrages fuldt ud.
Anvendes et personalegode til repræsentation over for forretningsforbindelser, skal en forholdsmæssig del af udgifterne henføres til repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Dette gælder f.eks. ved brug af personalekantine, udlån af firmaets personaleferiebolig, firmabil e. lign. til repræsentative formål.
Hvis der sker levering af mad og drikkevarer mv. udefra til en repræsentativ begivenhed, f.eks. færdigt smørrebrød, diner transportable, skal indkøbsprisen for de pågældende varer, dvs. købsnotaen, lægges til grund ved fastsættelse af repræsentationsudgiften.
Ligningsrådets anvisning
Ligningsrådet har anvist følgende takster for levering af mad og drikkevarer mv. til bespisning af forretningsforbindelser fra en virksomhedskantine:
Repræsentationsudgiften er kantinens udsalgspris for de pågældende varer, hvis kantinen drives uden tilskud fra arbejdsgiveren. Ydes tilskud, skal repræsentationsudgiften beregnes på grundlag af varernes fremstillingsomkostninger efter samme fremgangsmåde, som anvendes ved beregning af udtagningsmoms efter momsloven. I fremstillingsomkostningerne indgår råvarernes pris samt lønomkostninger vedrørende tilberedning, salg og administration. Hvis der til brug for repræsentation gennem kantinen foretages indkøb af specielt dyre leverancer, der ikke normalt forhandles i kantinen, er det de faktiske udgifter, der skal henføres til repræsentationsudgifter.
De virksomheder, der foretager intern afregning imellem kantine- og repræsentationskonti, skal anvende disse afregningspriser som repræsentationsudgift, såfremt afregningsprisen svarer til fremstillingsomkostningerne. Yder virksomheden tilskud til kantinedriften (kontant tilskud samt afholdte lønomkostninger vedrørende tilberedning, salg og administration), udgør repræsentationsudgiften afregningsprisen med tillæg af den procent, der udgør forholdet imellem kantinetilskuddet og kantinens samlede salgsindtægter. Virksomheder, der ikke foretager intern afregning imellem kantine- og repræsentationskonti, kan i stedet for fremstillingsomkostningerne vælge at anvende følgende takster:
Frokost inkl. drikkevarer pr. person: 50 kr.
Middag inkl. drikkevarer pr. person: 80 kr.
De virksomheder, der vælger at anvende standardtakster, er bundet af dette valg for hele indkomståret.
Hvis der til brug for repræsentationen leveres drikkevarer, såsom vand, øl og lignende fra kantinen, uden at dette sker i forbindelse med et måltid, anvendes kantinens udsalgspris som repræsentationsudgift.
Begrænsningen af fradraget foretages ved, at virksomheden ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst tillægger 75 pct. af repræsentationsudgifterne, opgjort som anført ovenfor. Kantinetilskud og repræsentationsudgifter ifølge den interne afregning kan herefter fratrækkes fuldt ud.
Landsskatteretten har i kendelsen TfS 2000, 101, fundet, at kaffe og te til en virksomheds forretningsforbindelser ikke er omfattet af repræsentationsbegrebet (i momslovens § 42, stk. 1, nr. 5).
Hvis man benytter de faktiske udgifter, skal disse kunne dokumenteres, hvorimod der ikke kræves dokumentation for udgifternes størrelse ved benyttelse af Ligningsrådets takster.
Ved opgørelsen af repræsentationsudgifter i en restaurant i form af servering af gratis øl, spiritus og vand skal indregnes lønudgifter for serveringen, TfS 1989, 409 LSR.
Når virksomhedens formuegoder, herunder personalegoder, anvendes til repræsentation, er en forholdsmæssig del af omkostningerne herved omfattet af den begrænsede fradragsret.
Repræsentation ved anvendelse af formuegoder foreligger i almindelighed kun, når brugen sker i form af egentligt udlån. Det er således ikke repræsentation, hvis en ansat i virksomheden henter kunder i lufthavnen i firmabilen. Er bilen derimod udelukkende anskaffet i repræsentativt øjemed, skal alle udgifter, også chaufførens løn, henføres til den begrænsede fradragsret.
Anvendes et formuegode kun delvist til repræsentative formål, kan det efter omstændighederne være vanskeligt at beregne udgiften til repræsentation. I stedet for at foretage begrænset fradrag for en forholdsmæssig del af udgifterne vedrørende det pågældende formuegode kan den skattepligtige vælge at indtægtsføre et beløb svarende til 75 pct. af de udgifter, der efter et begrundet skøn vedrører repræsentationen. Virkningen heraf bliver, at udgifterne vedrørende det pågældende formuegode kan fradrages, som om formuegodet ikke var anvendt til repræsentation.
Anvendes et formuegode udelukkende til repræsentative formål, er udgifterne i forbindelse hermed kun begrænset fradragsberettigede.
Hvem har fradragsret?
Fradragsretten i den begrænsede form tilkommer selvstændigt erhvervsdrivende, selskaber, skattepligtige foreninger mv. samt lønmodtagere, der har en selvstændig indkomstmæssig interesse i repræsentationsudgifternes afholdelse. Om lønmodtageres fradrag, se LV Almindelig del afsnit A.F.1.12.
LL § 8, stk. 4, 2. pkt., hvorefter udgifter til udenlandske forretningsforbindelsers rejse og ophold var undtaget fra begrænsningen af fradragsretten, når udgifterne blev afholdt med det formål at opnå salg af varer eller tjenesteydelser til udlandet, er ophævet ved lov nr. 336 af 7. maj 2008 i forbindelse med EU-tilpasninger af skattelovgivningen.
Ved indsendelse af selvangivelsen skal fradrag for repræsentationsudgifter specificeres i følgende hovedposter:
Repræsentationsudgifter, der er omfattet af den begrænsede fradragsret i LL § 8, stk. 4, 1. pkt.
Repræsentationsudgifter, til udenlandske forretningsforbindelsers rejse- og ophold, der er fuldt fradragsberettigede efter LL § 8, stk. 4, 2. pkt.
Det må normalt kræves, at et bilag for repræsentationsudgifter er dateret og angiver udstederen samt (når dette er sædvanligt) tillige modtageren. Det skal endvidere normalt fremgå af bilaget, hvilke ydelser det vedrører, og bilaget skal herudover (når dette er sædvanligt) være forsynet med kvitteringspåtegning (kasseapparatafstempling).
Når restaurationsbilag bruges som dokumentation for repræsentationsudgifter, bør yderligere kræves, at det på bilaget er noteret, hvem der har deltaget i sammenkomsten og årsagen til denne.
Er en repræsentationsudgift behørigt specificeret og dokumenteret med hensyn til størrelse og karakter af repræsentationsudgift, kan ligningsmyndighederne ikke kritisere størrelsen af de dokumenterede udgifter, men kan nægte fradrag, hvis udgiften ikke kan anses for en fradragsberettiget driftsudgift (på grund af manglende erhvervsmæssig baggrund), se SKM2012.14.BR. Et selskab havde afholdt udgifter til repræsentation på henholdsvis kr. 186.127 og kr. 234.318 i indkomstårene 2004 og 2005. Beløbene var anvendt til indkøb af bl.a. Louis Vuitton-tasker, Rolex-ure, krystalsæt og billetter til VM i fodbold. Retten udtalte, at der under hensyn til den nærliggende mulighed for misbrug stilles betydelige krav til dokumentationen som forudsætning for godkendelse af fradrag for repræsentationsudgifter. Kravet til dokumentationen må endvidere vurderes i lyset af gavernes karakter. Under hensyn til de konkrete gavers specielle karakter måtte der derfor kræves en sikker dokumentation for, at de var tilgået de angivne modtagere. På de fremlagte fakturaer havde selskabet anført navn på gavemodtagerne og anledning - men ikke modtagernes adresse og dato for erlæggelsen af gaven. Sagsøgerne havde endvidere fremlagt en række erklæringer, som var generelt formulerede. Erklæringerne angav på samme måde navn men ikke adresse på modtagerne, ligesom erklæringerne ikke indeholdt oplysninger om dato for modtagelsen af gaverne og en præcis gengivelse af type, mærke og værdi på gaverne, således at disse entydigt kunne identificeres. Under disse omstændigheder fandt retten, at der ikke forelå den fornødne dokumentation for, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter. Da selskabet ikke havde godtgjort at have fradragsret for udgifterne påhvilede det hovedanpartshaveren at godtgøre, at de af selskabet indkøbte og bortgivne gaver ikke var tilgået hende eller var afholdt i hendes interesse. Da hun ikke havde løftet denne bevisbyrde, måtte udgifterne anses for maskeret udlodning til hende som hovedanpartshaver.
Se også afgørelsen i UfR 1972.826 ØLD, hvor landsretten nægtede en advokat fradrag for udgifterne til en jagt, han havde ladet afholde for klienter og klientemner, hvoraf størstedelen var personlige venner.
Se også TfS 1986, 586 LSR, hvor en maskinforhandler blev nægtet fradrag for udgifter til jagtleje, selv om han gjorde gældende, at kundernes deltagelse i jagt trådte i stedet for repræsentation på f.eks. restauranter.
Tilsvarende afgørelse er truffet i SKM2008.781.VLR, der også vedrører jagtleje, og som er en stadfæstelse af SKM2008.80.BR. Byretten havde lagt til grund, at deltagerne i jagterne udelukkende havde været selskabets forretningsforbindelser, og at ingen af deltagerne var private venner/ bekendte til selskabets hovedaktionær. Uanset dette fandt retten ikke, at selskabet havde dokumenteret, at udgifterne var fradragsberettigede som repræsentationsudgifter. Retten lagde vægt på, at der var tale om en løbende jagtleje, der ikke sigtede mod et konkret repræsentationsarrangement. Retten henviste også til, at hovedaktionæren selv var jagtinteresseret, og til, at selskabet ikke oprindeligt fratrak udgifterne, men først anmodede herom i forbindelse med, at skattemyndighederne lønbeskattede hovedaktionæren. Byretten fandt dermed, at selskabet ikke havde afkræftet en formodning om, at jagtlejen i det væsentlige var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt. Af de grunde, byretten havde anført, tiltrådte landsretten, at der forelå en formodning for, at jagtlejen var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt, og at selskabet, uanset der havde deltaget forretningsforbindelser under jagterne, ikke havde afkræftet denne formodning.
Se derimod TfS 1998, 259 LSR hvor Landsskatteretten anerkendte udgiften til jagtleje og til bespisning som en fradragsberettiget repræsentationsudgift. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at der var tale om en enkeltstående udgift, og at der i jagten ikke deltog private bekendte. Lignende afgørelse er truffet af Vestre Landsret i TfS 1998, 450 VLD.
I SKM2001.381.ØLD havde et selskab afholdt udgifter til spillemærker ved kasinobesøg med deltagelse af selskabets forretningsforbindelser. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der var afholdt driftsudgifter eller fradragsberettigede repræsentationsudgifter, idet selskabet ikke kunne godtgøre, at forretningsforbindelserne fuldt ud havde anvendt spillemærkerne til spil. Landsretten henså i den forbindelse til den nærliggende risiko for misbrug ved afholdelse af udgifter af den pågældende karakter.
Er kravene om dokumentation og specifikation ikke opfyldt, kan SKAT skønne over fradragets størrelse, jf. bl.a. LSRM 1975.82 og 1976.104, Østre Landsrets dom af 2. juni 1977 og TfS 1989, 174 VLD.
Ligningsmyndighederne har gennem en årrække fulgt den praksis, at man uden større undersøgelser har accepteret, at selskabers udgifter i forbindelse med afholdelse af generalforsamling var fratrukket i selskabets opgørelse af den skattepligtige indkomst. Under henvisning hertil har Skattedepartementet meddelt, at denne praksis ikke skal ændres, og udgifter i forbindelse med et selskabs generalforsamling således anses for fradragsberettiget i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Dette gælder dog ikke i særlige tilfælde, hvor udgiften klart har karakter af udbytte, hvilket typisk kan være tilfældet, hvor der er tale om uforholdmæssigt store udgifter i selskaber med en begrænset aktionærkreds.
Se også SKM2003.559.ØLR om krav til dokumentation for at kunne fratrække repræsentationsudgifter.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Tv-overvågning af medarbejdere - Hvilke regler gælder?
Hvor går grænserne for en virksomheds brug af tv-overvågning af sine ansatte, og hvilke sanktioner kan anvendes, hvis grænserne overskrides? Det var de hovedspørgsmål, som Højesteret for nylig skulle tage stilling til i en sag anlagt af en kvinde mod sin tidligere arbejdsgiver, en fastfoodrestaurant og dennes distriktschef.
Det er første gang, Højesteret har haft lejlighed til at behandle reglerne om tv-overvågning af ansatte. Sagens udfald var derfor ventet med spænding, både i relation til de ansættelsesretlige problemstillinger og i forhold til de persondataretlige krav.
Den tidligere ansatte i fastfoodrestauranten havde rejst et krav om tort-godtgørelse på baggrund af, hvad hun mente var en retsstridig tv-overvågning, som havde påført hende en stor psykisk belastning.
Igennem de 3 måneder, hun var ansat i restauranten, var hun løbende blevet overvåget af restaurantens distriktschef, som via de installerede kameraer i restauranten kunne følge med i, hvad den ansatte og hendes kollegaer foretog sig.
Overvågningen kunne foregå både fra distriktschefens kontor og fra hans telefon, hvorfra der var direkte adgang til overvågningskameraerne.
Den ansatte var flere gange blevet konfronteret med fejl i hendes udførelse af arbejdet og vedrørende hendes adfærd på arbejdspladsen. Disse konfrontationer kunne kun stamme fra tv-overvågningen.
Formålet med tv-overvågningen var ikke oplyst til medarbejderne
Selvom de ansatte i restauranten var bekendte med, at der foregik tv-overvågning, samt at dette i udgangspunktet var lovligt, var det et centralt punkt i sagen, hvorvidt den gennemførte overvågning gik ud over de legitime interesser, restauranten kunne have haft i forhold til at gennemføre en overvågning.
Distriktschefen forklarede under sagen, at overvågningen fandt sted for at kunne 1) sikre de ansattes sikkerhed, 2) af hensyn til disciplinen og 3) for at kunne føre kontrol med arbejdets udførelse og for at kunne give feedback.
Det er værd at bemærke, at der ikke var anført noget om tv-overvågning i hverken restaurantens ansættelsesaftaler, personalehåndbøger eller lignende, og at det derfor var uklart for de ansatte, hvad arbejdsgiveren skulle og måtte anvende optagelserne til.
En enig Højesteret fastslog, at en del af formålene med overvågningen havde været at disciplinere og kontrollere de ansatte. Domstolen slog fast at dette overfor kvinden havde haft et betydeligt omfang, der lå ud over grænserne for, hvad restauranten måtte foretage sig i henhold til den dagældende persondatalov og den ledelsesret, som restauranten som arbejdsgiver havde i forhold til sine ansatte.
Højesteret nåede ligeledes frem til, at overskridelsen af grænserne for overvågning i den konkrete sag havde været uden saglig grund og af et betydeligt omfang, som havde medført en stor psykisk belastning af den ansatte. Betingelserne for at tilkende en tort-godtgørelse var dermed opfyldt. Højesteret slog imidlertid også fast, at ikke alle ansatte ville være berettiget til en tort-godtgørelse. Det ville kun kunne komme på tale i særligt grove tilfælde som i den konkrete sag.
Godtgørelsen blev fastsat til 20.000 kr.
Hvilke regler gælder for tv-overvågning af medarbejdere?
I sagen havde arbejdsgiveren overskredet grænserne for legitim tv-overvågning, men selvom Højesteretsdommen vedrører en konkret sag, giver den anledning til en genopfriskning af betingelserne for, hvornår der kan gennemføres tv-overvågning af arbejdspladsen.
Der gælder følgende betingelser for tv-overvågning:
Tv-overvågningsloven skal naturligvis overholdes. Denne lov forbyder generelt at lave tv-overvågning på offentlige områder og private områder, der benyttes til almindelig (offentlig) færdsel. Der findes ganske få undtagelser til denne regel.
Der skal opsættes tydelig skiltning de steder, hvor der foretages tv-overvågning.
Information til de ansatte: selvom man ikke kan ”informere sig ud af” reglerne for overvågning, må det vurderes at være en klar fordel for arbejdsgiveren at informere de ansatte om tv-overvågningen, helst i virksomhedens ansættelsesaftaler og/eller personalehåndbøger.
Gyldig hjemmel til at behandle personoplysninger: Da tv-overvågning er en behandling af personoplysninger, skal man som arbejdsgiver opfylde databeskyttelsesforordningen, herunder skal der være en gyldig hjemmel. Der vil være vanskeligheder ved at benytte samtykker fra de ansatte pga. det afhængighedsforhold, der består set fra den ansattes side, hvilket Datatilsynet har fastslået flere gange i andre sager. I stedet kan overvejes virksomhedens legitime interesser.
Krav om proportionalitet: overvågningens indgribende virkning må ikke gå ud over formålet, hvilket samtidig betyder, at der er forskel på, hvor grænserne går fra branche til branche. En minutiøs overvågning kan evt. forsvares i forhold til kritiske funktioner, såsom pengetransport, flytrafik mv., men den samme grad af overvågning kan ikke forsvares i forhold til mindre kritiske områder som f.eks. for restaurationsdrift.
Derudover må der ikke opsættes kameraer på toiletter, i omklædningsrum eller andre steder, hvor overvågningen er særligt indgribende.
De øvrige databehandlingsprincipper i databeskyttelsesforordningen gælder fortsat, dvs. oplysningspligt, indsigtsret, datasikkerhed, slettepligt mv.
Risiko for bøde og politianmeldelse
Den konkrete dom fra Højesteret vedrører kun de retlige forhold mellem den ansatte og den tidligere arbejdsgiver. Udover beløbet på 20.000 kr., som skulle betales i kompensation, risikerer fastfoodrestauranten at blive præsenteret for en bøde for brud på GDPR af Datatilsynet.
De bødestørrelser, som indtil videre er set fra sammenlignelige sager i andre EU-lande, ligger markant højere. Således ifaldt det franske selskab Uniontrad sidste år en bøde på 20.000 EUR for en ikke-proportionel overvågning af selskabets 6 ansatte. Der er ingen grund til at tro, at Datatilsynet ikke også vil anvende dette bødeniveau.
Hvis du har spørgsmål eller kommentarer til den afsagte højesteretsdom eller til reglerne for overvågning af medarbejdere, er du altid velkommen til at kontakte os.
Har du brug for en advokat med speciale i ansættelsesret eller persondatareglerne?

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Lejers erstatningsansvar for udlejers tab af leje ved fraflytning
Sag 246/2015 Østre Gjesingvej 26 I/S (advokat Arne Paabøl Andersen)
Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S (advokat Mikkel Fisker)
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Esbjerg den 24. marts 2014 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 7. maj 2015.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Vibeke Rønne og Jens Kruse Mikkelsen.
Appellanten, Østre Gjesingvej 26 I/S, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S, skal betale 444.818,33 kr. med procesrente fra den 13. oktober 2012.
Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
Appellantens påstand svarer til huslejen for august, september og oktober 2012.
Østre Gjesingvej 26 I/S (udlejer) har anført navnlig, at Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S (lejer) er forpligtet til at betale husleje for august, september og oktober 2012 som følge af sit ansvarspådragende brud på aftalen om at gennemføre de omfattende retableringsarbejder, der var nødvendige for, at lejemålet kunne afleveres i kontraktmæssig stand ved lejeforholdets ophør.
Der er ikke noget væsentligt hensyn at tage til den lejer, der forsætligt ignorerer gentagne på- mindelser om de omfattende retableringsarbejder, som venter, og som lejer har haft et år til at planlægge – ikke mindst når årsagen til lejers passivitet var forhåbninger om at opnå en gevinst ved at afstå lejemålet (og udgiften) til tredjemand. Det ville være at placere hele risikoen hos udlejer og hele gevinstmuligheden hos lejer.
Lejelovens § 33, stk. 5, finder ikke anvendelse på erhvervslejemål, der som dette er indgået efter den 1. januar 2000, og en tilsvarende regel findes ikke i erhvervslejeloven. Der er derfor ikke grundlag for at kræve, at der skal foreligge vanrøgt, før der kan kræves leje i istandsættelsesperioden. I øvrigt må den omstændighed, at der skulle foretages retableringsarbejder, som varede tre måneder og kostede 1,7 mio. kr., helt sidestilles med vanrøgt.
Det er ikke rigtigt, som anført i landsrettens dom, at udlejer ikke har haft et tab. Udlejer har ikke haft mulighed for at genudleje lejemålet som følge af istandsættelsesarbejderne, og derfor foreligger der et tab. Det kan ikke kræves, at udlejer fremlægger en konkret lejeaftale med en ny lejer, som har måttet annulleres. Lejers misligholdelse har fjernet lejemålet fra markedet i (mindst) tre måneder, og det er det tab, udlejer har krav på at få dækket.
Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S (lejer) har anført navnlig, at lejer ikke har handlet ansvarspådragende. Der skal være tale om vanrøgt af lejemålet, før udlejer kan kræve betaling af leje i istandsættelsesperioden, når istandsættelsen ligger efter ophøret af lejeforholdet. Dette er ikke tilfældet i denne sag. At der skal foretages retablering er ikke ensbetydende med, at der foreligger vanrøgt. Istandsættelsesbeløbets størrelse kan heller ikke i sig selv anses som et udtryk for vanrøgt, idet der skal tages højde for lejemålets størrelse og lejeforholdets varighed.
Det forhold, at lejer ikke har istandsat lejemålet før aflevering, medfører ikke i sig selv et erstatningsansvar. Lejer har ikke ignoreret påmindelser om retableringsarbejder, idet der lø- bende har været drøftelser mellem parterne herom.
Hvis Højesteret lægger til grund, at lejer har handlet ansvarspådragende, er det en betingelse for, at udlejer kan få erstatning, at der foreligger et tab. Udlejer har ikke påvist et sådant tab. Et tab forudsætter, at der var konkrete udlejningsmuligheder i retableringsperioden. Udlejer forsøgte først at genudleje lejemålet i juli 2012, selv om udlejer i mere end et år havde vidst, at der skulle ske genudlejning. Udlejer har således haft god tid til at få genudlejet lejemålet ved lejeforholdets ophør. Udlejer modtog en henvendelse fra fremlejetageren (Burger King) om muligheden for at føre forretningen videre i juli måned 2012. Lejemålet blev først genudlejet i april 2013 med overtagelse den 1. august 2013.
Det er ikke dokumenteret eller på anden måde sandsynliggjort, at det forhold, at lejemålet ikke blev afleveret istandsat, har haft indflydelse på, hvornår en ny lejer ville overtage lejemålet. Det forhold, at udlejer havde kontaktet potentielle lejere, medfører ikke, at bevisbyrden for at have lidt et tab, er løftet.
Ved mail af 12. juni 2012 spurgte lejer (ved Frede Christensen) udlejer (ved Bjarne Pedersen), om de kunne aftale et møde om, hvad der skulle retableres ved fraflytningen. Bjarne Pedersen svarede dagen efter, at det kunne de godt, og at han ville vende tilbage til Frede Christensen.
Bjarne Pedersen sendte herefter et brev af 21. juni 2012 til lejer, hvor udlejer meddelte, at aflevering af lejemålet skulle finde sted den 31. juli 2012, og at aflevering af det lejede skulle ske i henhold til lejeaftalens bestemmelser herom. Det fremgik af brevet, at det lejede skulle afleveres i samme gode stand som ved overtagelsen, bortset fra almindelig slid og ælde, og med samme indretning som ved overtagelsen i 1990 og i nymalet stand.
I dagene 17.-19. juli 2012 var der mailkorrespondance mellem Bjarne Pedersen og Frede Christensen om bl.a. muligheden for at fortsætte i lejemålet med en anden opdeling, såfremt der kom en henvendelse til udlejer fra en eventuel ny lejer, hvilket udlejer ville være indstillet på at overveje nærmere. Frede Christensen anmodede herefter om en bekræftelse på, at lejer skulle rydde lejemålet helt for alle skillevægge, lofter, vand, el-installationer og nyetablerede toiletter, hvorefter der ville stå et stort rum tilbage med rå cementlofter, vægge, gulve og ingen el bortset fra i kontorområdet, hvor der ville være nymalet loft, vægge, el-udtag i loft og kabelbakker på væggene. Bjarne Pedersen svarede, at udlejer siden modtagelsen af opsigelsen havde meddelt lejer, hvordan lejemålet skulle afleveres, og så sent som et par dage forinden havde sendt en tegning over den forventede indretning ved afleveringen samt en beskrivelse af materialer mv. i de enkelte rum, herunder overflader. Alt, hvad der var sket af ændringer siden overtagelsen, skulle føres tilbage, dog ville udlejer ikke forlange, at betonvæggene i salgsarealet, der var blevet behandlet med maling, skulle afleveres som betonoverflader, men blot afleveres i nymalet stand.
Ved mail af 23. juli 2012 anmodede udlejer erhvervsejendomsmæglerfirmaet Colliers om at udarbejde en annonce samt prospekt på lejemålet samt at tage kontakt til de mulige lejere, Colliers måtte have kendskab til.
Ved mail af 20. september 2012 sendte Colliers et lejeprospekt og en tegning over lejemålet til Jensens Bøfhus. Colliers bemærkede i den forbindelse, at man ville vende tilbage angående udlejers holdning til indretning. Colliers fulgte op ved en mail af 21. september 2012, hvoraf fremgik, at udlejer ikke var afvisende over for at deltage i indretning, såfremt der blev indgået en lejekontrakt med lang uopsigelighed, og investeringen kunne forrentes ved et lejetillæg. Jensens Bøfhus svarede ved mail af 24. september 2012, at man senere ville fremsende sine tekniske krav til indretning.
Colliers omtalte på sin hjemmeside den 29. maj 2013 udlejningen af de tidligere Burger Kinglokaler til Jensens Bøfhus. Det fremgår bl.a., at ejendommen ville blive ombygget fuldstændigt både ind- og udvendigt.
Bjarne Pedersen har supplerende forklaret bl.a., at Burger King opsagde lejeaftalen i juli 2011. Der var i lejekontrakten aftalt et opsigelsesvarsel på 12 måneder, og det var aftalt, at lejemålet skulle føres tilbage til et almindeligt forretningslokale. Han antog Colliers med henblik på at genudleje lejemålet. Han håbede, at lejemålet ville være klar til genudlejning fra den 1. august 2012. Afleveringsforretning fandt sted den 31. juli 2012. Det var først på det tidspunkt, at Burger King begyndte at fjerne ting fra lejemålet. I forbindelse med afleveringsforretningen blev det aftalt at lade Rambøll udarbejde en rapport om omkostningerne ved istandsættelse af det lejede og en tidsplan. Rambøll afleverede rapporten den 30. september 2012. I august måned havde Colliers kontakt med Bone’s, SPORT 24 og Lagkagehuset med henblik på genudlejning. I september måned 2012 fik Colliers kontakt med Jensens Bøfhus. Der blev udarbejdet et udkast til en kontrakt med Jensens Bøfhus med overtagelse den 30. november 2012. Den endelige aftale blev indgået i april måned 2013 med overtagelse den 1. august 2013. Arbejdet med istandsættelse af det lejede blev sat i gang samme uge, som rapporten fra Rambøll blev modtaget.
Sagen angår, om Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S (lejer) efter erhvervslejeforholdets ophør ved udgangen af juli 2012 skal betale erstatning for tab af lejeindtægter for august, september og oktober 2012 til Østre Gjesingvej 26 I/S (udlejer), fordi lejemålet ikke som aftalt blev afleveret retableret, dvs. i den stand og med den indretning, det havde ved lejeforholdets begyndelse.
Lejer havde haft fremlejet lejemålet til tredjemand, som væsentligt havde ombygget lejemålet til brug for en Burger King-restaurant. Lejer havde efter lejekontrakten med udlejer pligt til ved lejeforholdets ophør at retablere lejemålet, så det fremstod, som det oprindeligt blev udlejet som butikslejemål. Som fastslået ved byrettens dom var lejemålet på fraflytningsdagen ikke retableret i overensstemmelse med det aftalte, og der skulle gennemføres et omfattende og tidskrævende retableringsarbejde, der ikke var færdiggjort i oktober 2012. Udgifterne til retablering, som er endeligt fastsat ved byrettens dom, udgjorde ca. 1,7 mio. kr.
Højesteret finder, at udlejer i en situation som den foreliggende, hvor lejer har misligholdt sine forpligtelser i en sådan grad, at istandsættelsesbehovet efter lejeforholdets ophør klart overstiger sædvanlige og forventelige vedligeholdelsesarbejder, efter almindelige retsgrundsætninger kan kræve sit tab af lejeindtægter erstattet. Det gælder, selv om erhvervslejekontrakten ikke indeholder noget vilkår om lejebetaling i istandsættelsesperioden.
Det er udlejer, der har bevisbyrden for, at der er lidt et tab, og for størrelsen af tabet. Højesteret finder, at der i den konkrete situation er grundlag for at lempe denne bevisbyrde, fordi lejers misligholdelse må betegnes som grov.
Lejemålet var specialindrettet af den daværende lejer, og det kunne derfor ikke fremvises for mulige fremtidige lejere i den stand og med den indretning, som det skulle afleveres i af lejer. Det kan derfor ikke tillægges betydning, at udlejer ikke har udfoldet aktive udlejningsbestræbelser i længere tid forud for lejeforholdets ophør eller kan påvise konkret forspildte udlejningsmuligheder. Højesteret finder det godtgjort, at istandsættelsesarbejderne har forsinket udlejers mulighed for genudlejning og dermed har medført et tab af lejeindtægter.
Herefter – og da den beløbsmæssige opgørelse af tabet ikke er bestridt – tager Højesteret udlejer Østre Gjesingvej 26 I/S’ påstand til følge.
Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S har delvist opfyldt byrettens omkostningsafgørelse ved betaling af 50.729,44 kr. Sagsomkostningerne fastsættes herefter til dækning af yderligere advokatomkostninger for alle tre instanser med 175.000 kr., af retsafgift for byret og Højesteret med 40.820 kr. og af omkostninger ved vidneførsel med 1.900 kr., i alt yderligere 217.720 kr.
Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S skal til Østre Gjesingvej 26 I/S betale 444.818,33 kr. med procesrente fra den 13. oktober 2012.
I sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret skal Ejendomsselskabet af 1. maj 2002 A/S betale 217.720 kr. til Østre Gjesingvej 26 I/S.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Erhververen hæftede for konkursboets uberettigede opsigelse af tillidsrepræsentant - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har i en ny dom fastslået, at erhververen af en del af en konkursramt virksomhed hæftede for en tillidsrepræsentants krav i en situation, hvor tillidsrepræsentanten var blevet uberettiget opsagt af konkursboet og fritstillet inden overdragelsen.
Den konkrete sag for Højesteret vedrørte en virksomhedsoverdragelse mellem et konkursbo og en erhverver. Af overdragelsesaftalen fremgik det, at erhververen skulle overtage en del af den konkursramte virksomhed med virkning fra den 30. december 2011. Erhververen overtog ca. 20 % af medarbejderne i den konkursramte virksomhed svarende til 42 medarbejdere.
Ved brev af 27. december 2011 meddelte konkursboet tillidsrepræsentanten, at han ikke var omfattet af overdragelsesaftalen. Tillidsrepræsentanten blev derfor opsagt og fritstillet med virkning fra den 27. december 2011.
Tillidsrepræsentantens faglige organisation gjorde på vegne af tillidsrepræsentanten gældende, at opsigelsen var uberettiget, da tillidsrepræsentanten alene kunne opsiges, hvis der forelå tvingende grunde herfor.
Erhververen bestred, at opsigelsen ikke var rimeligt begrundet, og at erhververen hæftede for eventuelle krav rejst af tillidsrepræsentanten, da han var blevet opsagt og fristillet, inden erhververen overtog en del af den konkursramte virksomhed. Erhververen var derfor ikke indtrådt i hverken rettigheder eller forpligtelser i henhold til ansættelsesaftalen mellem konkursboet og tillidsrepræsentanten.
Hvem skulle tillidsrepræsentantens krav for uberettiget opsigelse rettes mod?
Sagens hovedspørgsmål for Højesteret var, om tillidsrepræsentanten kunne rette sit krav mod erhververen, eller om kravet alene kunne gøres gældende over for konkursboet.
Om forståelsen af virksomhedsoverdragelseslovens bestemmelser udtalte Højesteret, at lovens bestemmelser skal læses således, at hvis en medarbejder er blevet opsagt af overdrageren i strid med virksomhedsoverdragelseslovens bestemmelser, kan medarbejderen rejse krav om løn i opsigelsesperioden og godtgørelse for uberettiget opsigelse mod erhververen.
Højesterets begrundelse for denne forståelse af virksomhedsoverdragelsesloven er støttet af praksis fra EU-Domstolen, hvorefter medarbejdere, hvis ansættelsesforhold er blevet opsagt kort før en virksomhedsoverdragelse, men som ikke kan anses for rimelig i henhold til virksomhedsoverdragelsesdirektivets bestemmelser, vil kunne påberåbe sig den retsstridige opsigelse over for erhververen af virksomheden.
Det afgørende i den konkrete sag var derfor, hvorvidt konkursboets opsigelse af tillidsrepræsentanten var sket i overensstemmelse med virksomhedsoverdragelseslovens bestemmelser, hvorefter en opsigelse skal være rimeligt begrundet i virksomhedens forhold. Da medarbejderen var tillidsrepræsentant, kunne en opsigelse alene anses for berettiget, hvis der forelå tvingende grunde for opsigelsen.
Ifølge Højesteret var opsigelsen sket i nær sammenhæng med virksomhedsoverdragelsen. Det kunne derfor lægges til grund, at medarbejderen var blevet opsagt på grund af virksomhedsoverdragelsen.
Under hensyn til at medarbejderen var tillidsrepræsentant og havde en bred erfaring, som gjorde det muligt at placere ham i alle funktioner i salgsafdelingen, fandt Højesteret ikke, at der forelå tvingende grunde til at opsige medarbejderen – særligt når erhververen overtog 42 af de hidtidige medarbejdere.
Højesteret fandt derfor, at opsigelsen af tillidsrepræsentanten var sket i strid med virksomhedsoverdragelsesloven, og at tillidsrepræsentantens krav på løn i opsigelsesperioden og godtgørelse for uberettiget opsigelse kunne rettes mod erhververen.
Erhververen kan ikke frasige sig et ansvar for overdragerens retsstridige opsigelser
Med Højesterets dom er det nu slået fast, at erhververen af en virksomhed kan blive pålagt at godtgøre medarbejdere, som – i strid med virksomhedsoverdragelsesloven – er blevet opsagt af overdrageren inden virksomhedsoverdragelsen.
Dette gælder til trods for, at erhververen som udgangspunkt ikke indtræder i eventuelle forpligtelser og rettigheder over for medarbejdere, som er blevet opsagt og fritstillet inden virksomhedsoverdragelsen.
Dette vil have en særlig betydning for medarbejdere, som er underlagt en udvidet beskyttelse mod opsigelse, herunder tillidsrepræsentanter, hvor en opsigelse alene er rimelig, hvis der foreligger tvingende årsager.
Sagen kan særligt få betydning i forbindelse med et konkursbos videresalg af dele af den konkursramte virksomhed, da erhververen risikerer at hæfte for krav fra medarbejdere, som erhververen ikke har overtaget.
Bestyrelsesformand ikke ansvarlig for melodigrandprix-underskud
Erhvervsankenævnet: Den tidligere bestyrelsesformand for Wonderful Copenhagen er ikke ansvarlig for det underskud, der opstod, da Eurovision Song Contest 2014 blev dyrere end forventet.
Universitet overtrådte lov om tidsbegrænset ansættelse
Højesteret: Det var i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse, at Roskilde Universitet fornyede fire medarbejderes ansættelsesforhold.
Gravid medarbejder havde hverken fortrinsret eller krav på omplacering
En gravid medarbejder, der opsiges i forbindelse med en kollektiv afskedigelsesrunde, har ikke fortrinsret til at forblive i virksomheden eller til at blive forflyttet i henhold til EU-retten. Det har EU-Domstolen nu fastslået.
Rammerne for kontrakter og udbud ved strejke og lockout
Den varslede storkonflikt kan skabe adskillige problemer i forbindelse med kontrakter og udbud. På et gratis webinar den 3. april kl. 10.00 gennemgår vi de typiske tvivlsspørgsmål.
Håndtering af klager over pædagogs danskkundskaber var udtryk for forskelsbehandling
Ligebehandlingsnævnet har fastslået, at en daginstitution handlede i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af etnisk oprindelse i håndteringen af klager over pædagog af tyrkisk oprindelse.
Elev kunne ikke kræve dobbeltkompensation for ophævet uddannelsesaftale
Højesteret fastslår, at en elev, der havde fået ophævet sin uddannelsesaftale, ikke både kunne kræve godtgørelse for uberettiget ophævelse efter erhvervsuddannelsesloven og for usaglig opsigelse efter funktionærloven.
Tilkaldevagt i hjemmet kan være arbejdstid
Ny dom fra EU-Domstolen: Tid, hvor medarbejderen står til rådighed for arbejdsgiveren uden at befinde sig på arbejdspladsen, kan efter omstændighederne blive betragtet som arbejdstid.