text:
Advokaten 7 - Burka, fodlænke og appelsager
Landsretterne har diskuteret vidner i burka. Nye regler kan begrænse appelsager til Højesteret. Og fod-lænkeordningen udvides.
Af Ole Dybdahl, landsdommer, Østre Landsret
Reformiveren var betydelig midt og sidst i 0’erne, hvor vi fik politi- og domstolsreform, nævningere-form, småsagsproces, retsmægling, oprettelse af en tinglysningsret, konfliktråd, elektronisk fodlænke, forældreansvarslov m.v. I den folketingssamling, som sluttede før sommerferien, har vi også fået re-former i form af sænkning af den kriminelle lavalder, ny politiklageordning og nye regler i konkurslo-ven om rekonstruktion.
Reformbehovet og reformiveren synes imidlertid at være taget noget af, og der synes da også at være et behov for, at alle aktører i retssystemet gives mulighed for igennem en periode at arbejde med de nye strukturer, procesregler m.v.
Dette betyder imidlertid ikke, at der ikke er behov for justering af de gældende regler, og de lovændringer, som vi som advokater, dommere og anklagere navnlig bør være opmærksomme på fremover, må vel siges at være supplementer til velkendte ordninger.
En halv 3. instansbevilling
Efter henlæggelsen af nævningesager til behandling i byretterne i første instans vil der ikke længere komme straffeanker til Højesteret uden 3. instansbevilling fra Procesbevillingsnævnet, og kun civile sager, som er henvist til landsretterne til 1. instansbehandling som principielle, og sager fra Sø- og Handelsretten vil kunne ankes frit til Højesteret. Dette indebærer, at Højesterets sagsportefølje i høj grad kommer til at bestå af sager, hvori Procesbevillingsnævnet har meddelt 3. instansbevilling. I 2008 og 2009 blev der hvert af årene indbragt mere end 50 civile anker og straffeanker med 3. instansbevil-ling.
Retsplejeloven har indtil nu ikke indeholdt regler om delvis 3. instansbevilling, dvs. om tilladelse til at anke eller kære en afgørelse med hensyn til visse af de krav eller spørgsmål, som sagen omhandler.
Der er nu indført mulighed for, at Procesbevillingsnævnet kan begrænse en tilladelse til at appellere en landsretsafgørelse til Højesteret som 3. instans til en del af sagen i tilfælde, hvor det kun er den pågældende del af sagen, som har principiel karakter, eller – for straffesagers vedkommende – hvor der kun foreligger særlige grunde i øvrigt i forhold til den pågældende del af sagen.
Efter de nye regler vil der i straffesager være mulighed for at begrænse en anketilladelse til spørgsmålet om sanktionsfastsættelsen eller til et delspørgsmål med hensyn til sanktionsfastsættelsen, f.eks. spørgsmål om udvisning, rettighedsfrakendelse eller konfiskation. En anketilladelse i en straffesag kan også begrænses til spørgsmålet om rettergangsfejl eller til en eller flere nærmere angivne rettergangsfejl.
Der er også mulighed for at begrænse en anketilladelse til spørgsmålet om lovanvendelsen eller til et delspørgsmål med hensyn til lovanvendelsen, eksempelvis spørgsmål om forældelse eller nødværge. Begrænsningen kan også ske på den måde, at anken kun omfatter en eller flere af de lovovertrædelser, der er pådømt ved landsrettens dom, eventuelt kombineret med en begrænsning til at angå lovanven-delsen (idet sanktionsfastsættelsen sker samlet for alle lovovertrædelserne). Hvis anketilladelsen begrænses til lovanvendelsen, vil tilladelsen blive suppleret med en bestemmelse om, at Højesteret ud-over spørgsmålet om lovanvendelsen også kan tage stilling til strafudmålingen, hvis Højesteret ændrer landsrettens afgørelse om lovanvendelsen.
Som advokat kan der derfor fremover være anledning til i forbindelse med indgivelse af en ansøgning om 3. instansbevilling – eller som modpart i en sådan sag – nærmere at overveje, om der kan være anledning til at fremkomme med bemærkninger om eventuel begrænsning af anken. Procesbevillingsnævnet er dog ikke bundet af parternes synspunkter.
Vidner i burka
En problemstilling, der jævnligt har været drøftet blandt dommere og også har været vendt på landsretternes “Øst/Vest møde” i 2009, er, hvordan retterne skal håndtere den situation, at et vidne møder op med burka eller niqab, således at ansigtet er tildækket. Diskussionen har ikke blot været teoretisk, idet det i hvert tilfælde to gange i Østre Landsret er sket, at vidner har afgivet forklaring med tildækket ansigt – i begge tilfælde efter at retten havde fundet det forsvarligt.
En ny regel i retsplejeloven har skabt klarhed om problemet, idet det udtrykkeligt fastslås, at et vidne ikke under afgivelse af forklaring for retten må bære en beklædningsgenstand, der skjuler vedkommendes ansigt, medmindre retten undtagelsesvis tillader det.
Begrundelsen for reglen er, at retten får det bedst mulige grundlag for at vurdere bevisførelsen og træf-fe afgørelse, når dommere, nævninge og domsmænd kan se vidnets ansigt og ansigtsudtryk under en vidneafhøring.
Justitsministeriet anfører i lovforslagets bemærkninger, at også de hidtil gældende regler må antages at indeholde hjemmel til at kræve af et vidne, at hun ikke har tildækket ansigt. Set i lyset af de mange drøftelser om spørgsmålet er det imidlertid hensigtsmæssigt, at der nu er kommet en særskilt regulering.
Fem måneder i fodlænke
Efter de hidtil gældende regler har fodlænkeordningen – den ordning der giver adgang til fuldbyrdelse af frihedsstraf på bopælen under intensiv overvågning og kontrol – omfattet personer, der blev idømt fængselsstraf i indtil tre måneder.
Fra nu af omfatter ordningen alle personer, der idømmes fængselsstraf i indtil fem måneder. Den pågældende skal opfylde en række nærmere angivne betingelser vedrørende bl.a. bolig- og beskæftigelsesforhold. Undtaget fra ordningen er dog visse personer, der er idømt kortvarige fængselsstraffe for overtrædelse af bl.a. våbenloven.
Der sker i øvrigt ikke ændringer af fodlænkeordningen, idet Justitsministeriet dog vil ændre administrativ praksis, således at den dømte får en vis øget mulighed for ophold uden for bopælen på aktivitetsfrie dage. Baggrunden herfor er udenlandske erfaringer med afsoning med elektronisk fodlænke over længere perioder.
Udvidelserne af muligheden for at afsone med fodlænke er sket drypvis i de senere år, og realiteten i dag er, at et betydeligt antal ubetingede fængselsstraffe afsones i hjemmet. Det kan i den forbindelse nævnes, at i 2008 var 70 procent af alle frihedsstraffe (ca. 9.000) på fire måneders fængsel og derunder.
For forsvarere er det derfor vigtigt at være opmærksomme på, at der skete en udvidelse af fodlænkeordningen i forbindelse med rådgivning af deres klienter, herunder i forbindelse med anke.
3. Instans
Eksempel fra forarbejderne på 3. instansbevilling til en del af en civil sag:
A får ved byretten tilkendt 114.000 kr. fra B for afskedigelse i strid med ligebehandlingsloven og 1.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
B anker til landsretten, og A nedlægger for landsretten bl.a. påstand om forhøjelse af godtgørelsen for mangelfuldt ansættelsesbevis. Landsretten stadfæster med hensyn til de 114.000 kr. og forhøjer til 8.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
A får 3. instansbevilling og anker til Højesteret med påstand om yderligere forhøjelse af de 8.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis. B nedlægger herefter for Højesteret påstand om frifindelse for kravet efter ligebehandlingsloven, og om at B skal betale 1.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
Efter hidtil gældende ret skulle B’s påstande for Højesteret begge realitetsbehandles.
Efter lovændringen vil Procesbevillingsnævnet f.eks. kunne begrænse en anketilladelse til Højesteret til kun at angå kravet efter ansættelsesbevisloven, hvis kun dette krav rejser spørgsmål af principiel karakter, og B vil i så fald ikke kunne nedlægge påstand om ændring af landsrettens dom vedrørende ligebehandlingsloven.
Læs mere om fodlænkeordningen i Advokaten 7/2008 og i 4/2010, hvor landsdommer Svend Bjerg Hansen problematiserer, at domstolene “spiller med blind makker”, når det er overladt til Kriminalforsorgen at træffe afgørelse om afsoning med elektronisk fodlænke.
Politiklageordningen og de nye regler om rekonstruktion vil blive omtalt i bladet, når disse regler senere træder i kraft.


text:
Danmarks Højesteret 300 år | SvJT
Den 14. februar 1661 er Højesterets fødselsdag, idet kong Frederik III, som da var blevet anerkendt som enevældig hersker, den nævnte dag udstedte »Forordning om dend Høyeste Hettis administration i Danmarck». Det udtaltes heri, at »eftersom justitien er næst den sande religions øvelse det fornemste og rette fundament, hvorpå al regering bør grundfæstes», har kongen villet rette sin kongelige omhu på, hvorledes denne højeste ret bedst kunne stiftes og indrettes. Kongen bestemte derfor, at retten skal administreres af »et vist antal personer», de halve af adelig, de halve af lærd og borgerlig stand, som kongen selv ville beskikke, og retten skulle samles ordinært en gang om året i København.
Professor Thøger Nielsen har i en jubilæumsartikel i Ugeskrift for Retsvæsen nævnt, at Danmarks Højesteret sandsynligvis er verdens ældste levende domstol, idet han — af hensyn til mulige protester fra svensk side — fremhæver, at Gustav II Adolfs Hovrätt fra 1614 senere mistede sin position som øverste domstol, og at Högsta Domstolen først kom til eksistens under Gustav III. Som rimeligt er, har det runde åremål givet anledning til megen hyldest, bl. a. ved en højtidelighed på selve jubilæumsdagen i Højesterets lokaler på Christiansborg. Ugeskrift for Retsvæsen har hyldet Højesteret med en hilsen fra den danske advokatstands nestor, højesteretssagfører K. Steglich-Petersen, og med afhandlinger af professor Stig Iuul, der fremdrager træk af Højesterets historie gennem 300 år, og af Thøger Nielsen, der undersøger Højesterets samfundsmæssige placering og dens stilling over for forvaltningen, lovgivningsmagten og retsvidenskaben.
Også Juristen har udsendt et jubilæumsskrift med hilsner fra Juristforbundets formand og fra de nordiske landes højesteretter. Skriftet indeholder endvidere en række afhandlinger om Højesterets forhold til lovgivningsmagten (af folketingsmedlem, advokat Edel Saunte), til administrationen (af departementschef Boas), til de øvrige domstole (af civildommer Harald Petersen), til advokaterne (af højesteretssagfører Gorrissen) og til universiteterne (af professor Borum). Desuden har rigsadvokat Olafsson skrevet om Højesterets behandling af straffesager og højesteretsdommer Victor Hansen om det daglige arbejde i Højesteret.
Men den mest betydningsfulde markering af jubilæet er sket på Højesterets eget initiativ, idet retten har ønsket at foranstalte en samlet fremstiling af sin historie gennem hele perioden. På G. E. C. Gads Forlag er på selve dagen udsendt et stateligt værk i to bind på tilsammen 1 130 sider: »Højesteret 1661—1961». Udgivelsen er forestået af et redaktionsudvalg, bestående af højesteretsdommer J. L. Frost, professor Povl Bagge og advokatrådets formand, højesteretssagfører Bernt Hjejle med bistand af professor Stig Iuul, og udvalget har valgt at forme det uhyre stof ikke som en kronologisk skildring af Højesterets hi-
Danmarks Højesteret 300 år 313
MOGENS HVIDT 313storie, men opdelt efter emner. Udstyret er fornemt, og værket er forsynet med talrige illustrationer. De følgende linier tilsigter blot at give en antydning af, hvad værket rummer.
Mag.art. Svend Ellehøj har forfattet det første afsnit om rettens grundlæggelse, der skildrer de dramatiske begivenheder i efteråret 1660, enevældens indførelse og organisationen af det nye styre. Reformen var for den dømmende magts vedkommende ikke så radikal som for den øvrige del af statsstyret. Højesteret opstod i kontinuation af Kongens Retterting, hvor kongen også havde haft det afgørende ord. Rigsråderne gik da også over som dommere i Højesteret. Store jurister var de vel ikke alle. Stig Iuul har i Ugeskrift for Retsvæsen fremdraget et tilfælde, hvor rigsadmiral Henrik Bielke under voteringen bad sig undskyldt, »da rigsadmiralen ikke havde fattet sagen». Men Ellehøj fremhæver ligesom Iuul, at rigsråderne ikke i tiden op til 1660 havde ladet sig lede af standsinteresser, men snarere havde favoriseret bønderne på herremændenes bekostning, ligesom de lod billighed veje tungere end lovens bogstav. Da Højesteret opstod, var retsplejen i rigets øverste domstol således allerede solidt grundet på upartiskhed, ret og billighed.
Magister Harald Langberg skildrer de lokaler, som gennem tiden har stået til Højesterets rådighed — på Københavns Slot, rådhuset på Gammeltorv, Christiansborg, Prinsens Palæ, Amalienborg, Bernstorffs Palæ i Bredgade og siden 1919 i det genopførte Christiansborg. Retssalenes midtpunkt var tronstolen, idet kongen jo var den øverste udøver af domsmagten, og alle indlæg fra advokaterne rettedes mod den tomme tronstol og indlededes med ordene »Stormægtigste, allernådigste Arveherre og Konge!» Denne tiltale ændredes i 1850 til »Hæderværdige Højesteret!» Fra 1849 forsvandt tronstolen, men en buste af kongen stod i mange år i retssalen.
I afsnittet »Rettens organisation og ydre fremtræden» af Svend Ellehøj skildres bl. a. Højesterets årlige åbning, de pompøse festligheder, når man i begyndelsen af marts »red Herredagen ind». Åbningshøjtideligheden foregik i mange år på Rosenborg og overværedes af kongehuset, de øverste civile og militære myndigheder og det diplomatiske korps. Kongen præsiderede selv i retten, hvor alle de ordinære og et stort antal ekstraordinære assessorer gav møde, og man behandlede og pådømte en særlig udvalgt, ikke for indviklet sag. I enevældens sidste år vakte dog hele dette sceneri adskillig kritik, og fra og med 1850 ophørte det.
To hundrede sider optages af det vigtige emne: Rettens forhold til regeringen. Svend Ellehøj behandler tiden indtil 1746, dr.phil. Georg Nørregaard perioden 1746—1849 og professor Bent Christensen tiden efter 1849.
Under enevælden kunne der forsåvidt ikke opstå konflikt mellem Højesteret og regeringen, idet kongen havde al magt, også den dømmende, og kunne udnævne og afskedige dommerne efter sit forgodtbefindende. Men i praksis deltog kongen naturligvis kun i få sagers behandling og blandede sig i det store og hele ikke i rettens arbejde, selv om kongehusets egne interesser ikke var uden indflydelse på behandlingen af de berømte sager mod Kaj Lykke og Corfitz Ulfeldt i 1661
314 MOGENS HVIDTog 1663. Og det skete, at kongen gav tilladelse til, at en sag, som allerede var pådømt af Højesteret, påny indstævnedes for retten, hvor kongen da selv traf afgørelsen. Dette var dog undtagelser. Som helhed værnede kongen om Højesterets autoritet og respekterede dens domme.
Med den selvstændighed, som Højesteret rent faktisk havde haft fra første færd, betød grundloven af 1849 langtfra så afgørende en ændring for den dømmende magt som for den lovgivende og den udøvende. Men den dømmende magt anerkendes principielt som sideordnet med de to andre statsmagter, og dommernes uafhængighed grundlovsikres: de skal alene rette sig efter loven og kan ikke afskediges bortset fra de tilfælde, hvor domstolene omordnes, eller når dommeren er fyldt 65 år. Afskedigelse af højesteretsdommere, der var fyldt 65 år, mod de pågældendes ønske er kun sket i to tilfælde. Efter den frifindende rigsretsdom i sagen mod Ørsted og hans ministre afskedigedes i 1856 fem dommere, og i 1915 afskedigedes justitiarius Niels Lassen, officielt på grund af vaklende helbred, men næppe uden forbindelse med, at han havde stået i et stærkt modsætningsforhold til Socialdemokratiet.
Iøvrigt giver Bent Christensen en indgående skildring af den i det moderne samfund så betydningsfulde domstolskontrol med forvaltningen og af kontrollen med lovgivningsmagten. Som bekendt fremgår det af mange højesteretsdomme, at retten anser sig for kompetent til at prøve, om en lov er i strid med grundloven, men endnu har Højesteret ikke tilsidesat nogen lov som grundlovsstridig. Nærmest ved det var man i en sag i 1921 om fæstegodsets overgang til selveje, hvor der under den første votering var 6 stemmer mod 5 for at erklære loven for grundlovsstridig. Men en dommer skiftede standpunkt, så at loven ikke blev tilsidesat.
Professor Thøger Nielsen skriver om rettergangsmåden, dommenes tilblivelse og retssagernes beskaffenhed, navnlig de senere års problemer: delingen af Højesteret i to afdelinger og offentlig votering, som forfatteren stadig synes at foretrække, selv om han erkender, at 1958- ordningen, hvorefter dommen indeholder oplysning om de forskellige meninger under afstemningen med angivelse af de pågældende dommeres navne, har ført til langt mere indgående domsbegrundelser.
Spørgsmålet om, hvorledes Højesteret har bidraget til udviklingen af dansk privatret, behandles af Stig Iuul. Forfatteren undersøger Højesterets egen opfattelse af præjudikaters betydning og fremdrageren en række områder inden for civilretten — erstatning uden for kontraktsforhold, umyndiges retshandler, urigtige og bristende forudsætningers betydning o. s. v. — hvor Højesteret, ofte under divergens mellem domstolen og retsvidenskaben, har øvet afgørende indflydelse på retsudviklingen. Afhandlingen rummer i sin knappe form et væld af oplysninger af stor interesse for forståelsen af gældende ret.
Om Højesteret og strafferetten fra Danske lov af 1683 til straffeloven af 1866 skriver justitssekretær Tage Holmboe, der i sin ungdom opnåede Københavns Universitets guldmedaille for en afhandling om strafferettens udvikling fra Danske Lov til Ørsted. Højesterets praksis fik i disse to århundreder stor betydning ved udviklingen af strafferetlige begreber, som i vor tid er selvfølgelige: forsæt og uagtsomhed,
Danmarks Højesteret 300 år 315
DANMARKS HØJESTERET 300 ÅR 315utilregnelighed, forsøg og medvirken m. v. De i Danske Lov og det 18. århundredes love fastsatte straffe var — som overalt i Europa — ofte umenneskeligt hårde, men Højesteret søgte ad benådningsvejen at gennemføre en humanere strafferet.
Blandt værkets øvrige afsnit må endnu fremhæves de omfattende personalhistoriske oplysninger, udarbejdet af kontorchef Arild FalkJensen og museumsinspektør H. Hjorth-Nielsen, indeholdende levnedsbeskrivelser af alle Højesterets dommere, justitssekretærer, advokater, rigsadvokaterne og de ved Højesteret mødende statsadvokater.
Som man vil se, indeholder værket et imponerende opbud af stof, og den tørhed, som man traditionelt beskylder juraen for, præger ingenlunde bogen. Forhåbentlig vil den finde læsere også i det øvrige Norden.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret HØJESTERET Højesteret Højesteret


text:
Højesteret godkender hemmelig optagelse af chef | Djøfbladet
Den nye dom fra Højesteret giver ikke fri bane til hemmelige optagelser af chefen. Så medmindre du er i en meget alvorlig situation, er en skjult diktafon i lommen en meget risikabel løsning, advarer Djøf. Illustration: Anatolir/Shutterstock
Sidste år blåstemplede Landretten en bortvisning af en ansat, som i skjul havde optaget et møde med chefen. Nu omgør Højesteret dommen og fastslår, at det kan du ikke bare bortvises eller fyres for. Det afhænger helt af omstændighederne. Se Djøfs advarsel her, før du tænder for optageren.
Højesteret omgjorde i denne uge en dom fra Vestre Landsret, som sidste år fastslog, at det var i orden at bortvise en medarbejder med tilbagevirkende kraft, efter at den ansatte i hemmelighed havde optaget en samtale med chefen.
Landsretten fastlog, at den hemmelige optagelse var i strid med den ansattes loyalitetsforpligtelse. Dermed var det en misligholdelse af ansættelsesforholdet. Men nu fastslår Højesteret, at lydoptagelsen i den konkrete sag ikke var en misligholdelse af ansættelsesforholdet, og at bortvisningen var uberettiget.
Opdagede det i retten
Sagen opstod i en jysk virksomhed, som udlejer vikarer til bl.a. byggebranchen.
En kundekonsulent, i dommen kaldet A, var uenig med sin arbejdsgiver om sin provision. Det kulminerede på et højspændt møde, hvor A bl.a. kastede med en computermus. Arbejdsgiveren bortviste A efter mødet. Det mente arbejdsgiveren i hvert fald selv. Det mente A ikke. A hyrede en advokat og lagde sag an om erstatning på 220.000 kr. for løn, overarbejde og provision.
Under retssagen om bortvisningen opdagede arbejdsgiveren, at A i hemmelighed havde optaget mødet, da A's advokat fremlagde en udskrift af lydfilen. Det fik arbejdsgiveren til straks at bortvise A 'igen' med tilbagevirkende kraft – denne gang på grund af lydoptagelsen.
Det sagde Landsretten god for. Landsretten mente, at lydoptagelsen var illoyal, fordi arbejdsgiveren ikke havde fået at vide, at A optog samtalen. A fik ingen erstatning, men skulle betale 50.000 kr. i sagsomkostninger.
Højesteret giver ikke carte blanche til skjult lyd
I sin dom fastslår Højesteret imidlertid, at hverken lydoptagelsen eller fremlæggelsen af båndudskriften i retten var en misligholdelse af ansættelsesforholdet. Lydoptagelsen kunne ikke begrunde bortvisning og heller ikke opsigelse. A skal derfor have en erstatning fra arbejdsgiver, fastslår Højesteret.
Men giver Højesteret så carte blanche til en tændt diktafon skjult i lommen, når du skal til ballade-samtale med din chef?
Nej. Højesteret siger, at det beror på en konkret vurdering i hver enkelt sag. Hensynet til den ansatte skal afvejes over for hensynet til arbejdsgiveren og andre berørte. En medarbejder må kun optage sin arbejdsgiver, hvis der er et konkret formål, en saglig begrundelse og proportionalitet (se mere i boksen under artiklen).
På sin plads i chikanesager
Trods disse forbehold er der alligevel tilfredshed med dommen hos Fagbevægelsens Hovedorganisation, FH (det fusionerede LO og FTF, red.), som har været med til at få sagen helt til Højesteret.
"Det havde været katastrofalt, hvis Højesteret havde fulgt Landsrettens afgørelsen," lyder det fra næstformand i FH, Arne Grevsen, på FH's hjemmeside.
"Hvis du som medarbejder har en chef, der mobber, chikanerer eller opfører sig upassende, hver gang ingen lytter med, så skal man da kunne optage episoden uden at blive bortvist med tilbagevirkende kraft uden løn," forklarer han.
Djøf: Lad helst være og kun i en særdeles optrappet konflikt
I Djøf undrede man sig også over Landsrettens dom, og Djøf er tilfreds med, at Højesteret er kommet frem til en anden afgørelse. Men Djøf bliver dog fortsat nødt til at advare djøferne mod at lave skjulte optagelser, når de skal afgøre en tvist med chefen.
Det siger Djøfs juridiske chef, advokat Rami Christian Sørensen.
"Hemmelige lydoptagelser bør som altovervejende hovedregel ikke finde sted. Og hvis man gør det, bør det kun være i en særdeles optrappet konflikt, hvor man ikke kan sikre sig beviser på anden måde. Ellers kan man ikke regne med, at optagelsen kan vurderes som sagligt begrundet. For det er jo det, som Højesteret også siger," forklarer han.
Ring til Djøf i stedet
Kort sagt: Man løber en stor risiko ved i skjul at lydoptage sin chef, hvis man ikke er helt sikker på, at man kan bevise, at der var en saglig begrundelse for det.
"Men også selvom man kan bevise det, risikerer man at miste sit job, hvis arbejdsgiveren opdager det. Også selvom man måtte få medhold i retten bagefter," understreger Rami Christian Sørensen.
Men ét er juraen. Noget andet er sunde samarbejdsrelationer. Det er en usund relation, hvis man oplever, at man er nødt til at have tingene på bånd, hvis man er uenig med ledelsen, siger han.
"Også derfor kan Djøf ikke understøtte hemmelige optagelser. I stedet opfordrer vi til, at man kontakter Djøf for at få hjælp."
Det siger Højesteret i sagen om A
1) Efter databeskyttelsesloven er det en generel betingelse for behandling af personoplysninger, herunder en optagelse af en samtale, at optagelsen har et sagligt formål.
2) Vurderingen af, om en ansats lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver uden dennes viden udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, må bero på en konkret afvejning af hensyn til den ansatte over for hensynet til arbejdsgiver og andre berørte.
Ved vurderingen af, om optagelsen udgør misligholdelse, skal der bl.a. lægges vægt på, hvilke oplysninger den ansatte forventede eller havde til hensigt at optage, herunder om den ansatte havde særlig anledning til at sikre bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
3) Selvom en lydoptagelse ikke i sig selv udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, vil den efterfølgende opbevaring og anvendelse af optagelsen efter omstændighederne kunne udgøre en misligholdelse. Det beror ligeledes på en konkret vurdering.
I den konkrete sag med kundekonsulenten (A) lægger Højesteret til grund, at formålet med, baggrunden for og indholdet af lydoptagelsen – samt A's efterfølgende anvendelse af denne – havde et sagligt formål, og at hensynet til arbejdsgiveren og de øvrige kundekonsulenter ikke oversteg A's interesse i at optage samtalen uden de øvriges viden. Der var derfor tale om en uberettiget bortvisning.
Kilde: Højesterets dom af 19. august 2019 og Djøfs juridiske chef, advokat Rami Christian Sørensen

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.B.1.8.4.2 Tabsfradragsbegrænsning - personer
Dette afsnit beskriver begrænsningerne i adgangen til fradrag for tab på finansielle kontrakter for fysiske personer og dødsboer.
Reglerne omfatter alle finansielle kontrakter, dvs. både aktiebaserede kontrakter og øvrige kontrakter, der ikke efter KGL § 30 er fritaget fra særskilt beskatning efter reglerne for finansielle kontrakter.
Hvis personen eller dødsboet er næringsdrivende med handel med finansielle kontrakter, og handelen med finansielle kontrakter udgør selve den erhvervsmæssige virksomhed, er fradrag for tab ikke begrænset af KGL § 32. Ved afgørelsen af, om der foreligger næring, skal der foretages en samlet vurdering af personens investeringer. Det kan fx have betydning for, om gevinst og tab på finansielle kontrakter er næringsskattepligtige, om personen har handlet med aktier mv. Se SKM 1995.495.HR og afsnit C.B.1.4.2.1 om pengenæring. Se også SKM2002.346.LR.
Hvornår er kontrakten tilknyttet erhvervsmæssig virksomhed?
Hvornår kan tab fradrages?
Aftaler om fast ejendom
Udgangspunktet for personers adgang til fradrag for tab på finansielle kontrakter er, at adgangen til fradrag er kildeartsbegrænset. Det vil sige, at tab kun kan fradrages i gevinst på finansielle kontrakter. Dog kan tab på kontrakter i visse tilfælde modregnes i gevinst på aktier. Se nedenfor under afsnittet om, hvornår tab kan fradrages. Se KGL § 32.
Det er uden betydning, om tab og gevinst vedrører samme type kontrakt. Fx kan tab på en valutaterminskontrakt modregnes i gevinst på en aktieoption. Tab kan fx også fradrages, hvis den kontrakt, der har givet tab, ikke har erhvervsmæssig tilknytning, og den kontrakt, der har givet gevinst, er erhvervsmæssig.
Kildeartsbegrænsningen gælder ikke
tab på aktiebaserede kontrakter, hvis den skattepligtige er omfattet af ABL § 17. Se afsnit C.B.2.4.1 om næringsbegrebet.
tab på kontrakter, der har tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
Se KGL § 32, stk. 1, 2. pkt. Personen eller dødsboet har i disse tilfælde fuld fradragsret for tab på kontrakter.
Undtagelserne gælder ikke tab på aftaler vedrørende fast ejendom. Se KGL § 32, stk. 1, 3. pkt.
Hvorvidt en finansiel kontrakt har erhvervsmæssig tilknytning, afgøres ud fra en konkret vurdering.
Hvis kontrakten hverken har tilknytning til virksomhedens drift eller virksomhedens gæld, er adgangen til fradrag for tab kildeartsbegrænset efter reglerne i KGL § 32. Se SKM2011.158.LSR.
Finansielle kontrakter, der er indgået for at afdække rente- eller valutarisici, kan anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, når visse betingelser er opfyldt. Se nærmere nedenfor.
Højesteret har i SKM2016.587.HR taget stilling til spørgsmålet om, hvornår en finansiel kontrakt kan anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed. Højesteret har tilkendegivet, at en valutaterminskontrakt efter omstændighederne kan anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, hvis kontrakten indgås med henblik på at reducere finansieringsomkostningerne ved at stille skatteyderen, som om lånet var omlagt til den fremmede valuta. Det forudsætter dog, at de øvrige betingelser for at anse kontrakten for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed er opfyldt, hvilket ikke var tilfældet i den nævnte sag.
Der verserer p.t. sag for domstolene vedrørende spørgsmålet om, hvornår en finansiel kontrakt kan anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed. Se nærmere nedenfor.
Der vil blive udsendt et styresignal om spørgsmålet.
Ad kontrakter der afdækker rente- eller valutarisici
Fx kan kontrakter i følgende tilfælde have erhvervsmæssig tilknytning:
En swap indgået mhp. at bytte en variabel rente på et erhvervsmæssigt lån til en fast rente.
En valutaterminskontrakt der sikrer en virksomheds tilgodehavender og leverancer.
En valutaterminskontrakt der afdækker kursrisikoen på erhvervsmæssige valutalån.
Ved vurderingen af, om kontrakten har den fornødne erhvervsmæssige tilknytning, er det bl.a. relevant at se på følgende elementer:
Svarer den indgåede kontrakt beløbs- og tidsmæssigt til virksomhedens leverancer, lån mv.?
Hvis kontrakten lyder på et beløb svarende til virksomhedens leverancer eller de bagvedliggende låns restgæld, og løbetiden svarer til løbetiden på de bagvedliggende aftaler/lån, taler det for, at kontrakten er erhvervsmæssig. Se fx SKM2010.841.SR og SKM2012.175.LSR.
Tager kontrakten udgangspunkt i den bagvedliggende kontrakt/lånets valuta?
Kontrakten kan kun anses for erhvervsmæssig, hvis kontrakten afdækker en reel, underliggende risiko i forbindelse med virksomhedens tilgodehavender eller betalingsforpligtelser. Hvis den valuta, den bagvedliggende kontrakt/lånet er udstedt i, ikke indgår i kontrakten, taler det imod, at kontrakten er erhvervsmæssig.
Ved afdækning af valutarisici i forbindelse med omlægning af lån skal den ene af valutakontraktens to valutaer være den valuta, som valutalånet er optaget i. Den anden valuta skal være den valuta, lånet fremover skal være i. Skatterådet har dog i SKM2007.573.SR fastslået, at det ikke udelukkede anvendelse af virksomhedsskatteordningen (og dermed ikke udelukkede tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed), at en swapaftale var sammensat af to fremmede valutaer, såfremt der var en tilstrækkelig erhvervsmæssig begrundelse for dette. Spørgsmålet verserer p.t. ved domstolene. Desuden skal kontraktens løbetid og beløbsstørrelser til enhver tid være holdt inden for det erhvervsmæssige valutalåns næste rentetermin og restgæld. Se fx SKM2009.357.SR og SKM2009.152.SR.
Ad kontrakter der skal reducere virksomhedens finansieringsomkostninger
Skatterådet har i nogle afgørelser anerkendt nogle finansielle kontrakter som erhvervsmæssige, hvis de er indgået for at stille den erhvervsdrivende, som om virksomhedens lån var omlagt til andre rentevilkår, fx fra fast til variabel forrentning og/eller til en anden valuta, idet formålet med den finansielle kontrakt var et reducere virksomhedens finansieringsomkostninger. Se fx SKM2011.20.SR og SKM2007.411.SR.
Efter Skatterådets praksis kunne finansielle kontrakter derfor fx i følgende tilfælde have erhvervsmæssig tilknytning:
En swap indgås for at bytte en fast rente på et erhvervsmæssigt lån til en variabel rente.
En swap indgås for at bytte en rente i DKK til en (lavere) rente i CHF.
En valutaterminskontrakt sælges for at opnå en gevinst som følge af renteforskellen mellem valutaen på virksomhedens lån og en lavere forrentet valuta.
Landsskatteretten har tidligere i flere afgørelser fastslået, at en finansiel kontrakt, der ikke havde til formål at afdække en rente- eller valutarisiko, men havde til formål at reducere virksomhedens finansieringsudgifter, ikke kunne anses for at have erhvervsmæssig tilknytning. Se fx SKM2012.175.LSR, SKM2013.772.LSR, SKM2014.211.LSR, SKM2014.477.LSR og SKM2015.320.LSR.
Højesteret har imidlertid i SKM2016.587.HR bl.a. udtalt, at valutaterminskontrakter, der indgås med henblik på at reducere finansieringsomkostningerne ved at stille den pågældende, som om lånet var omlagt til den fremmede valuta, efter omstændighederne kan anses for at have tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed. Dette må dog forudsætte en tæt sammenhæng mellem valutaterminskontrakterne og lånet. I den konkrete sag fandt Højesteret dog ikke, at der forelå den fornødne tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed i henhold til kursgevinstlovens § 32, stk. 1, 2. pkt. Der kunne således ikke ske fradrag for tab på valutaterminskontrakterne uden kildeartsbegrænsning.
Vestre Landsret har i SKM2015.764.VLR fundet, at swap-aftalen for en landmand ikke opfyldte kravet om erhvervsmæssig tilknytning i KGL § 32. Landsretten lagde vægt på, at swap-aftalen beløbsmæssigt oversteg det optagne og udbetalte erhvervsmæssige lån, som swap-aftalen var indgået i forbindelse med, samt at swap-aftalen anvendte danske kroner og schweizerfranc, hvorimod lånet var optaget i euro. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at der var givet tilsagn om yderligere låneoptagelse, at landmanden også havde erhvervsmæssig gæld i danske kroner, eller at der føres en fastkurspolitik, hvorefter kursen på danske kroner overfor euro kun må svinge meget lidt.
Der verserer p.t. sag ved domstolene om finansielle kontrakters tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed.
Der vil blive udsendt et styresignal.
Ved vurderingen af, om finansielle kontrakter har den fornødne erhvervsmæssige tilknytning, skal der endvidere ses på følgende elementer:
Svarer den indgåede kontrakt beløbs- og tidsmæssigt til restgælden på den skattepligtiges erhvervsmæssige lån?
Hvis kontrakten lyder på et større beløb end restgælden, eller hvis løbetiden er længere end løbetiden på det bagvedliggende lån, vil det tale imod, at kontrakten er erhvervsmæssig.
Derimod vil det ikke tale imod, at kontrakten er erhvervsmæssig, hvis kontrakten lyder på et mindre beløb end restgælden, eller hvis løbetiden er kortere end på de underliggende lån, idet en kortere løbetid eller et lavere beløb kan være udtryk for en afvejning i forhold til den givne risiko ved kontrakten. Se SKM2011.20.SR.
Tager kontrakten udgangspunkt i det bagvedliggende låns valuta?
Hvis den valuta, det bagvedliggende lån er udstedt i, ikke indgår i kontrakten, vil det tale imod, at kontrakten er erhvervsmæssig. Spørgsmålet om, hvorvidt danske kroner og euro i denne relation kan anses for den samme valuta, verserer p.t. ved domstolene.
Hvis kontrakten er omfattet af fradragsbegrænsningen, kan tab kun fradrages, hvis det kan modregnes i gevinst på finansielle kontrakter.
Dog kan tab på aktiebaserede kontrakter modregnes i nettogevinster på aktier optaget til handel på et reguleret marked, hvis
kontrakten udelukkende indeholder ret eller pligt til at afstå eller erhverve aktier, eller er baseret på et aktieindeks.
kontrakten, de underliggende aktier eller de aktier, der indgår i det indeks, kontrakten er baseret på, er optaget til handel på et reguleret marked.
Hvis personen ikke selv kan udnytte sine tab, kan tabet overføres til fradrag i en eventuel ægtefælles gevinster. Det gælder både gevinster på kontrakter og gevinster på aktier optaget til handel på et reguleret marked. Det er en betingelse, at ægtefællerne er samlevende ved indkomstårets udgang. Se KGL § 32, stk. 3 og 4 og KSL § 4.
Den skattepligtige kan vælge, at kun en valgfri del af tabet på de nævnte finansielle kontrakter på aktiebaserede finansielle kontrakter skal modregnes i en del af eller hele nettogevinsten på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked (samt eventuelt tillige i en samlevende ægtefælles nettogevinst på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked). Den skattepligtige kan derfor selv bestemme, hvor stor en del af tabet på de nævnte finansielle aktiebaserede kontrakter, der i de enkelte indkomstår skal modregnes i nettogevinster på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked. Jf. SKM2013.905.SKAT.
Det er valgfrit for den skattepligtige, om tab på kontrakter skal modregnes i gevinst på aktier. Den skattepligtige kan i stedet vælge at overføre tabet til fradrag i senere indkomstår. I efterfølgende indkomstår kan den skattepligtige igen vælge at fradrage tabet i gevinster på aktier, hvis tabet fortsat ikke kan fradrages i gevinster på kontrakter. Alternativt kan tabet igen fremføres til senere indkomstår.
Skatteyderen kan endvidere vælge at modregne hele tabet eller kun en del af tabet. Se SKATs styresignal i SKM2013.905.SKAT.
Tabet modregnes i gevinster i denne rækkefølge:
Indkomstårets gevinst på kontrakter og skattepligtige nettogevinster på kontrakter i tidligere indkomstår, dog ikke et tidligere indkomstår end 2002. Se KGL § 32, stk. 2, 1. og 2. pkt.
Der må ikke i gevinsten være modregnet tab på kontrakter fra tidligere indkomstår. Tabet fradrages i det indkomstår, tabet vedrører. Der skal ikke ske regulering af indkomstopgørelsen for de tidligere indkomstår.
Gevinst og tab på kontrakter tilknyttet den erhvervsmæssige virksomhed indgår også i opgørelsen af årets nettogevinst. Derfor vil et tidligere års tab på en erhvervsmæssigt tilknyttet kontrakt kunne nedbringe den samlede nettogevinst, der danner grundlag for den skattepligtiges adgang til at fradrage tab på kontrakter uden erhvervsmæssig tilknytning. Se SKM2001.412.LSR.
2. Ægtefælles nettogevinst på kontrakter i indkomståret. Det er en betingelse, at ægtefællerne er samlevende ved indkomstårets udgang efter KSL § 4. Se KGL § 32, stk. 2, 3. og 4. pkt.
Hvis tabet kan modregnes hos den skattepligtige i det pågældende indkomstår, kan tabet ikke overføres til ægtefællen.
3. Nettogevinster på aktier optaget til handel på et reguleret marked. Se KGL § 32, stk. 3, 1. og 2. pkt.
Det gælder kun, hvis
kontrakten udelukkende indeholder ret eller pligt til at afstå eller erhverve aktier eller er baseret på et aktieindeks
enten kontrakten, de underliggende aktier eller de aktier, der indgår i det indeks, kontrakten er baseret på, er optaget til handel på et reguleret marked og
tabet konstateres i indkomståret 2010 eller senere.
4. Ægtefælles nettogevinster i indkomståret på aktier optaget til handel på et reguleret marked. Det er en betingelse, at ægtefællerne er samlevende ved indkomstårets udgang efter KSL § 4. Se KGL § 32, stk. 3, 3. og 4. pkt.
Hvis der i det pågældende indkomstår er tab på aktier efter ABL § 13 A (tab på aktier optaget til handel på et reguleret marked), modregnes dette tab forud for tab på kontrakten. Se KGL § 32, stk. 3, 5. pkt.
5. Gevinst på kontrakter (herunder gevinst hos ægtefællen) og derefter gevinst på aktier (herunder gevinst hos ægtefællen) i senere indkomstår. Se KGL § 32, stk. 4.
Tab kan kun fremføres til et senere indkomstår, hvis det ikke kan udnyttes i et tidligere indkomstår. Tabet skal altså udnyttes i det tidligst mulige år. Se KGL § 32, stk. 4, 2. pkt.
Den skattepligtige kan vælge, hvilke tab der udnyttes først. (Fx at et tab vedrørende et tidligere indkomstår anvendes før tab på en aktiebaseret kontrakt vedrørende det aktuelle indkomstår.) Det kan have betydning, fordi adgangen til at modregne tab på finansielle kontrakter i gevinst på aktier optaget til handel på et reguleret marked kun gælder aktiebaserede kontrakter, der vedrører indkomståret 2010 eller senere.
En person har et uudnyttet tab på finansielle kontrakter baseret på aktier optaget til handel vedrørende indkomståret 2009 på 100 og et tilsvarende tab i 2011. Endvidere realiseres i 2011 gevinst på finansielle kontrakter på 100 og gevinst på aktier optaget til handel på 100. Tabet vedrørende samme indkomstår, dvs. indkomståret 2011, anvendes først, dvs. til modregning i gevinsten på finansielle kontrakter på 100. Det resterende tab på 100 vedrørende indkomståret 2009 kan ikke modregnes i gevinsten på aktier i 2011, da tabet vedrører et indkomstår før 2010, og tabet fremføres derfor til senere år (forudsat at det ikke overføres til en ægtefælle).
En person har tab på finansielle kontrakter baseret på aktier optaget til handel vedrørende år 1 på 100 og et tilsvarende tab på ikke aktiebaserede kontrakter i år 2. Endvidere realiseres i år 2 gevinst på finansielle kontrakter på 100 og gevinst på aktier optaget til handel på 100. Tabet på de ikke aktiebaserede kontrakter vedrørende år 2 anvendes først, dvs. til modregning i gevinsten på finansielle kontrakter i samme år på 100. Det resterende tab på de aktiebaserede kontrakter på 100 vedrørende år 1 modregnes herefter i gevinsten på aktier på 100.
Aktiebaserede finansielle kontrakter, optaget til handel -100
Alm. finansielle kontrakter 100
Aktier, optaget til handel på et reguleret marked 100
Ved opgørelsen af 2010 anvendes tabet i samme år først til modregning i gevinst på de alm. finansielle kontrakter. Tabet på de aktiebaserede finansielle kontrakter i 2009 kan ikke modregnes i gevinsten på aktier i 2010, da tabet vedrører et indkomstår før 2010. Tabet fremføres derfor til senere år (forudsat at det ikke overføres til en ægtefælle).
Alm. finansielle kontrakter -100
Ved opgørelsen af 2011 anvendes tabet på de alm. finansielle kontrakter i 2011 først til at modregning i de alm. finansielle kontrakter. Herved kan tabet i 2010 på aktiebaserede finansielle kontrakter optaget til handel på et reguleret marked anvendes til modregning i gevinsten på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked.
Hvis den skattepligtige f.eks. har tab på finansielle kontrakter optaget til handel på 100.000 kr. og nettogevinst på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked, på ligeledes 100.000 kr., kan den skattepligtige vælge at modregne et hvilket som helst beløb (dog højst 100.000 kr.) i nettogevinsten på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked.
Reglerne beskrevet ovenfor gælder for indkomstår 2002 og frem. Tab, der er opstået før indkomståret 2002 kan kun fremføres og modregnes i de følgende 5 indkomstårs nettogevinster på kontrakter. Se § 19, stk. 3, i lov nr. 313 af 21. maj 2002.
Fradragsbegrænsningen efter KGL § 32 gælder også tab på aftaler om fast ejendom, men her kan tabene kun fradrages i gevinster på aftaler om fast ejendom. Det gælder aftaler om fast ejendom, der er indgået den 5. december 2007 eller senere. Se KGL § 32, stk. 5.
Tab, der ikke er fradraget ved overdragelsen af ejendommen, fradrages i sælgerens afståelsessum og tillægges køberens anskaffelsessum på den faste ejendom, som aftalen vedrører. Hvis dette er sket, kan tabet ikke fremføres til senere indkomstår.
Reglen har kun betydning, hvis kontrakten ikke beskattes sammen med ejendommen. Se KGL § 30, stk. 1, nr. 1, og afsnit C.B.1.8.3 om kontrakter, der ikke beskattes efter reglerne for finansielle kontrakter.
Reglerne i § 32 om kildeartsbegrænsning for personer er indsat ved lov nr. 439 af 10. juni 1997. Se afsnit C.B.1.1. om kursgevinstlovens historik.
254 af 30. marts 2011
Justering af adgangen til modregning af tab på kontrakter i gevinst på aktier optaget til handel på et reguleret marked. Justering af rækkefølgen for modregning af tab.
§ 6, nr. 12-15
Udvidelse af adgangen til fradrag for tab på kontrakter, således at tab i visse tilfælde kan overføres til modregning i gevinst på aktier. Virkning fra indkomståret 2010.
§ 1, nr. 32
335 af 7. maj 2008
Ændring af § 32, stk. 1 og 4. Kildeartsbegrænsning for tab på aftaler vedr. fast ejendom.
§ 9, nr. 2 og 3
1414 af 21. december 2005
Konsekvensændring af § 32, stk. 1.
§ 10, nr. 4
313 af 6. juni 2002
Adgangen til fradrag udvidet til gevinst på alle finansielle kontrakter og ophævelse af 5-års reglen vedr. fremførsel af tab. Virkning fra indkomståret 2002.
§ 7, nr. 3-5
SKM2016.587.HR
Højesteret fandt, at nogle valutaterminsforretninger i schweizerfranc ikke opfyldte kravet om erhvervsmæssig tilknytning i henhold til kursgevinstlovens § 32, stk. 1, 2. pkt., idet de pågældende kontrakter blev anset for indgået i spekulationsøjemed. Der kunne således ikke ske fradrag for tab på kontrakterne uden kildeartsbegrænsning.
Højesteret udtalte, at det må bero på en konkret vurdering, om valutaterminskontrakter har tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed i relation til kursgevinstlovens § 32, stk. 1, 2. pkt. En sådan tilknytning vil normalt foreligge ved valutaterminskontrakter, der indgås med henblik på at afdække kursrisikoen ved lån eller tilgodehavender i fremmed valuta eller ved omlægning til en sådan valuta.
Det samme kan efter omstændighederne gælde for valutaterminskontrakter, der indgås med henblik på at reducere finansieringsomkostningerne ved at stille den pågældende, som om lånet var omlagt til den fremmede valuta. Det må her forudsættes, at der er en tæt sammenhæng mellem valutaterminskontrakterne og lånet.
I den konkrete sag forelå der dog som nævnt ikke den fornødne tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed. Dels oversteg valutaterminskontrakterne beløbsmæssigt det lån, der var optaget i danske kroner, ligesom valutaterminskontrakterne også dækkede egenkapital og et lån i schweizerfranc. Derudover var der budgetteret med en fast årlig indtægt på 3,3 mio. kr. fra valutaterminskontrakterne, uanset at en del af gælden forudsattes afdraget.
Tidligere afgørelser i sagen fra Østre Landsret og Landsskatteretten er offentliggjort som henholdsvis:
SKM2013.769.LSR
TfS 1996.64 HR
Næringsdrivende med handel med obligationer og terminsforretninger også anset for næringsdrivende med handel med aktier. Højesteret fandt, at de samlede aktiviteter inden for den finansielle sektor havde haft en sådan professionel, regelmæssig og systematisk karakter, at der var tale om næring også med hensyn til aktiehandel.
xSKM2019.398.ØLRx
xLandsretten gav Skatteministeriet medhold i, at tab på valutaterminskontrakter ikke var lidt i skatteyderens eventuelle næringsvirksomhed med valutaterminskontrakter, men i et kommanditselskab uden for næringsvirksomhed og i ægtefællens virksomhed. Tabene var derfor kun fradragsberettigede som kildeartsbegrænsede fradrag, jf. KGL § 32, stk. 1.x
xDommen er en stadfæstelse af SKM2019.56.BRx
SKM2015.764.VLR
En landmand havde i 2008 indgået en SWAP-aftale, som medførte, at landmanden mod at betale en rente i schweizerfranc modtog rente af et tilsvarende beløb i danske kroner. Størstedelen af landmandens erhvervsmæssige lån var optaget i euro.
Sagen drejede sig i første række om, hvorvidt SWAP-aftalen havde erhvervsmæssig tilknytning og dermed var fradragsberettiget, jf. kursgevinstlovens § 32, stk. 1, 2. pkt. Såfremt der ikke bestod en sådan erhvervsmæssig tilknytning, var fradragsretten alene kildeartsbegrænset. I anden række drejede sagen sig om, hvorvidt SWAP-aftalen kunne indgå i landmandens virksomhedsordning.
Landsretten fandt, at SWAP-aftalen ikke opfyldte kravet om erhvervsmæssig tilknytning i kursgevinstlovens § 32. Landsretten lagde vægt på, at SWAP-aftalen beløbsmæssigt oversteg det optagne og udbetalte erhvervsmæssige lån, som SWAP-aftalen var indgået i forbindelse med, samt at SWAP-aftalen anvendte danske kroner og schweizerfranc, hvorimod lånet var optaget i euro.
Det kunne ikke føre til et andet resultat, at der var givet tilsagn om yderligere låneoptagelse, at landmanden også havde erhvervsmæssig gæld i danske kroner, eller at der føres en fastkurspolitik, hvorefter kursen på danske kroner skal følge kursen på euro.
Den tidligere afgørelse fra Landsskatteretten er offentliggjort som
SKM2014.211.LSR
SKM2003.309.VLR
En landmand kunne fratrække tab på svinefutures handlet på råvarebørsen i Amsterdam. Det blev lagt til grund, at den mængde svin, som kontrakterne angik, på intet tidspunkt oversteg sagsøgerens egen svineproduktion.
SKM2018.140.LSR
Landsskatteretten fastslog, at et kildeartsbegrænset tab, der var opstået i 2008 og som kunne have været udnyttet ved modregning i gevinster på erhvervsmæssige kontrakter i 2009, ikke kunne godkendes fratrukket i 2013, jf. KGL § 32, stk. 4.
SKM2016.486.LSR
En renteswap ansås ikke for at have den nødvendige erhvervsmæssige tilknytning til skatteyderens virksomhed, og tabet blev derfor anset for kildeartsbegrænset. Det skyldtes dels, at swappens hovedstol væsentligt oversteg skatteyderens erhvervsmæssige gæld på indgåelsestidspunktet, idet et realkreditlån i skatteyderens private bolig ikke kunne tages i betragtning. Det skyldtes endvidere, at skatteyderen senere omlagde sit erhvervsmæssige realkreditlån fra danske kroner til euro, uden at det påvirkede renteswappen.
SKM2016.316.LSR
Landsskatteretten fandt, at en renteswapaftale, hvor skatteyderen opnåede at bytte en variabel forrentning på et underliggende realkreditlån i en udlejningsejendom til en fast forrentning, måtte anses for tilknyttet udlejningsvirksomheden. Det gjaldt, uanset at skatteyderen i forvejen havde indgået en valutaswapaftale, der var anset for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2016.35.LSR
En renteswap ansås ikke for at have erhvervsmæssig tilknytning til klagerens landbrugsvirksomhed, og tab herpå var derfor kildeartsbegrænset. Renteswappen var i danske kroner, mens de underliggende lån var i henholdsvis Euro og i danske kroner.
SKM2015.320.LSR
En landmands tab på en valutaterminskontrakt i schweizerfranc kunne ikke fradrages i virksomhedens indkomst, idet kontrakten ikke kunne anses for at have tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed.
SKM2014.477.LSR
En valutaswap blev ikke anset for at have tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed, og der kunne derfor alene godkendes et kildeartsbegrænset tabsfradrag.
SKM2013.772.LSR
En renteswap ansås ikke for erhvervsmæssig, selvom den tekniske hovedstol beløbsmæssigt holdt sig indenfor restgælden. Derudover fandt Landsskatteretten, at kursgevinstlovens § 32, stk. 1, uden for næring alene hjemler ret til fradrag for tab på kontrakter, der er indgået med henblik på risikoafdækning.
SKM2012.175.LSR
Tab på valutaterminsforretninger blev anset for ikke erhvervsmæssige, og der kunne derfor alene godkendes et kildeartsbegrænset tabsfradrag.
SKM2011.158.LSR
En valutaswap fandtes ikke at have tilknytning hverken til virksomhedens drift (landbrug og smedemontage) eller til virksomhedens gæld.
SKM2001.412.LSR
Tab på finansielle kontrakter kan fradrages, uanset om gevinsten vedrører en kontrakt med eller uden erhvervsmæssig tilknytning, og uanset om den tabsgivende og gevinstgivende kontrakt ikke er af samme type. Landsskatteretten fandt på den baggrund, at KGL § 8 G, stk. 2 (nu KGL § 32), giver adgang til tabsfradrag for ikke erhvervsmæssigt tilknyttede kontrakter i tidligere års nettogevinst, beregnet på grundlag af resultatet af såvel erhvervsmæssige som ikke erhvervsmæssige kontrakter.
TfS 1999, 353 LSR
En landmands tab på futures havde erhvervsmæssig tilknytning. Kontrakterne skulle afdække risikoen for prisfald på svinekød. Kontrakterne var forretningsmæssigt betinget, og havde ikke større omfang end landmandens leverancer af fedesvin til slagteriet.
Skatterådet, Ligningsrådet og SKAT-meddelelse
SKM2018.257.SR
Skatterådet bekræftede, at en renteswap, som indgås med udskudt starttidspunkt, vil have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, jf. KGL § 32, stk. 1, når renteswappen afdækker renterisikoen på et erhvervsmæssigt låns fremtidige renteudgifter. Renteafdækningen i henhold til den nye renteswap vil starte samtidigt med, at renteafdækningen på en eksisterende renteswap, der anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, udløber. Den gamle og den nye renteswap vil således på intet tidspunkt afdække renterisikoen på erhvervslånet i den samme periode, men der vil i en kort periode eksistere 2 renteswaps.
SKM2018.217.SR
Skatterådet fastslog, at 2 renteswapaftaler kunne anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, jf. KGL § 32, stk. 1, selv om en del af de underliggende erhvervsmæssige lån via valutaswaps reelt var omlagt til en anden valuta. Den tekniske hovedstol af renteswapaftalerne oversteg ikke den erhvervsmæssige gæld i den pågældende valuta.
SKM2017.427.SR
Skatterådet fastslog, at hvede- og rapsfutures, der indgås inden høsten for at prissikre hvede henholdsvis raps for en planteavler, kunne anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2017.426.SR
Skatterådet fastslog, at købsfutures vedrørende hvede for en planteavler, der allerede havde solgt sin hvede, ikke kunne anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2017.425.SR
Skatterådet fastslog, at hvedefutures, der indgås for at prissikre kommende forbrug af foderhvede og foderbyg til skatteyderens svineproduktion, kunne anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2016.441.SR
Skatterådet bekræftede, at det ikke ville have nogen skattemæssig effekt, at eksisterende renteswaps blev omlagt fra euro til danske krone,r selv om omlægningen måtte anses for en ændring af et så væsentligt vilkår i swapaftalerne, at disse måtte anses for realiseret og nye kontrakter indgået. De underliggende realkreditlån, der vedrørte skatteyderens virksomhed, blev ligeledes omlagt fra euro til danske kroner, og renteswapsene blev derfor fortsat anset for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2015.198.SR
Skatterådet fastslog, at en finansiel kontrakt om en "rentekorridor", hvorefter der blev etableret et renteloft og et rentegulv, og som blev indgået på baggrund af erhvervsmæssig gæld, måtte anses for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, således at et tab ville kunne fradrages efter KGL § 32, stk. 1.
SKAT har omfortolket reglen i kursgevinstlovens § 32, stk. 3. Det er nu SKAT's opfattelse, at en skatteyder kan vælge at modregne enten en del af eller hele tabet på visse aktiebaserede finansielle kontrakter i gevinster på aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked.
Der kunne anmodes om genoptagelse i 6 måneder fra den 20. december 2013.
SKM2011.20.SR
Lånepleje/gældspleje til kunder med erhvervsmæssige lån havde tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed. Låneplejen bestod af en pulje af finansielle kontrakter, typisk salg af valuta på termin. Evt. tab på de finansielle kontrakter var ikke omfattet af tabsfradragsbegrænsningen i KGL § 32. Der blev lagt vægt på, at 1) formålet var at reducere finansieringsudgifterne i relation til den skattepligtiges erhvervsmæssige lån, 2) deltagelse højst kunne ske med et beløb svarende til restgælden på den skattepligtiges erhvervsmæssige lån, og 3) alle kontrakter tog udgangspunkt i det bagvedliggende låns valuta.
SKM2010.841.SR
En renteswapaftale havde direkte tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed. Fradrag for tab var derfor ikke begrænset efter KGL § 32. Renteswapaftalen indebar, at man i stedet for en variabel rente betalte en fast rente på 4,31 pct. Der blev lagt vægt på, at det oprindelige lån havde tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed (del af finansieringen af den omhandlede udlejningsejendom), at swap'en blev indgået for at afdække risikoen ved rentestigninger på selskabets variabelt forrentede kreditforeningslån, og at renteswapaftalen havde et loft på 16.000.000 kr., mens hovedstolen på det oprindelige lån var på 16.040.000 kr.
SKM2009.357.SR
En valutaplejepulje, hvor der indgik valutaterminskontrakter og -optioner knyttet til erhvervsmæssige lån, anset for erhvervsmæssig og dermed ikke omfattet af fradragsbegrænsningen i KGL § 32. De finansielle kontrakters hovedstol svarede til hovedstolen på de erhvervsmæssige lån, og de bagvedliggende låns valuta indgik altid i kontrakterne. Ifølge SR ville det ændre besvarelsen, hvis valutaen på bagvedliggende erhvervsmæssige lån ikke indgik i kontrakterne.
SKM2009.152.SR
En renteswap vedrørende en kassekredit var erhvervsmæssig, og tab var derfor ikke omfattet af tabsbegrænsningen efter i KGL § 32, stk. 1. Kassekreditten var variabelt forrentet, men skulle forrentes med fast rente vha. swappen. Swappens hovedstol svarede beløbsmæssigt til trækningsretten på kassekreditten og skulle løbe i 15-20 år. Kassekreditten indgik i finansieringen af skatteyderens udlejningsejendomme, og kunne sidestilles med sædvanlig realkreditbelåning.
SKM2008.108.SR
Renteswapaftaler, der vedrørte finansieringen af ejendomme drevet i K/S, der drev virksomhed med udlejning af fast ejendom, havde tilknytning til den erhvervsmæssige virksomhed. Swapaftalerne skulle "neutralisere" en tidligere indgået swap.
En renteswap, der stillede den skattepligtige som om, et fastforrentet lån i DKK var omlagt til variabel forrentning i CHF, havde erhvervsmæssig tilknytning. Skatteyder skulle fra banken modtage 2,85 pct. af hovedstolen i fast rente i DKK, og skulle betale 0,99 pct. af hovedstolen i variabel rente i CHF. Swapaftalens hovedstol var den samme som obligationslånets hovedstol, og løbetiden var 5 år. SR lagde vægt på, at formålet med swappen var at få en lavere renteudgift, og at swapaftalens hovedstol udgjorde samme beløb som det oprindelige lån. Det var ikke et argument imod at anse swappen for at have tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, at det oprindelige lån havde fast rente. Med swappen blev risikoen ved fast forrentning af lånet den samme som ved et lån med variabel rente.
SKM2013.905.SKAT
En (mod)swap fra fast til variabel rente havde tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed. Skatteyder, der drev selvstændig virksomhed, havde, for at modvirke risikoen for en rentestigning, indgået en renteswap, der indebar, at skatteyderen modtog en variabel rente og betalte en fast rente. Modswappen indebar, at den faste rente blev ombyttet til variabel rente. SR lagde vægt på, at den oprindelige swap havde tilknytning til erhvervsmæssig virksomhed, at den oprindelige swapaftales hovedstol afviklingsmæssigt skulle følge F1-lånenes restgæld, og at den nye swapaftale blev indgået på den gamle swapaftales restgæld.
SKM2002.346.LR
Handel med valutaterminskontrakter var næringsvirksomhed. Der blev lagt vægt på skatteyders mangeårige professionelle tilknytning til branchen, størrelsen af den forventede omsætning og det forventede antal årligt indgåede aftaler og at virksomheden skulle være hans væsentligste indtægtsgivende beskæftigelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret