text:
Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsens principudtalelse | Bjørst
Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsens principudtalelse
Højesteret har i dom af 18. november 2009 tilsidesat Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab efter arbejdsskadesikringsloven, fordi grundlaget for afgørelsen var fejlagtigt og mangelfuldt.
Afgørelsen var i 2005 medtaget i en redegørelse fra Ankestyrelsen om deres praksis – Social Meddelelse U-15-5 – fordi afgørelsen blev betragtet som principiel.
I afgørelsen havde Ankestyrelsen baseret på en årsopgørelse fra 1999 angivet, at skadelidte på tidspunktet for skaden tjente 198.000 kr., hvilket svarende til, at han i 2005 ville have tjent 238.000 kr. Ankestyrelsen anførte som begrundelse for et erhvervsevnetab på 35%, at skadelidte ikke havde begrænset sit tab, fordi han ikke havde ønsket omskoling til f.eks. elektriker.
Skadelidte, der dengang var 23 år gammel, kom til skade med sin ryg i forbindelse med sit arbejde i oktober 1999. Han var på daværende tidspunkt beskæftiget som ufaglært montør.
I nogle år efter arbejdsskaden lykkedes det skadelidte at bibeholde en tilknytning til det ordinære arbejdsmarked blandt andet som arbejdsmand i et elektrikerfirma. I 2002 tjente han godt 250.000 kr. som arbejdsmand.
På grund af vedvarende rygproblemer blev skadelidte sygemeldt i 2003 og på grund af ordblindhed vurderede kommunen, at omskoling ikke var realistisk. Skadelidte gav også selv udtryk for, at han ikke ønskede skolegang.
Kommunen tildelte efter et arbejdsprøvningsforløb et fleksjob, hvor skadelidte arbejdede cirka 16 timer ugentlig som alt mulig mand på en kro.
Under sagen anførte skadelidte, at det var udokumenteret, at han ikke havde begrænset sit tab, da der på grund af ordblindhed ikke var udsigt til, at omskoling ville kunne gennemføres.
Skadelidte anførte endvidere, at indtægten i 1999 var påvirket af skaden og reelt var højere end angivet af Ankestyrelsen.
Endeligt anførte skadelidte, at der i 2002 var demonstreret evnen til at opnå end indtægt, som var højere end forudsat af Ankestyrelsen.
Ankestyrelsen gjorde for Højesteret gældende, at det var uden betydning for Ankestyrelsens fastsættelse af erhvervsevnetabet, hvad skadelidte ville have kunnet tjene uden arbejdsskaden. Ankestyrelsen henviste iøvrigt til en arbejdsevnevurdering foretaget af deres lægekonsulent.
Dette angav Ankestyrelsen, uagtet det fremgår af arbejdsskadesikringsloven og dennes forarbejder, at fastsættelsen af erhvervsevnetabet udelukkende skal ske ud fra en sammenligning mellem den forventede lønindtægt uden skaden (prognose) og skadeldtes mulighed for at opnå lønindtægt med skaden.
Højesteret udtalte blandt andet:
“Højesteret finder, at Ankestyrelsen ved fastsættelsen af erhvervsevnetabsprocenten ikke alene skulle have lagt vægt på As erhvervs- og indtægtsforhold i tiden forud for skaden, men – ved opstillingen af prognosen for, hvad han ville have tjent, hvis skaden ikke var indtrådt – også burde have taget hensyn til de foreliggende oplysninger om hans erhvervs- og indtægtsforhold i tiden efter skadens indtræden.
Højesteret finder, at disse oplysninger indicerer, at As årsløn før tilskadekomsten har været højere end skønnet af Ankestyrelsen.
Højesteret finder det endvidere ikke godtgjort, at der over for A er stillet et sådant krav om, at han skulle forsøge at forbedre sin erhvervsevne gennem revalidering, at det på grund af den manglende revalidering kan fastslås, at han har tilsidesat sin tabsbegrænsningspligt.
På den anførte baggrund finder Højesteret, at grundlaget for Ankestyrelsens fastsættelse af As erhvervsevnetab som følge af tilskadekomsten i 1999 til 35% har været fejlagtigt og mangelfuldt i et sådant omfang, at afgørelsen må tilsidesættes.”
Bjørst kommentarer til dommen:
Der kræves i retspraksis et sikkert grundlag for at tilsidesætte Ankestyrelsens skønsmæssige afgørelser efter arbejdsskadesikringsloven.
Højesterets afgørelse må tages som udtryk for, at en forkert retsanvendelse normalt medfører, at dette sikre grundlag er tilstede.
Højesterets afgørelse er imidlertid også udtryk for, at der også i arbejdsskadesager gælder det almindelige erstatningsretlige princip om, at den, som hævder, at skadelidte ikke har opfyldt sin tabsbegrænsningspligt, skal bevise dette.
Det er altså ikke den skadelidte, som her skal løfte bevisbyrden for, at der foreligger et sikkert grundlag for at tilsidesætte Ankestyrelsens opfattelse af, hvorvidt skadelidte har begrænset sit tab.
Højesterets begrundelse synes også at være udtryk for, at skadelidtes tabsbegrænsningspligt i relation til omskoling til nyt erhverv ikke udstrækkes længere end til deltagelse i konkret udformede tilbud fra kommunen.
Dommen må medføre, at Ankestyrelsen ophæver sin principmeddelse U-15-5.
Dommen bør endvidere medføre, at arbejdsskademyndighederne fremover kun – når der foreligger en reel indskrænkning af de erhvervsmæssige muligheder – påberåber sig tilsidesættelse af tabsbegrænsningspligt, såfremt skadelidte uden grund nægter at medvirke til konkrete tilbud fra kommunen.
Endelig bør dommen medvirke til, at Ankestyrelsen fremover anvender lovens kriterier for fastsættelsen af erhvervsevnetab, nemlig den rent økonomiske prognose uden skaden sammenholdt med skaden, i stedet for en lægeligt baseret arbejdsevnevurdering.
Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition foreslås genoprettet Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat Principiel dom om erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven og modregning efter arbejdsskadesikringsloven Ankestyrelsen frifundet – ikke arbejdsskade. Fortolkning af U.2014.452H.
arbejdsskadesikringslovenbevisbyrdeerhvervsevnetabfejlagtigtgrundlagetmangelfuldttabsbegrænsningspligt

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Xezal Bazancir Advokat 72273461
En gravevirksomhed var som hovedentreprenør erstatningsansvarlig for den skade, som virksomhedens underentreprenør havde forvoldt på tredjemands ledning.
Ved en entreprisekontrakt indgået med en bygherre påtog hovedentreprenøren (en gravevirksomhed) sig at etablere en ny trykledning over en strækning på ca. 10 kilometer. Ifølge anlægsprojektet skulle der visse steder anvendes styret underboring ved etablering af ledningen.
Hovedentreprenøren indgik aftale med en underentreprenør om, at denne skulle udføre arbejdet med styret underboring. Under arbejdets udførelse beskadigede underentreprenøren en ledning tilhørende tredjemand, som blev påført en udgift på omkring 100.000 kr.
Ledningsejeren anlagde herefter sag mod underentreprenøren, hvilket endte med en udeblivelsesdom. Da underentreprenøren i mellemtiden gik konkurs, modtog ledningsejer aldrig betaling til dækning af sit krav om erstatning for skaden.
Ledningsejeren anlagde derfor efterfølgende (også) sag mod hovedentreprenøren.
Såvel byretten som landsretten fandt, at underentreprenøren havde begået en ansvarspådragende fejl i forbindelse med udførelsen af arbejdet med styret underboring, og at hovedentreprenøren ikke havde handlet ansvarspådragende over for ledningsejeren.
Byretten og landsretten var dog uenige om, hvorvidt der var grundlag for at pålægge hovedentreprenøren et hæftelsesansvar for den skade, som underentreprenøren påførte ledningsejeren.
Byretten og landsretten
Byretten fandt, at hovedentreprenøren ifaldt hæftelsesansvar under henvisning til, at hovedentreprenøren var bekendt med, at der ved styret underboring må udvises særlig agtpågivenhed af hensyn til den betydelige risiko for skade på kabler, som skal krydses, og at hovedentreprenøren – som følge af samarbejdet mellem hovedentreprenøren og underentreprenøren under arbejdets planlægning og udførelse – havde haft mulighed for at begrænse og styre risikoen. Hovedentreprenøren måtte derfor bære risikoen for arbejdets forsvarlige udførelse.
Landsretten fandt derimod ikke grundlag for at pålægge hovedentreprenøren et hæftelsesansvar og lagde i den forbindelse vægt på, at hovedentreprenøren havde indhentet ledningsoplysninger fra Ledningsejerregistret (”LER”) og videregivet disse til underentreprenøren, og at underentreprenøren var en virksomhed med speciale i styret underboring, mens hovedentreprenøren hverken mandskabsmæssigt eller udstyrsmæssigt besad kompetencerne til at forestå en sådan boreopgave. Hovedentreprenøren havde derfor hverken haft anledning eller mulighed for at føre tilsyn med underentreprenørens udførelse af underboringen.
Højesteret lagde – ligesom byretten og landsretten – til grund, at underentreprenøren begik en ansvarspådragende fejl i forbindelse med udførelsen af arbejdet med styret underboring, og at hovedentreprenøren ikke havde handlet ansvarspådragende over for ledningsejeren. For Højesteret angik sagen derfor alene, om hovedentreprenøren hæftede for den skade, som underentreprenøren påførte ledningsejeren ved arbejdet med underboringen (hæftelsesansvar).
Højesteret tiltrådte indledningsvist byrettens bemærkning om, at der ved arbejdet med styret underboring i et område, hvor der ifølge LER er placeret ledninger, er en sådan særlig risiko for skade på ledningerne, at kravene til entreprenørens agtpågivenhed skærpes i forbindelse med planlægningen og ved selve udførelsen af arbejdet.
Højesteret bemærkede herefter, at hovedentreprenøren havde indhentet og videregivet ledningsoplysninger fra LER til underentreprenøren inden arbejdets påbegyndelse. Den nøjagtige placering af ledningerne fremgik dog ikke af disse oplysninger, men skulle indhentes ved henvendelse til ledningsejeren, jf. ledningsejerregisterlovens §§ 8 og 9. Hverken hovedentreprenøren eller underentreprenøren havde rettet henvendelse til ledningsejeren for at få oplyst den nøjagtige placering af ledningen.
Højesteret udtalte, at der som udgangspunkt ikke påhviler en hovedentreprenør hæftelsesansvar for en selvstændigt virkende underentreprenørs skadevoldende handlinger uden for kontraktforhold.
Da der imidlertid var tale om særligt risikobetonet arbejde, som hovedentreprenøren havde engageret underentreprenøren til at udføre for sig, havde hovedentreprenøren haft anledning til ved tilsyn og kontrol at begrænse og styre risikoen ved dette arbejde. Efter Højesterets opfattelse kunne dette bl.a. være sket ved, at hovedentreprenøren sikrede sig, at underentreprenøren havde indhentet oplysninger om den nøjagtige placering af ledninger i jorden på det sted, hvor den styrede underboring skulle gennemføres. Endvidere kunne hovedentreprenøren have sikret sig, at underentreprenøren havde en forsikring, som dækkede ansvar for skade ved jordboringsarbejde.
På denne baggrund stadfæstede Højesteret byrettens dom, idet hovedentreprenøren – under disse omstændigheder – var nærmest til at bære risikoen for de skader, der skete på ledningsejerens kabel, og derfor hæftede for betalingen af de udgifter, som blev påført ledningsejeren.
Først og fremmest er det interessant at bemærke, at Højesteret med dommen udvider det i retsprakis udviklede hæftelsesansvar til at omfatte arbejde med styret underboring i et område, hvor der ifølge oplysninger fra Ledningsejerregistret er placeret ledninger.
Herudover bemærkes det, at Højesteret indirekte fastslår, at anvendelsesområdet for de uskrevne regler om hæftelsesansvar ikke alene er begrænset til situationer, hvor hvervgiveren er en bygherre, men også hvor hvervgiveren er en hovedentreprenør.
Der påhviler som udgangspunkt ikke en hvervgiver hæftelsesansvar for en selvstændigt virkende hvervtagers skadegørende handlinger uden for kontraktforhold. Det ses senest bl.a. i Østre Landsrets dom af 31. januar 2019, gengivet i MAD 2019.95, som vi har skrevet en nyhed om her.
Der skal således foreligge et særligt grundlag for at fravige dette almindelige udgangspunkt.
Det ses i retspraksis, at hæftelsesansvaret udtrykker en risikofordeling mellem sagens parter, idet domstolene er utilbøjelige til at acceptere, at den, der skal foretage et risikobetonet arbejde, der er forbundet med et strengt ansvar – det være sig et culpaansvar med store krav til agtpågivenheden eller et culpaansvar med omvendt bevisbyrde – både delegerer arbejdet og ansvaret herfor til en samarbejdspartner. Dette er naturligvis særligt aktuelt, når arbejdet – som her – overlades til en person, hvis økonomiske soliditet er ringere end hvervgiverens.
I den konkrete sag tillagde Højesteret det således betydning, at der var tale om særligt risikobetonet arbejde, som hovedentreprenøren havde engageret underentreprenøren til at udføre for sig, hvorfor hovedentreprenøren gennem tilsyn og kontrol burde have søgt at begrænse og styre risikoen ved dette arbejde. Endvidere burde hovedentreprenøren have sikret sig, at underentreprenøren havde en forsikring, som dækkede ansvar for skade ved jordboringsarbejde. Hovedentreprenøren var herefter nærmest til at bære risikoen for skaden på tredjemands ledning som følge af underentreprenørens uforsvarlige underboring. Dette svarer til den ”figur”, Højesteret har anvendt i andre hæftelsesansvarsager. Såsom UfR 1995.581 H hvor en entreprenør i forbindelse med etablering af en naturgasledning foretog skydning med en jordfortrængningsraket, hvorved et stærkstrømskabel blev beskadiget. Entreprenøren fandtes her at have tilsidesat elementære forholdsregler til forebyggelse af nærliggende risiko for betydelige skader, som ubetinget skulle iagttages, da entreprenøren ikke havde videregivet de indhentede ledningsoplysninger til skydeholdet.
Det samme ses i UfR 2005.2227 H om en entreprenør, der i forbindelse med en jordboring forårsagede skader på nogle nedgravede elkabler. Højesteret fandt, at det var entreprenøren, der skulle foretage undersøgelsen af, om der var kabler i jorden, idet der forelå en udtrykkelig aftale mellem bygherren og entreprenøren om, at entreprenøren skulle have indhentet ledningsoplysningerne, og entreprenøren havde forsømt at foretage denne undersøgelse.
Herudover kan der fx henvises til den såkaldte ”TDC-dom” i UfR 2014.925 H, hvor et fiberkabel tilhørende TDC blev beskadiget i forbindelse med en kommunes udførelse af gravearbejde til et kloakanlæg. Højesteret frifandt kommunen under henvisning til, at gravearbejdet blev tilrettelagt og udført under forsvarlig hensyntagen til de indhentede ledningsoplysninger, og kommunen havde derfor ikke pådraget sig ansvar for overrivningen af fiberkablet.
Dommen adskiller sig imidlertid fra TDC-dommen, ved at hovedentreprenøren i sagen netop ikke havde sikret sig, at underentreprenøren havde indhentet nøjagtige ledningsoplysninger. Dommen viser derfor også, at det ikke er tilstrækkeligt, at en entreprenør indhenter ledningsoplysninger. Denne skal således også sikre, at oplysningerne er nøjagtige ved fx henvendelse til ledningsejer. Herved tillægges det tillige betydning i praksis, at der foreligger en udtrykkelig aftale mellem hvervgiveren og hvervtageren om ansvaret for indhentelse og sikring af nøjagtige ledningsoplysninger, før hvervgiveren kan slippe for et hæftelsesansvar. I dommen var der nemlig ikke indgået en aftale mellem hovedentreprenøren og underentreprenøren om denne ansvarsfordeling.
Dommen er derfor i tråd med den gængse praksis på området og viser ganske vist, at hvervgiveren i visse situationer bevarer en pligt til at føre indgående tilsyn og kontrol med hvervtageren. Dommen illustrerer således, at kendskab til de uskrevne regler om hæftelsesansvar uden for kontrakt kan være særdeles afgørende. Vi rådgiver om alle aspekter af disse regler, herunder samspillet med det ulovbestemte objektive ansvar.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fradragsret - revisor og advokatudgifter - due diligence - køb af datterselskaber - kapitaludvidelse
31 Oct 2007 10:47
24 Oct 2007 11:33
SKM2007.773.HR
2. afdeling, 78/2006
Aktier, advokatudgifter, revisorudgifter, due dilligence, anskaffelsessum, udvidelse, virksomhed, kapitaludvidelse
Sagen omhandlede spørgsmålet, hvorvidt et selskab efter ligningslovens § 8 J var berettiget til fradrag for revisor- og advokatudgifter afholdt i forbindelse med køb af selskaber.
Højesteret lagde til grund, at der ved selskabets køb skete en udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed omfattet af ligningslovens § 8 J, stk. 1.
Højesteret fandt videre, at de udgifter, som sagen vedrører, navnlig var for undersøgelse af de overtagne virksomheder (due diligence), rådgivning om skattemæssige og strukturelle forhold, forhandlinger, udarbejdelse af kontrakter og bistand ved gennemførelsen af erhvervelsen, var almindeligt forekommende ved den foreliggende form for virksomhedsudvidelse. Videre lagde Højesteret vægt på, at hvis udgifterne, som anført af Skatteministeriet skulle tillægges anskaffelsessummen for aktierne i medfør af ligningslovens § 8 J, stk. 3, ville det omfatte stort set alle advokat- og revisorudgifter afholdt i forbindelse med udvidelser ved køb af selskaber. Højesteret fandt ikke, at dette ville være i overensstemmelse med ordlyden af og sammenhængen mellem bestemmelser eller med lovforslagets bemærkninger, hvorefter der typisk ville være fradrag for honorarer, rådgivning og udfærdigelse af kontrakter m.v. Videre ville der ikke blive givet skattefradrag for almindeligt forekommende udgifter til advokat og revisor ved en sædvanlig form for virksomhedsudvidelse som køb af selskaber. Dette vil også være i strid med lovens formål om at fremme virksomhedsvækst, bl.a. ved skattefradrag for omkostninger til advokat og revisor i forbindelse med udvidelser.
Højesteret fandt, at ligningslovens § 8 J, stk. 3, om tillæg til anskaffelsessummen alene omfattede udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser.
Ligningsloven § 8 J, stk. 3
Ligningsvejledningen 2007-4 E.A.2.1.4.2
Ligningsvejledningen 2007-4 E.B.5.3.1
H1 Group A/S
Poul Sørensen, Peter Blok, Børge Dahl, Niels Grubbe og Thomas Rørdam
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 19. december 2005.
Appellanten, H1 Group A/S, har gentaget sin principale og sin subsidiære påstand og har med hensyn til den subsidiære påstand præciseret, at der påstås fradrag for 1.414.329 kr.
H1 Group har mere subsidiært nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabet har fradragsret for revisor- og advokatudgifter afholdt i indkomståret 2000, jf. ligningslovens § 8 J, stk. 1, dels i forbindelse med kapitalforhøjelsen i selskabet ved apportindskud af aktierne i H2 Ltd., dels i forbindelse med køb af aktierne i H3 Fill, således at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til ligningsmyndighederne.
H1 Group har mest subsidiært påstået stadfæstelse med den ændring, at den beløbsmæssige opgørelse af fradraget for revisor- og advokatudgifter i indkomståret 2000 i forbindelse med kapitalforhøjelsen i selskabet ved apportindskud af aktierne i H2 Ltd. hjemvises til ligningsmyndighederne.
H1 Groups subsidiære påstand vedrører advokat- og revisorudgifter ved kapitalforhøjelsen i form af apportindskud af aktierne i det engelske selskab H2 Ltd. Påstandsbeløbet svarer til det beløb, som den principale påstand angår, med fradrag af udgifterne vedrørende H3 Fill.
Den mere subsidiære påstand er nedlagt for det tilfælde, at en del af omkostningerne ved de to dispositioner - kapitalforhøjelsen og aktiekøbet - skal henføres til anskaffelsessummen for det eller de respektive datterselskaber, idet disse udgifter anses for snævert knyttet til anskaffelsen, mens en anden del af udgifterne kan fradrages efter § 8 J, stk. 1. I så fald skal sagen hjemvises til ligningsmyndighederne til foretagelse af den beløbsmæssige opgørelse og de nødvendige skøn i den forbindelse.
Den mest subsidiære påstand er nedlagt for det tilfælde, at der skal foretages en fordeling af udgifterne, men at dette kun skal gælde kapitalforhøjelsen, og at der skal ske fradrag i videre omfang end for de 30.000 kr., som landsretten har fundet, at der skal ske fradrag for.
Ligningslovens § 8 J, stk. 1 og 3, har følgende ordlyd:
"8 J. Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kan fradrages udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed. Det samme gælder gebyrer til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.
Stk. 3. Udgifter, der må anses for tillæg til en købesum eller et fradrag i en salgssum for et aktiv, kan ikke fradrages efter stk. 1."
I Skattelovrådets betænkning nr. 1221/1991 om driftsomkostninger hedder det bl.a. i kapitel I "Gældende ret" s. 81-83:
"4.2.1.3. Anskaffelsessummer.
Ofte er der tale om en glidende overgang mellem de udgifter, som anses for accessoriske til overdragelsen og de udgifter som ikke anses for accessoriske, og som derfor skal behandles efter almindelige omkostningssynspunkter uden hensyn til behandlingen af købesummen/fortjenesten. Bortset fra de ganske få særligt regulerede tilfælde kan der generelt næppe siges mere end, at der skal bestå en vis nær og direkte forbindelse til overdragelsen for at udgiften anses for accessorisk.
Udgift til advokat- og revisorbistand i forbindelse med køb af en virksomhed skal som udgangspunkt fordeles forholdsmæssigt på de erhvervede aktiver. I praksis består problemet i at afgøre, hvilke bistandsudgifter, der skal henføres til en konkret anskaffelse. Som et eksempel kan nævnes, at udgifter til advokatbistand i en periode på to år i forbindelse med undersøgelse af potentielle købsmuligheder næppe kan anses for accessoriske til den konkrete anskaffelse af en af de undersøgte virksomheder efter to års undersøgelser. Der skal således formentlig ske opdeling af de samlede advokatudgifter, således at det alene er den del af udgifterne, der kan henføres til bistand vedrørende netop den købte virksomhed, som kan medregnes til anskaffelsessummen."
Af betænkningens kapitel II "Skattelovrådets tese" fremgår, at rådets undersøgelser og overvejelser har resulteret i et forslag (en tese) om, at der bør opstilles et nyt og forenklet driftsomkostningsbegreb, hvorefter alle erhvervsmæssige udgifter skal kunne fradrages, medmindre særlige lovregler udelukker fradragsretten (s. 148 og 164). Det hedder videre bl.a. s. 178-180 og 184-185:
"6.2. Udgifter der afholdes i forbindelse med erhvervelse og afståelse af erhvervsaktiver.
6.2.1. Rådets forslag
Tesen har imidlertid gjort det nødvendigt at undersøge behandlingen af de udgifter, der har tilknytning til eller afholdes i forbindelse med erhvervelse og afståelse af erhvervsaktiver, men som ikke er en del af selve anskaffelses- eller afståelsessummen. Som eksempler på sådanne udgifter kan nævnes stempel- og tinglysningsafgifter og lignende omsætningsafgifter, udgifter til rådgivere og mellemmænd i forbindelse med køb og salg, udgifter til fragt og forsikring under transport og opførelse etc. Det er et karakteristisk træk for disse udgifter, at de ikke erlægges til sælger, og at de ikke direkte forbedrer aktivet.
Det er i praksis antaget, at sådanne accessoriske udgifter skal tillægges anskaffelsessummen eller fradrages i afståelsessummen. Se nærmere ovenfor afsnit 4.2.1.3. Der findes ikke lovregler om spørgsmålet.
Rådet forestiller sig, at afgræsningen bør baseres på denne praksis og i øvrigt ske snævert, således at kun de erhvervsmæssige udgifter, der er oplagt accessoriske til anskaffelsen eller afståelsen, bør tillægges anskaffelsessummen eller fradrages afståelsessummen.
6.5. Udgifter til rådgivere og lignende
Rådets tese indebærer en udvidet fradragsadgang for udgifter til rådgivere.
Rådgiverudgifter i forbindelse med anskaffelse og afståelse af aktiver er som udgangspunkt fradragsberettigede, medmindre de som oplagt accessoriske må tillægges anskaffelsessummen eller fradrages i afståelsessummen for de pågældende aktiver. Også her forestiller Skattelovrådet sig, at kun udgifter, der direkte vedrører selve anskaffelsen eller afståelsen, anses for accessoriske."
I forslag til lov om ændring af forskellige skattelove (Vækstfremmeinitiativer), der bl.a. angik indsættelse af § 8 J i ligningsloven, hedder det i de almindelige bemærkninger bl.a. (Folketingstidende 1991-92, tillæg A, sp. 905-908):
"Det er et led i regeringens oplæg til vækst og beskæftigelse i 90'erne, at der skal foretages erhvervsrettede skatteændringer.
Dansk erhvervsstruktur er kendetegnet ved, at der er forholdsvis få store virksomheder og mange små og mellemstore virksomheder. Det er regeringens opfattelse, at en styrkelse af den fremtidige erhvervsudvikling skal ske ved at tilskynde såvel de store industrivirksomheder som de små og mellemstore virksomheder til øget vækst. Det fremsatte lovforslag indeholder derfor elementer til styrkelse af vækstmulighederne for såvel små nyetablerede virksomheder som igangværende virksomheder.
Lovforslaget går ud på, at visse anlægs- og etableringsudgifter, som typisk afholdes af personer og selskaber i etableringsfasen, gøres fradragsberettigede. Det gælder udgifter til undersøgelse af nye markeder, advokat- og revisorudgifter samt gebyrer til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. Den foreslåede fradragsret har også betydning for bestående erhvervsvirksomheder, der udvides."
I de specielle bemærkninger til ligningslovens § 8 J hedder det bl.a. (sp. 918):
"I § 8 J foreslås det, at der gives fradrag for nogle udgifter, som er typiske i en etableringsfase eller i forbindelse med en udvidelse af virksomheden.
Fradragsretten forudsætter, at afholdelsen af udgifterne sker i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed.
Efter bestemmelsen i § 8 J kan der foretages fradrag for advokat- og revisorudgifter, der er afholdt i forbindelse med etablering eller udvidelse af en erhvervsvirksomhed. Der vil typisk være tale om udgifter i form af rådgivningshonorarer, honorarer for udfærdigelse af kontrakter m.v.
Det foreslås endelig, at der ikke er fradragsret i tilfælde, hvor de afholdte udgifter i forbindelse med køb eller salg af erhvervsaktiver skal betragtes som tillæg til købesummen eller som fradrag i salgssummen. Den afholdte udgift vil i disse tilfælde blive behandlet på samme måde som den resterende købe- eller salgssum. Forslaget tilsigter ikke ændringer i den hidtidige praksis for hvilke udgifter, der kan anses for et tillæg til en købesum eller et fradrag i en salgssum."
I Skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven punkt 14.10 hedder det vedrørende ligningslovens § 8 J bl.a.:
"Begreberne etablering og udvidelse skal fortolkes bredt. § 8 J giver bl.a. mulighed for fradrag for advokat- og revisoromkostninger, der er afholdt i forbindelse med en udvidelse af selskabskapitalen eller en børsintroduktion. Bestemmelsen hjemler efter Skatteministeriets opfattelse endvidere fradrag for de udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med en omstrukturering af virksomheden, f.eks. ved omdannelse, fusion, spaltning eller tilførsel af aktiver, uanset om dette sker skattefrit efter de særlige regler herom i virksomhedsomdannelsesloven og fusionsskatteloven.
Der er ikke fradragsret i tilfælde, hvor de afholdte udgifter i forbindelse med køb eller salg af erhvervsaktiver anses som tillæg til købesummen eller som fradrag i salgssummen, jf. § 8 J, stk. 3. Den afholdte udgift vil i disse tilfælde blive behandlet på samme måde som den resterende købe- eller salgssum. Såfremt der eksempelvis er tale om advokat- og revisoromkostninger, der afholdes i forbindelse med erhvervelse af en fast ejendom, skal omkostningerne tillægges købesummen.
Bestemmelsen ændrer ikke hidtidig praksis for, hvilke udgifter der kan anses for et tillæg til en købesum eller et fradrag i en salgssum."
I Landsskatterettens kendelse af 12. juni 2001, gengivet i SKM2001.314.LSR, hedder det bl.a.:
"Videre bemærkes, at fradrag efter stk. 1 ikke kan foretages såfremt udgifterne efter hidtidig praksis må anses for tillæg til en købesum eller fradrag i en salgssum for et aktiv. jf. § 8 J, stk. 3.
Henset til at der ved den omhandlede udgift ... er tale om honorar til advokat og revisor for udarbejdelse af due diligence, afholdelse af møder med det sælgende selskab med videre, finder retten, at hele den omhandlede udgift må anses for fradragsberettiget efter ligningslovens § 8 J, stk. 1, idet retten herved ikke finder grundlag for at anse de omhandlede udgifter for sådanne direkte henførbare udgifter, som efter hidtidig praksis må anses for tillæg til købesummen for de overdragne aktiver efter bestemmelsens stk. 3."
I Landsskatterettens kendelse af 19. april 2005, gengivet i SKM2005.196.LSR, hedder det bl.a.:
"Til bestemmelsens stk. 3 fremgår det, at indførelsen af denne regel ikke tilsigtede en ændring af den hidtidige praksis for hvilke udgifter, der kunne anses for et tillæg til en købesum eller et fradrag i en salgssum. Der kan således med udgangspunkt i formuleringen af ligningslovens § 8 J, stk. 1 og 3, og forarbejderne hertil ikke nægtes fradrag for samtlige de omhandlede revisor- og advokatudgifter blot med henvisning til stk. 3, da der ikke ses at foreligge en fast praksis, hvorefter udgifterne skal henføres til aktiernes anskaffelsessum."
Efter ligningslovens § 8 J, stk. 1, kan udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed, fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Efter bestemmelsens stk. 3 kan udgifter, der må anses for tillæg til en købesum eller fradrag i en salgssum for et aktiv, ikke fradrages efter stk. 1.
§ 8 J, stk. 3, indeholder således en undtagelse fra stk. 1, og efter indholdet af stk. 3 skal der i tilfælde, hvor der i forbindelse med etablering eller udvidelse af en erhvervsvirksomhed foretages køb af aktiver, herunder aktier, ske en afgrænsning af de udgifter til advokat eller revisor, som må anses for tillæg til købesummen, og som derfor ikke kan fradrages i indkomsten efter stk. 1. Heraf følger, at skatteyderen ikke har valgfrihed med hensyn til, om en advokat- eller revisorudgift skal tillægges købesummen for aktivet efter stk. 3 eller kan fradrages ved indkomstopgørelsen efter stk. 1.
Som anført i landsrettens dom er parterne enige om, at H1 Group A/S' erhvervelse af samtlige aktier i H3 Fill og H1 and Display Ltd. - henholdsvis ved aktiekøb og ved apportindskud i forbindelse med kapitalforhøjelse - var en udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed omfattet af ligningslovens § 8 J, stk. 1. Der er tale om sædvanligt benyttede former for virksomhedsudvidelse.
De udgifter til advokat og revisor, som sagen angår, er vederlag navnlig for undersøgelse af de overtagne virksomheder (due diligence), rådgivning om skattemæssige og strukturelle forhold, forhandlinger, udarbejdelse af kontrakter og bistand ved gennemførelsen af erhvervelsen og kapitalforhøjelsen. Sådanne udgifter må anses for almindeligt forekommende ved de foreliggende former for virksomhedsudvidelse.
En fortolkning af § 8 J, stk. 3, i relation til udgifter til advokat og revisor i forbindelse med virksomhedsudvidelse ved aktieerhvervelse, hvorefter der lægges vægt på, om udgifterne er et naturligt led i aktieerhvervelsen og har nær og direkte tilknytning dertil, vil afgrænse området for stk. 3 så bredt, at det - som i den foreliggende sag - vil omfatte stort set alle advokat- og revisorudgifter, der er afholdt i forbindelse med udvidelsen. En sådan forståelse er hverken i overensstemmelse med ordlyden af og sammenhængen mellem bestemmelserne eller med lovforslagets bemærkninger, hvorefter der typisk vil være fradrag for honorarer for rådgivning og udfærdigelse af kontrakter mv. Forståelsen vil medføre, at der ikke gives skattefradrag for almindeligt forekommende udgifter til advokat og revisor ved sædvanlige former for virksomhedsudvidelse som de foreliggende, hvilket vil være i strid med lovens formål om at fremme virksomhedsvækst bl.a. ved skattefradrag for omkostninger til advokat og revisor i forbindelse med udvidelser.
Udtrykket "Udgifter, der må anses for tillæg til en købesum ... for et aktiv" i § 8 J, stk. 3, skal efter forarbejderne forstås i overensstemmelse med hidtidig praksis. Det må antages, at der herved sigtes til praksis vedrørende opgørelse af anskaffelsessummen for et aktiv efter ejendomsavancebeskatningsloven, aktieavancebeskatningsloven, eller afskrivningsloven. Denne praksis har i et vist omfang udviklet sig forskelligt fra område til område. For så vidt angår udgifter til advokat og revisor er praksis sparsom, men der er dog fast praksis for, at udgiften til advokat for udfærdigelse af skøde indgår i anskaffelsessummen for en fast ejendom.
På baggrund af det anførte finder Højesteret at ligningslovens § 8 J, stk, 3, for så vidt angår tilfælde, hvor en virksomhed udvides ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost i et andet selskab, må forstås således, at bestemmelsen alene omfatter sådanne udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser. Andre udgifter til bistand fra advokat og revisor, herunder bistand i form af undersøgelser, rådgivning, deltagelse i forhandlinger og udfærdigelse af kontrakter, kan ikke anses for tillæg til købesummen.
Det anførte gælder også i tilfælde, hvor erhvervelsen af en bestemt aktiepost sker ved apportindskud i forbindelse med kapitalforhøjelse.
Der foreligger ikke nærmere oplysninger om, hvilken del af udgifterne til advokat og revisor som efter de anførte retningslinier er omfattet af § 8 J, stk. 3. Højesteret tager herefter H1 Groups mere subsidiære påstand til følge som nedenfor bestemt.
Der er ved afgørelsen om sagsomkostninger taget hensyn til, at H1 Group har betalt retsafgift med 6.000 kr.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1 Group A/S har fradragsret for en del af de udgifter på i alt 1.512.680 kr. til advokat og revisor, som selskabet i indkomståret 2000 har afholdt dels i forbindelse med kapitalforhøjelsen i selskabet ved apportindskud af aktierne i H2 Ltd., dets i forbindelse med køb af aktierne i H3 Fill, og at kun den resterende del skal tillægges anskaffelsessummen for aktierne.
Sagen hjemvises til ligningsmyndighederne til opgørelse af størrelsen af henholdsvis det beløb, der kan fratrækkes ved indkomstopgørelsen. og det beløb, der skal tillægges aktiernes anskaffelsessum.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 100.000 kr. til H1 Group A/S. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Republikkens præsident, højesteretspræsidenter, ministre og excellencer, kolleger og venner:
Allerførst ønsker jeg Islands højesteret hjerteligt tillykke med de 100 år.
Dernæst en stor tak til Højesteret for den ære, man viser mig ved som repræsentant for retsvidenskaben at lade mig til at tale for denne ærede forsamling på denne helt særlige dag.
Som alle i lokalet ved, fødtes Højesteret for præcis 100 år siden som et naturligt skridt hen imod Islands selvstændighed, der på bedste nordiske vis skete venskabeligt og harmonisk.
Første skridt blev taget i 1849, da den danske (og islandske) enevælde sluttede og hele riget fik sin første grundlov. Andet skridt skete med loven af 1871, hvor Island fik sin egen forfatning og dermed et selvstyre svarende til det, Færøerne og Grønland har den dag i dag. Men det tredje og store skridt skete den 30. november 1918 med Forbundsloven, der gjorde Island til en selvstændig, suveræn stat i personalunion med Danmark.
Hverken Grønland eller Færøerne tog dette skridt, selv om sprogargumentet også her gjorde sig gældende. Her fungerer den danske Højesteret fortsat som øverste instans. Så selv om Islands selvstændighed under egen præsident først blev en realitet i 1944, havde Island dermed i enhver henseende fået sit eget retssystem med suveræne lovgivende, udøvende og dømmende magter. Jubilæet i dag er altså ikke kun et højesteretsjubilæum. Det er også et jubilæum for det selvstændige og uafhængige islandske retssystem.
Retssystemer bygges nemlig ikke kun op ved hjælp af lovgivning. Som jeg skal vende tilbage til, kræves også intellektuelle råvarer i form af en selvstændig og kritisk juridisk teori. Et betydningsfuldt forarbejde hertil var allerede gjort i 1908 da der for første gang blev undervist i islandsk ret på en islandsk læreanstalt (Lagaskólinn). Men nok så vigtigt er det, at landets første universitet, Islands Universitet, blev grundlagt i 1911.
I dag eksisterer der et tæt og varmt samarbejde mellem universitetsjurister i Island og de andre nordiske lande, blandt andet gennem de Nordiske Juristmøder, der i øvrigt holdes her i Reykjavik i år i august. Men også i det daglige foregår et løbende samarbejde. Selv har jeg haft den store glæde at have forelæst ved begge landets universiteter og deltaget som opponent ved videnskabelige afhandlinger.
Men tilbage til dette jubilæum!
Som bekendt har Island nordisk rekord i levetid: næsten 81 år for mænd og godt 85 år for kvinder. Alligevel oplever kun få mennesker at blive 100 år. Men for en domstol er 100 år ikke en alder, som det er værd at tale om.
Den danske Højesteret fejrede i 2011 sit 350 års jubilæum. Højesteret er dermed nok den ældste stadigt virkende højesteret i verden. Men regner man i det antal år, hvor den danske Højesteret har fungeret uafhængigt, er alderen dog noget lavere: I årene 1661-1849 var Højesteret nemlig den enevældige konges domstol. Den kom til verden som en konsekvens af den ”absolutisme”, som foruden Danske Lov også skabte en hæderlig og effektiv embedsmandstradition. Som et lille spor af denne status er højesteretsdommernes uniform en embedsmandsuniform.
Det er et lille kuriosum i historien om Islands højesteretshistorie, at Island teknisk set fortsatte under enevælden efter junigrundloven af 1849, fordi den aldrig blev sat i kraft her. Årsagen hertil lå dog ikke en særlig trang til underkastelse men i at landet arbejdede henimod at få sin egen forfatning, hvilket skete i 1874. Men først ved den dansk-islandske forbundslov af 30. november 1918 var grundlaget skabt for, at den danske Højesteret ved Islands beslutning måtte blive erstattet med Islands egen højesteret.
Den svenske Högsta domstolen kom 138 år senere, i 1789 (samme år som den amerikanske Supreme Court). Det skete som led i Gustav III’s forsøg på at indføre absolutismen i Sverige. Men allerede 20 år efter, i 1809, blev den i vid udstrækning frigjort fra kongemagten. Også svenskerne beholdt dog længe reminiscenserne af enevælden. Helt frem til 1974 afsagdes domme fra Högsta domstolen ”i Kungens namn”
Norges Høyesterett kom i 1814 og fejrede jubilæum sammen med Eidsvollsforfatningen for snart 6 år siden. Men den danske Højesteret blev først for alvor uafhængig med grundlovens af 1849 ”kun” 71 år før Islands.
Derimod er 100 år en høj alder for de internationale domstole, som i dag – på godt og ondt – opnår langt større politisk opmærksomhed og presseomtale end de nationale højesteretter.
Og det er disse internationale domstole, som jeg vil tage udgangspunkt i mine følgende bemærkninger. Nærmere bestemt:
EU-domstolen i Luxembourg (herefter forkortet EUD), som blev oprettet allerede i 1952 med etableringen af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg (i det følgende forkortet EMD), som blev etableret i1959 efter forinden, den 3. september 1958 at være anerkendt af Island.
Og sidst men ikke mindst EFTA-domstolen fra 1994, der med sine 3 dommere og sin traktatmæssige pligt til at følge EUD i et og alt inden for EØS-rettens anvendelsesområde er en slags ”lillebror” til EU-domstolen.
At disse internationale domstole trods deres unge alder og snævre mandater får mere politisk opmærksomhed og mere presseomtale end hæderkronede nationale højesteretter skyldes først og fremmest den fortolkningspraksis, som de undertiden har anlagt, og som ofte beskrives med det udtryk, som efter min opfattelse rummer kaster et vigtigt perspektiv på arbejdet i en højesteret, nemlig dens grad af aktivisme.
Begrebet domstolsaktivisme er forholdsvis nyt, og i en kreds som denne med både jurister og ikke-jurister kræver det en forklaring. Overordnet set handler det om, hvornår en domstol kan påtage sig rollen som regelgiver, og dermed udøve en slags politisk funktion.
Her vil ikke-juristerne i salen jo nok spørge, hvordan en domstol kan det? Skal dommerne ikke bare lade parterne fremføre deres sag, og derefter træffe sin afgørelse inden for det udfaldsrum, som det relevante retsgrundlag efterlader?
Jo – det skal den selvfølgelig. Men ganske ofte hænder det, at de regler, som domstolen skal anvende, enten indeholder tvetydigheder, konflikter med andre regler eller blot uklarheder. Og når det forekommer, kan domstolen jo ikke bare vise sagen fra sig som ”politisk”. Så må den selvfølgelig løse sagen, selv om udfaldet ikke på forhånd kunne læses ud af reglen.
Når en domstol gør det, udøver den magt, som i princippet ligeså godt kunne være udøvet af lovgiveren – hvis loven havde været præcis. Og derfor er det relevant at anskue den øverste domstol som en forfatningsretlig magtfaktor, hvis rolle må være bestemt i forfatningen.
Men hvad er så forfatningens svar på dette spørgsmål?
Artikel 61, 1. pkt., i Islands grundlov fastslår herom (ligesom § 64 i den danske), at dommere i deres kald alene har at rette sig efter loven.
Denne bestemmelse er vigtig. Den udtrykker et princip, som blev formuleret af den store oplysningsfilosof, Charles Louis de Secondat, Baron quieu: Han sagde, at dommerne kun skal være ”den mund, som udtaler lovens ord, … livløse væsener, som hverken kan tillempe dens kraft eller strenghed.”
Dommerne skal altså ledes af loven og uden at lade sine personlige holdninger spille ind på resultatet. Er dommeren i tvivl, må han se på lovens forarbejder og konsekvenser, og ikke på sine egne subjektive holdninger mv.
I dag nyder princippet i Montesquieus magtfordelingslære almen tilslutning i alle moderne forfatninger. Men man skal huske på, at disse tanker blev skabt før de moderne demokratier – ja midt under enevælden. I et demokratisk samfund kan hans meget bastante afvisning af, at dommerne overhovedet kan agere som en magtfaktor, ikke længere opretholdes som konsekvent princip. Her er alle enige om, at der kan ske en retsudvikling ved domstolene, herunder gennem præjudikater.
Samtidig er der forskellige synspunkter på, hvordan dette kan ske. Som udviklingen af Islands retssystem illustrerer, kan forskellige retskulturer begrunde forskellige synspunkter herom – synspunkter der får betydning for, hvor ”aktivistiske” dommerne kan være, men også på hvordan dommerne udnævnes og processerne gennemføres.
Helt grundlæggende kan man pege på nogle forskelle mellem de kulturer, der er opbygget inden for civil law-familien, som også kendes på kontinentet og i norden og i common law-familien, som vi kender det i Commonwealth-området og i USA):
Civil law-juristen ser det retlige univers i et fintmasket system af principper, hovedregler og undtagelser, hvoraf mange (som det f.eks. er tilfældeti Frankrig og Tyskland) finder udtryk i lovgivningen, herunder i forskellige civillovbøger. Hvis civil law-juristen oplever en lovgivning som frustrerende og ikke kan få en domstol overtalt til at afbøde denne frustration, vil han vende sig mod lovgiveren.
Til forskel herfra ser common law-juristen retsreglerne som mere singulære og usystematiske. Han vil i højere grad tænke i mere abstrakte begreber og grundsætninger hvis bæredygtighed netop først kommer til udtryk i mødet med en domstol, hvor de så efter grundig og overbevisende procedure finder udtryk i leading cases, som herefter definerer gældende ret for fremtiden.
Derfor har dommerne i common law-systemer langt større magt end i civil law-systemer. Og i øvrigt også langt større anseelse: En oplyst amerikaner kender alle ni dommere i Supreme Court. Når en ny dommer udpeges i USA igangsættes en politisk proces, der på godt og ondt – og ofte på ondt – sætter personlighed i fokus. Det ser vi aldrig i et civil law-land.
Men netop her er holdningerne forskellige ved de unge internationale domstole og ved de ældre nordiske. Og jeg vender mig i det følgende til de to væsentligste for Island: EMD og (i via EFTA-domstolen) EUD.
Som sagt kom EMD til verden i 1959 efter at EMRK kort forinden var vedtaget. EMD er imidlertid ikke en international domstol i traditionel forstand. Hovedparten af dens afgørelser træffes efter individuelle klager rejst mod enkeltpersoner over påståede krænkelser i deres hjemlande. I 2019 modtog domstolen 44.500 klager, hvoraf 38.480 uden videre blev afvist. ”Kun” 2.187 blev herefter afgjort ved dom. Ved udgangen af 2019 stod 59.800 sager i kø for at blive behandlet.
Denne ubestridelige succes hænger i nogen grad sammen med, at ganske mange ansøgere rent faktisk får medhold i deres klage – også selv om indholdet af de enkelte konventionsbestemmelser måske ikke umiddelbart giver løfte herom. Gennem de sidste fire årtier har EMD således udvidet sine fortolkninger af konventionen, så de – efter EMD’s udsagn – lever op til ”present day conditions”.
Det ideologiske grundlag for denne praksis reflekteres f.eks. i denne udtalelse:
”Although the primary purpose of the Convention system is to provide indi-vidual relief, its mission is also to determine issues on public-policy grounds in the common interest, thereby raising the general standards of protection of human rights and extending human rights jurisprudence throughout the community of the Convention States.”
EMD giver her udtryk for en politisk opfattelse, som mange nok vil være enig i, men som ikke desto mindre er politisk – nemlig at den del af den retlige regulering for Europarådets 820 millioner store befolkning, som skal ske via fortolkninger af EMK med tilhørende protokoller, bør løftes. EMD forstås altså her som en politisk faktor, som driver menneskerettighedsbeskyttelsen frem, uanset hvad den lovgiver, som har skabt disse rettigheder, måtte mene.
Men er det da ikke indlysende, at vi gerne vil beskytte menneskerettighederne så godt som muligt, vil man kunne indvende? Er alle ikke enige om det?
Jo, måske. Men også kun måske. For svaret på dette spørgsmål beror på, hvilke menneskerettigheder, vi taler om.
Tænker man f.eks. på dem, der dagligt krænkes i Tyrkiet – ja, så kan vi svare ja. Ingen her i Norden vil kunne anerkende de angreb på ytringsfriheden og interneringer af anderledes tænkende, herunder dommere, som sker her.
Ser man derimod på de mange sager, som EMD løbende afgør mod lande i Nordeuropa, hvor retten til ”familieliv” fører til forbud mod at udvise kriminelle udlændinge, hvor retten til ”privatliv” indebærer forbud mod støj fra lufthavne og natklubber, og hvor retten til ”informations¬frihed”, indebærer et forbud mod at sætte en parabolantenne op på en udlejningsejendom, ja så befinder vi os på retsområder i samfundet, hvor der kan være nok så mange, lige gode, synspunkter. Og det er navnlig, når de unge internationale domstole udvikler deres aktivisme på disse områder, at synspunkterne brydes.
I dag er der fuld enighed om, at vi bør beskytte de grundlægende rettigheder – dem der dagligt krænkes i Tyrkiet. Men der er stor uenighed om, hvorvidt menneskerettighederne også skal føre til fortolkninger, som tvinger de enkelte medlemsstater til at sikre ophold for kriminelle udlændinge, til at indrette arbejdsmarkedet på bestemte måder eller give indsigt i offentlige dokumenter under bestemte vilkår. Og denne uenighed reflekteres ofte gennem de kraftige dissenser, som netop de nordiske dommere ved EMD ofte afgiver.
Voteringerne ved EMD er selvfølgelig fortrolige. Men ved at læse dommene kan man godt få det indtryk, at de ikke kun angår jura, men måske snarere har form af retspolitiske debatter mellem forskellige holdninger. Dermed er det efter min opfattelse blevet legitimt at spørge, om ikke EMD er blevet en politisk magt, som det er berettiget at kritisere på politisk grundlag.
En sådan holdning blev fremført fra dansk side, da Danmark i årene 2017-2018 var formand for Europarådet. Temaet var ligefrem gjort til en del af denne regerings grundlag med en bemærkning om, at der er »behov for at se kritisk på den måde, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dynamiske fortolkning har udvidet rækkevidden af dele af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Den danske regeringsindsats førte til en politisk proces i Europarådets medlemskreds, der resulterede i en såkaldt Københavnererklæring af 13. april 2018, der indeholdt visse forsigtige signaler til EMD om at vise tilbageholdenhed i sine dynamiske fortolkninger. Om erklæringen får nogen mærkbar effekt, vides endnu ikke.
For kritik af denne art kan være vanskelig at rejse. Når man fremfører den, mødes man ofte med det synspunkt, at EMD har været garanten for den udvikling af menneskerettighederne, som er sket i perioden efter krigsafslutningen i 1945, og at man anfægter denne udvikling ved at kritisere domstolen.
Det er imidlertid værd at bemærke, at EMD først er blevet aktivistisk i en forholdsvis høj alder. Den danske juraprofessor og retsfilosof Alf Ross, der i 1959 blev udpeget som den første danske dommer ved EMD, mente tilmed, at der aldrig ville blive brug for domstolen. Han beskrev systemet i sin artikel ”En arbejdsløs domstol” (1964). På det tidspunkt var ikke en eneste sag nået frem til domstolen. Ross bebrejdede Kommissionen denne forsigtige kurs.
Først under den kolde krig fik menneskerettighedstænkningen en politisk betydning, som senere slog igennem i retssystemet. Det skete i henholdsvis USA og Europa og med forskellige begrundelser. Menneske¬rettighederne kom ind i amerikansk politik efter Vietnam-krigen ved indgangen til Jimmy Carters præsidentperiode og i takt med, at Amnesty International som den første toneangivende NGO kæmpede samvittighedsfanger i store dele af verden.
At EMD er blevet aktivistisk hænger sammen med flere forhold. Den politiske udvikling, som for 40 år siden placerede menneskerettighederne på den politiske arena udgør ét. Den individuelle klageadgang, som blev indført i __ udgør et andet. Og frem for alt betyder det noget, at EMD i konsekvens af disse to faktorer, har fået et særligt mandat, der går ud på at fremme beskyttelsen af ”menneskerettighederne”. Et mandat, som domstolen så har valgt at fortolke som en forpligtelse til at søge at drive menneskerettighederne stadigt videre.
Netop dem slags snævre mandater påvirker ofte graden af aktivisme hos domstole. Et eksempel herpå er den amerikanske Court of Appeal for the Federal Circuit (CAFC). Den blev etableret for at levere kyndige bidrag til forståelsen af, hvornår opfindelser kunne patenteres. Resultatet blev en særdeles patentvenlig linje, som ofte er blevet kritiseret og underkendt af Supreme Court. Da Danmark i 2015 stemte om den Europæiske Patentdomstol var en del af modstanden netop begrundet med frygten for noget tilsvarende.
En anden international domstol, som har påtaget sig et mandat – nemlig at fremme den europæiske integrationsproces – er EUD. Og det var faktisk om denne domstol, at begrebet domstolsaktivisme første gang blev påvist. Det var min nu desværre afdøde professorkollega, Hjalte Rasmussen, som fremlagde synspunktet i 1986 sin doktorafhandling ”On law and policy in the European Court of Justice, A Comparative Study in Judicial Policymaking”.
Da disputatsen udkom vakte den en vis opsigt: Kunne det virkelig passe, at en domstol, som jo i en moderne forfat er dømmende og derfor hverken ”lovgivende” eller ”udøvende” med rette kunne beskyldes for at være dømmende? Det anså mange nok for provokerende, ja ligefrem injurierende.
Men tiderne skiftede, og i dag er denne skepsis almindelig forekommende, selv for EU-jurister. Et læseværdigt udtryk herfor foreligger i et festskriftsbidrag skrevet af det danske justitsministeriums topembedsmand på området, Nina Holst Kristensen. Indlægget har den sigende titel: ”Hvor får de det fra?” og er trykt i Festskrift til Jens Fejø (2012).
Og da en af Hjalte Rasmussens ph.d.-studerende, Nick Hækkerup, 12 år senere forsvarede sin ph.d.-afhandling om ”Kontrol og sanktioner i EF-retten”, bemærkede han nærmest henkastet (s. 270 f.):
”Det er almindelig kendt, at EF-Domstolen har en meget aktivistisk og retsskabende fortolkningsstil til fordel for snævrere integration af Fællesskabet”.
Nick Hækkerup er i dag Danmarks Justitsminister, og i den egenskab afgav han den 21. oktober 2019 et svar i Folketinget på spørgsmålet, om det er den danske regerings opfattelse, ”at EU-Domstolen generelt dømmer aktivistisk?” I ministerens svar herpå angives nogle eksempler, hvor den danske regering har forsøgt at påvirke EU-domstolen til at udvise større tilbageholdenhed i sine fortolkninger. Svaret slutter:
”Regeringen vil også fremover i visse sager argumentere for, at Domstolen bør anlægge en mindre vidtgående fortolkning af EU-retten.”
Bortset herfra har Danmark dog ikke taget mere formelle skridt herom overfor EU, men der foregår løbende dialoger om spørgsmålet, både mellem de folkevalgte og mellem domstolene.
Med konstateringen af, at både EMD og EUD er eksponenter for en aktivistisk domstolstradition opstår nu spørgsmålet om også de nordiske højesteretter kan siges at være aktivistiske?
Når jeg nærmer mig dette spørgsmål, er jeg af sproglige grunde nødt til at lægge nogle begrænsninger. Jeg forstår hverken islandsk eller finsk og begrænser mig derfor til at se på domstolstraditionerne i Danmark, Norge og Sverige.
Stiller man spørgsmålet, om disse domstole er ”aktivistiske” i den betydning, jeg netop har slået fast – altså at de udøver deres fortolkningsopgave med det formål at skabe ny ret i stedet for at fortolke eksisterende ret i lyset af bestemte på forhånd givne målsætninger – mener jeg klart at kunne besvare det med et klart nej.
En væsentlig forklaring herpå er, at vore højesteretter er sat i verden for at varetage klassiske roller som leverandører af konfliktløsningstjenester mellem i stridende parter – ikke for at fungere som redskab for det ene eller anden politiske formål, som f.eks. at sikre øget integration eller udvikling af menneskerettigheder.
Selve det forhold, at vore øverste domstole er generalist-domstole (dette gælder i hvert fald i Island, Danmark og Norge, men ikke i Finland og Sverige, hvor der også findes en Högsta Forvaltningsdomstol), rummer nærmest en garanti for, at de ikke på forhånd ”identificerer sig” med ét af disse modstående hensyn. Heldigvis.
Derimod kan der klart svares ja til, at vore egne domstole i vid udstrækning udvikler ny ret gennem sin praksis i overensstemmelse med anerkendte juridiske ræsonnementer og retskildeprincipper. Sådan er det i dag, og sådan har det altid været.
Det ligger også klart, at de nordiske højesteretter i dag spiller en større rolle som ”regelgivere” end tidligere. Det er der flere grunde til.
Én grund ligger i, at lovgivningen er blevet mere og mere kompliceret i dag end før og derfor indeholder stadigt flere umiddelbart uforståelige og måske modsætningsfyldte dele, som kræver afklaring. Dertil kommer, at vi ser stadigt flere skønselementer, som netop først forventes at få indhold i mødet med den praktiske virkelighed. Dermed har politikerne selv bedt domstolene om at træde frem og afklare, hvordan en generel idé skal omsættes til konkrete løsninger. En sådan magtfordeling er helt uproblematisk.
En anden grund til, at vore højesteretter i dag spiller en større rolle for retsudviklingen end tidligere er, at procesordningerne har ændret sig. Med den store proces- og domstolsreform, som Island gennemførte i 2018, fik landet en ny 2.-instans, som er kommet til at fungere som appeldomstol, medens Højesteret fungerer som præjudikatdomstol. Også i Danmark har forskellige ændringer i vor procesordning gjort den danske Højesteret til en ”præjudikatdomstol” – et udtryk, som bl.a. er benyttet af den forhenværende præsident for den danske Højesteret Børge Dahl.
Også de øvrige nordiske lande har oplevet en sådan rolleforandring. I Sverige har Högsta domstolens praksis på formuerettens område har således allerede givet anledning til debat i svensk juridisk teori. Og billedet for Norge er det samme. Med (tidligere professor) Carsten Smith som præsident indledte den norske højesteret en klar retsskabende linje med det formål om at bidrage til retsafklaring og retsudvikling.
Men er denne udvikling så til gavn for retssystemet? Svarer på dette spørgsmål beror på, hvilket retsområde man anskuer:
Er der tale om et retsområde, som den moderne lovgiver ikke prioriterer, kan det være til stor nytte, at Højesteret gennem prægnante præmisser sætter linjen. Denne nytteværdi oplever vi både i Danmark og Sverige på store dele af den almindelige formueret.
Samme nytteværdi kan man opleve, på områder, hvor der pludselig melder sig en ny sagstype eller om forståelsen af ny lovgivning. Relevante pejlemærker udstukket af den øverste domstol på grundlag af prøvelsen af enkeltsager kan spare lovgiveren for at skulle vedtage opfølgende lovgivning og give det praktiske retsliv en efterspurgt vejledning.
På begge disse områder vil selv en ”aktivistisk” linje ikke være problematisk, fordi den jo ikke fratager lovgiveren nogen magt. Er et politisk flertal utilfreds med retsstillingen, kan det jo blot tage skridt til en ny lovgivning.
De problematiske tilfælde opstår, når den øverste domstol fortolker forfatningen på en måde, der lægger grænser for de folkevalgte, f.eks. ved at erklære lovgivning ugyldig. På dette punkt bør domstolene føre en meget tilbageholdende linje, hvis ikke den vil beskyldes for at tiltage sig magt på bekostning af et politisk flertal.
En sådan tilbageholdende linje har den danske Højesteret ført.
Det så vi første gang i to domme, der blev afsagt for ca. et halvt århundrede siden om udleveringen af de islandske håndskrifter, U 1967.22 H og U 1971.299 H.
I den første sag fandt et flertal (8 ud af 13) af Højesterets dommere, at den lovændring, som ændrede fundatsen for Arne Magnussens Legat af 18. januar 1760 med den virkning, at en væsentlig del af stiftelsens håndskrifter skulle overføres til Islands Universitet, var beskyttet efter grundlovens § 73, selv om loven var vedtaget ud fra den forudsætning, at der alene var tale om en almindelig regulering af ejendomsretsforholdene.
I den anden sag fastslog Højesteret, at stiftelsen ikke havde lidt noget tab. I begge sager underkendte Højesteret den opfattelse af ekspropriationsværnet, som Folketinget havde lagt til grund.
Først med Højesterets dom i den såkaldte Tvind-sag, U 1999.841 H erklærede Højesteret en lov ugyldig – i dette tilfælde en singulær lov, der ville fratage en privat part retten til et statstilskud, som ellers ville bestå. Dommen var på mange måder skelsættende, fordi Højesteret for første gang erklærede en lov ugyldig. Men var den aktivistisk? Ikke efter min opfattelse. Dens resultat har ikke været anfægtet i statsretlig teori, af den gode grund, at begrundelsen i hovedsagen følger de principper, der har været udviklet i denne teori.
Som sagt mener jeg, at en domstol kun bør underkende en demokratisk vedtaget lovgivning, hvis der foreligger et særdeles sikkert retligt grundlag herfor. Optimalt vil det være, om der findes støtte for dette skridt i den juridiske teori.
Men i alle tilfælde bør en sådan underkendelse kun ske efter en indgående sagsbehandling, der sikrer, at alle aspekter af denne kritiske problemstilling er belyst.
De domme, som den danske Højesteret har afsagt om grundlovsmæssigheden af en lov, har været genstand for indgående prøvelse, intens mundtlig procedure og indgående votering blandt de medvirkende dommere.
I lyset af det kan man stille spørgsmålet, om de mange domme fra EMD, der som konsekvens indebærer, at den nationale lovgiver skal omgøre en demokratisk fastsat lov, er genstand for en tilsvarende intens sagsbehandling.
Svaret på dette spørgsmål kan nærmest læses ud af den statistik, jeg omtalte før. 2.187 afgjorte sager svarer til godt 10 sager pr. arbejdsdag. Og selv om mange af disse sager beror på ”well-established practice” ligger det klart, at sagsbehandlingen ved EMD, selv i storkammersager, foregår langt hurtigere end ved de nationale domstole. Man gør overvejende brug af skriftlighed, frem for mundtlig procedure mv., og sagsbehandlingen støtter sig på et stort antal administrative medarbejdere. Hertil kommer, at selve voteringsformen indebærer, at dommerkollegiet præsenteres for et domsudkast, som danner grundlag for voteringen, idet dissenser affattes af den enkelte dommer.
Både i Sverige og Norge er der tradition for, at en domsbegrundelse former sig med udgangspunkt i de medvirkende dommeres vota. I hvert votum fremtræder den enkelte dommers udførlige, begrundelse for dommens resultat. De retskildemæssige fordele herved er klare: Domslæseren får indblik i den bevisvurdering og retsopfattelse, der ligger til grund for de enkelte led i argumentationen.
I Danmark og Island er der derimod tradition for, at dommerne i et kollegium samler sig om en fælles begrundelse, der derfor ofte fremstår som et kompromis: Når voteringen i Højesteret er afsluttet, samles dommerne om selve præmisskrivningen. Deler retten sig i et flertal og mindretal, vil man ofte afpasse de respektive begrundelser over for hinanden, så domslæseren kan se, hvor det præcis er, at retten deler sig.
Jeg nærmer mig afslutningen på dette indlæg. Og hvis jeg her må vende tilbage til Montesquieu ligger en væsentlig del af den problemstilling, som jeg her har behandlet i det princip om ”checks and balances”, som han opstillede.
Anvendt på den dagens emne er det betænkeligt, hvis en domstol er aktivistisk om et retsgrundlag, som ikke er under kontrol af de folkevalgte. Det bør den kun gøre i kvalificerede tilfælde og efter en indgående sagsbehandling.
En sådan kontrol af de folkevalgte eksisterer, når de nationale domstole udfylder – og måske også ændrer – gældende regler. For de folkevalgte kan jo blot ændre disse regler, hvis den er uenig i fortolkningen.
Vanskeligere stiller det sig, når en domstol bruger forfatningen til at underkende en demokratisk vedtagen lov. Det bør domstolen kun gøre, hvis det forfatningsretlige grundlag og den ledsagende argumentation er gennemprøvet – og kun efter indgående sagsbehandling.
I denne fintmaskede magtbalance spiller også de retslærde – altså den juridiske teori – en væsentlig rolle. Synspunkter for og imod domstolsaktivisme bør drøftes i faglige debatter mellem de retslærde.
Sådanne debatter har vi da også haft.
Højesterets domme i sagerne om de islandske håndskrifter gav anledning til intens behandling i den juridiske teori.
Det samme gælder de domme, vor Højesteret har afsagt om forholdet mellem national dansk ret og EU-retten, senest i den såkaldte Ajos-sag fra efteråret 2016. Her fandt den danske Højesteret – til mange EU-juristers overraskelse – at dommerskabt EU-ret ikke kan gøres gældende i forhold mellem private, hvis den strider med skreven national ret. Men forud for denne afgørelse var gået en intens behandling af problemstillingen i flere tidsskriftsartikler, som utvivlsomt har spillet en rolle for domsresultatet.
Helt så indgående debatter har vi ikke haft om kompetenceafgrænsningen mellem den nationale lovgiver og EMD, når EMD-praksis strider grundlæggende mod dansk retsopfattelse.
En af grundene hertil kan være, at man debatterer mod en instans, som befinder sig langt borte, og som er sammensat af dommere, som man for hovedpartens vedkommende ikke kender.
En anden grund kan være, at de nordiske lande har valgt selv at inkorporere EMRK i national ret. Når der opstår en regelkonflikt med EMD’s dynamiske praksis, skyldes den med andre ord en national lov, som i princippet enkelt kunne ændres ved en ny national lov.
En tredje grund kan ligge i, at der ganske enkelt mangler en kritisk juridisk doktrin, der forholder sig til de problemer, der kan opstå i mødet mellem national ret og EMD-ret og i mødet mellem den ene eller anden internationale konventionsforpligtelse på menneskerettens område.
Et eksempel på et sådant skisma foreligger i en principiel sag, som for tiden verserer ved Højesteret om, hvorvidt et barn født af en ”surrogatmoder” kan adopteres af den biologiske mor. I nogle særdeles udførlige præmisser citerer Østre Landsret en EMD-dom fra 2014 og en tilhørende dugfrisk Advisory Opinion fra 2019, som betonede barnets ret til ”familieliv” (som jo falder under EMD’s kompetence). Alligevel valgte landsretten at lægge vægt på beskyttelsen af barnet i FN’s børnekonvention. Adoption blev derfor nægtet.
Desværre deltager de retslærde ikke altid så flittigt i disse debatter, herunder med kritik af EMD’s dynamiske fortolkninger. Forklaringen herpå kan være, at den enkelte forsker personligt er enig i disse fortolkninger. Eller at kritik mod EMD let kan misforstås som modstand mod selve menneskerettighedsidéen.
Men debatten er vigtig, og jeg ved fra mange dialoger med gode islandske venner og kolleger, at den også føres her i landet.
Derfor glæder det mig meget, at man har gjort dette fine arrangement til en anledning til at sætte fokus på den.
Og med denne afsluttende erkendelse sender jeg endnu et varmt og dybtfølt tillykke til Islands Højesteret på den store dag.

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Mindreårig asylansøgers dokumentfalsk
Mindreårig asylansøgers dokumentfalsk
Sag 178/2011
Strafbortfald ved mindreårig asylsansøgers dokumentfalsk begået ved første indrejse i Danmark
T var afghansk statsborger og 17 år på gerningstidspunktet. I september 2009 indrejste han i Danmark fra Grækenland. Ved et gatecheck i lufthavnen foreviste T et falsk bulgarsk identitetskort. T søgte asyl og blev efterfølgende meddelt opholdstilladelse i Danmark i medfør af udlændingelovens § 7, stk. 2.
T blev i by- og landsret blandt andet idømt fængsel for dokumentfalsk, jf. straffelovens § 171. Dommen var, for så vidt angår straffen, anket til Højesteret med påstand om frifindelse, subsidiært strafbortfald og mere subsidiært formildelse.
Højesteret fandt, at den særlige beskyttelse mod straf for ulovlig indrejse m.v., som gælder efter artikel 31, stk. 1, i FN’s flygtningekonvention, som Danmark har tiltrådt, ikke gælder for personer, der ikke er flygtninge i konventionens forstand. Højesteret fastslog, at udlændingelovens § 7, stk. 1, omfatter personer, som er flygtninge i konventionens forstand, mens § 7, stk. 2, omfatter personer, der er beskyttet på andet grundlag. Spørgsmålet om, hvorvidt en person har på opholdstilladelse efter § 7, stk. 1, eller § 7, stk. 2, afgøres efter udlændingeloven endeligt af udlændingemyndighederne, og udlændingemyndighedernes vurdering, hvorefter T var omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 2, skulle derfor lægges til grund.
Da heller ikke nødretlige betragtninger kunne medføre frifindelse, fandt Højesteret, at T ikke kunne frifindes for straf.
Højesteret fandt imidlertid, at der forelå sådanne særlige forhold og formildende omstændigheder, at straffen burde bortfalde i medfør af straffelovens § 83.
Højesteret lagde i den forbindelse blandt andet vægt på, at anklagemyndigheden efter nærmere regler herom kan frafalde tiltale også i tilfælde, hvor en asylansøger, der ved indrejse i Danmark har anvendt falske papirer, får opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 2, og at der ved afgørelsen heraf navnlig kan lægges vægt på den tid, der er gået med asylsagens behandling. Det var endvidere oplyst, at der ikke efter juni 2010 ses at være blevet rejst tiltale mod mindreårige asylansøgere for dokumentfalsk begået i forbindelse med indrejse i Danmark.
Højesteret ændrede dermed landsrettens afgørelse for så vidt angår straffen.


text:
Højesteret Artikler og taler mv.
Højesteret Om Højesteret Artikler & taler
Artikler og taler mv. Om Højesteret generelt. Øvrige artikler skrevet af Højesterets dommere findes under omtalen af den enkelte dommer på siden "Højesterets dommere" Samtale med overvagtmester Knud Steenslev - 33 år i HøjesteretSamtale den 22. marts 2016 v/højesteretsdommer Jens Peter Christensen
Danmarks Højesteret siden 1814 - Kontinuitet og forandringArtikel i jubilæumsskriftet "Lov, sannhet, rett" udgivet i anledning af Norges Høyesterett 200 års jubilæum den 30. juni 2015 af Børge Dahl og Jens Peter Christensen
Grundlovskronik i anledning af 1915-grundlovens 100 års jubilæumArtikel af højesteretsdommer Jens Peter Christensen i Jyllands-Posten den 5. juni 2015.
Mundtlighed i retsplejen for Højesteret Artikel af højesteretsdommer Jens Peter Christensen i Ugeskrift for Retsvæsen U.2014B.187
Styr på sagstilgangen til Højesteretaf højesteretspræsident Børge Dahl i Magasinet Danske Advokater maj 2014, s. 32-33 (Replik til advokat Lars Sandagers indlæg )
Højesteret går ind for samlet database over dommeHøjesteret siger nu, at der bør skabes en offentlig database med domme fra landets retter. Dommene er hvermandseje, siger Højesterets præsident (Politiken 28. februar 2014)
Dommerne holder sig til lovenEn undersøgelse om dommeres vota i skattesager, foretaget af skatteadvokat Lida Hulgaard og højesteretspræsident Børge Dahls kommentar til undersøgelsen.http://www.danskeadvokater.dk/Nyheder.aspx?ID=19049&Action=1&Year=2014&NewsId=16592&PID=39642
Nye regler skal sikre effektive civile højesteretssagerEfter forhandling med Advokatrådet og Danske Advokater har Højesteret gennemført ændringer i vejledning om forberedelse og hovedforhandling i borgerlige ankesager. Reglerne skal bidrage til at effektivisere processerne ved retten
Det er alt for nemt at få en sag for HøjesteretHøjesteretspræsident Børge Dahl i Information 16. november 2012Henvendelse til justitsministeren om sagstilgangen til HøjesteretBrev 12. oktober 2012 til justitsminister Morten Bødskov fra højesteretspræsident Børge Dahl
Tema om Højesteret "Himmel eller helvede?" i Advokaten nr. 03/2011 "Det uomtvistelige omdrejningspunkt i dansk ret, Højesteret, fylder 350 år. Vi har bedt advokater fra Højesteretsskranken og retspræsidenten om at vurdere rettens dagsform"
Undergravende kritik af domstoleneInterview med Højesterets præsident Børge Dahl på Altinget.dk 9. februar 2011"Det er undergravende for befolkningens tillid til domstolene, når nogle politikere beskylder domstolene for ikke at rette sig efter loven"
Vi må finde os i både kritik og tilfredshedInterview med Højesterets præsident Børge Dahl i Berlingske Tidende, 2. oktober 2010"Befolkningens tillid til domstolene er afgørende for retssystemet, og derfor skal Højesteret følge med tiden og sikre en vis åbenhed, især om baggrunden for dommene, lyder ambitionerne fra den nye højesteretspræsident:"Udsigt til lettere adgang til dommeInterview med præsident for Højesteret Børge Dahl(Nyhedsbrev for bestyrelser, nr. 19 - 15. november 2010)www.bestyrelsen.dk
På studiebesøg i HøjesteretArtikel af landsdommer Svend Bjerg Hansen, Vestre Landsret(Advokaten nr. 09/10)
Læs også350 års jubilæumTaler og udgivelser i forbindelse med jubilæet den 14. februar 2011Højesterets dommereHøjesteretsdommernes CVer og link til eventuelle artikler af/om dommerne Sidst opdateret: 02-05-2016 Højesteret Prins Jørgens Gård 131218 København K Telefon: 33632750 Email: post@hoejesteret.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Kursgevinstbeskatning af kommanditist – non recourse – hæftelsesbegrænsning – kapitalens frie bevægelighed
15 Dec 2019 17:57
SKM2019.627.HR
Spørgsmålet i sagen var, om en kommanditist havde opnået en skattepligtig kursgevinst ved afståelsen af sin ideelle andel af et ejendomslån i udenlandsk valuta, hvor långiver alene kunne søge sig fyldestgjort i ejendommen (pga. et non recourse-vilkår), og om beskatningen i bekræftende fald var en EU-stridig hindring for kapitalens frie bevægelighed, jf. TEUF artikel 63.
Højesteret fandt, at der efter låneaftalen var en betalingsforpligtelse for hele lånebeløbet, selv om non recourse-vilkåret indebar, at kommanditselskabet ikke hæftede med mere end den stillede sikkerhed (og afkastet heraf). Tab eller gevinst ved frigørelse for gælden til långiver var derfor omfattet af kursgevinstloven, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 2.
Højesteret fandt videre, at differencen mellem kommanditselskabets restgæld ved långivers overtagelse af ejendommen og det opnåede salgsprovenu – svarende til det beløb, som kommanditisterne blev frigjort fra – udgjorde en skattepligtig kursgevinst, jf. kursgevinstlovens § 23. Højesteret tiltrådte derfor, at kursgevinstloven førte til, at kommanditisten skulle kursgevinstbeskattes af sin del af differencebeløbet.
Vedrørende spørgsmålet om kapitalens frie bevægelighed udtalte Højesteret, at bedømmelsen af, om de danske regler om beskatning af gevinst og tab på gæld forskelsbehandlede grænseoverskridende kapitalbevægelser i forhold til indenlandske kapitalbevægelser, som udgangspunkt måtte foretages i forhold til et indenlandsk (dansk) lån med non recourse-vilkår optaget i GBP. Højesteret udtalte videre, at der her ikke forelå nogen forskelsbehandling efter kursgevinstloven.
Højesteret tilføjede, at selv hvis bedømmelsen blev foretaget i forhold til et lån med non recourse-vilkår i danske kroner, ændrede dette ikke bedømmelsen, idet det måtte anses for uforudsigeligt, om det ville være en fordel at optage lånet i danske kroner (med deraf følgende skattefrihed for en eventuel kursgevinst) eller i fremmed valuta (med deraf følgende adgang til skattefradrag for et eventuelt kurstab og stiftelsesomkostninger ved lånet).
Der var derfor ikke grundlag for at fastslå, at de danske skatteregler generelt gjorde det mindre fordelagtigt at optage lån i fremmed valuta, heller ikke for lån på non recourse-vilkår.
Kommanditisten havde endvidere ikke på andet grundlag godtgjort, at det var mindre fordelagtigt at optage lån i en anden medlemsstat derved, at kursgevinstlovens § 23 om beskatning af tab på gæld i fremmed valuta i de fleste tilfælde er til skade for en sådan lånoptagelse.
Højesteret fandt herefter, at TEUF artikel 63 ikke var til hinder for, at der skete beskatning hos kommanditisten af hans andel af den kursgevinst, der blev opnået hos kommanditselskabet ved afviklingen af non recourse-lånet hos långiveren.
Højesteret stadfæstede derfor landsrettens dom (SKM2016.325.VLR), hvorved Skatteministeriet fik medhold i, at kommanditisten skulle kursgevinstbeskattes.
Den juridiske vejledning 2019-2 C.B.1.4.3.7
Den Juridiske Vejledning 2019-2, afsnit C.C.3.3.5
Tidligere instans: Vestre Landsrets dom, SKM2016.325.VLR
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 14-3189162

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret