text:
Dengang » Opgøret efter 1945
Forrige artikelKampene 9.april 1940
Næste artikelMere om Kongens Hvide Hest
Opgøret efter 1945Juli 26, 2011	Over 4.000 anholdelser efter Besættelsen.
Travlest var det i Tønder. De internerede i Fårhuslejren skulle selv
betale for deres ophold. Modstandsbevægelsen stillede meget hårde
krav, bl.a. udvisning. I starten blev der givet 4
års fængsel for at melde sig til Waffen SS. Domsafsigelserne og retsopgøret
var præget af kaos og forvirring. Modstandsbevægelsen ville arrestere
amtmand. De mente, at han var for moderat over for Mindretallet. Op af lænestolen Er det én ting, der har fået folk op
af lænestolen, ja så er det vores skriverier om det dansk/tyske forhold
i grænselandet, om besættelsestiden og om Frøslevlerjren og Fårhuslejren. Den gamle redaktør er blevet overstrømmet
af mails, med læsernes kommentarer. Den gamle redaktør er både blevet
beskyldt for den ene og det andet. Også den nylig opståede grænsedebat,
har fået folk til at reagere. De snagede for meget Nu er det ikke denne sides hensigt, at
beskrive historien ud fra en bestemt holdning. Vi forsøger at viderebringe
fakta. Og den gamle redaktørs forældre tilhørte også det tyske mindretal
på en mere passiv måde, indtil de brød med dem. De mente, at mindretallet
snagede for meget i deres personlige forhold. Fik alle en retfærdig straf? Min far fortalte, at retsopgøret ikke
var retfærdig. Mange blev indsat i Fårhuslejren, bare fordi de var medlem af Det Tyske Mindretal. Mange, der tjente penge på tyskerne, blev overhovedet ikke straffet,
sagde min far. Han nævnte adskillige personer fra Tønder og Omegn, der slap. Modsat nævnte han også mange, der uskyldig sad mange år
i Fårhuslejren Et par læsere af denne side, påstår
at alle, der var indsat i lejren fik deres retfærdige straf. Hvad skete, der egentlig? Men disse ting har vi videregivet i artiklen
om Det Tyske Mindretal. Men hvad skete der i grunden efter besættelsen?
Hvordan var det lige med retsopgøret efter krigen? Beruftsverbot? Man kan så spørge sig selv om
den litteratur, der er til rådighed beskriver den fulde sandhed. Således
har er det ikke meget at hente, når man vil finde eksempler på Beruftsverbot for dem, der havde været indsat i Fårhuslejren. Fejlinformation på Frihedsmuseet For mange år siden besøgte min kone
og mig Frihedsmuseet Stor var min forbavselse, da en ung mand
viste nogle engelske turister rundt på museet og sagde: Der var ingen modstand
i Sønderjylland. Det var farligt for en eventuel modstandsbevægelse,
da alle fra Det Tyske Mindretal ville angive dem.
Handling havde konsekvenser Mange inden for det tyske mindretal opførte
sig som om, at den danske lovgivning ikke gjaldt dem. De tiltvang sig
derved nogle specielle rettigheder. Det tyske mindretal var under nazistisk
ledelse. Deres handling måtte have konsekvenser. Man kunne fra dansk
side ikke tolerere, at nogen havde handlet i strid mod den danske stat,
og skabt sig fordele i både økonomisk og anden henseende. Organisationen overtaget af nazister I stigende grad havde det nordslesvigske
parti NSDAP – N siden slutningen af 1930erne overtaget mindretallets
organisationsapparat. Dette havde skærpet modsætningen mellem det
tyske mindretal og Det Tyske Mindretal. Den sønderjyske forening Dansk Samfund med sine 80.000 medlemmer havde deres helt eget syn på opgøret med Det Tyske Mindretal. Fotos anvendt mod Mindretallet I retsopgøret gjorde Politikommandøren i Sønderjylland, Ernst Brix brug af talrige fotos. Det var for at bevidne, at Mindretallets aktioner ikke var så uskyldige, som de ville gøre det til. Tysk officer: De skulle skamme Dem En af de første, der ydede tyskerne
bistand, var en mand, der den 9. april 1940 om morgenen havde stillet
sig op i det såkaldte Tønderkryds i Abenraa for at vise de fremrykkende tyske tropper vej. Uheldigvis
for manden, havde en fotograf foreviget begivenheden. En officer var standset og spurgt om
hans nationalitet. Ich bin Däne, havde han svaret. Hvortil officeren på dansk havde repliceret: Så
skulle de skamme Dem. En person fra Haderslev blev straffet, fordi han havde passet på tyskernes våben. Og en leder
af fire hjemmetyskere, der havde bevogtet nogle tilfangetagende
danske soldater, blev også straffet. Mange korps Ønsket om en grænseflytning blev især
i besættelsestidens første år rejst af Mindretallet. Man følte at fredsslutningen i Versailles var et diktat og helt uretfærdig. Mange af mindretallets unge havde deltaget
som frivillige på tysk side. Det vil sige, at man i de tyske skoler
i Sønderjylland mere end opfordrede de unge til melde sig. Flere af både de unge og de ældre blev
optaget i de særlige hjemmetyske korps, der virkede i Sønderjylland. Det var de tidsfrivillige – Zeitfreiwillige og i sabotageværnet – Selbstchutz. Økonomisk fordel I økonomisk henseende havde mange fra Mindretallet opnået gunstige betingelser som leverandører til Værnemagten. Man havde også modtaget tilskud til skolebygninger. Hvervekampagne Fra krigens start blev der i Mindretallet hvervet medlemmer til krigstjeneste. Ledelsen af Det Tyske Mindretal var gået aktivt ind i hvervekampagnen. Zeitfreiwilligen Oprettelsen af det såkaldte Zeitfreivilligendienst i 1943 er omgivet af tvivl og mystik. Måske har oprettelsen noget at
gøre med, at de unge tog til fronten, og derved svækkedes Mindretallet. Om initiativet kom fra Mindretallet eller Værnemagten hersker der også tvivl. Måske var det for at svække de unges
tilgang til krigstjeneste. Die Zeitfreiwilligen gjorde frivillig deltids – militærtjeneste i Nordslesvig. Tjenesten betød deltagelse i militærøvelse en gang om ugen. Medlemmerne
bar uniform og blev uddannet i våbenbrug af lokale tyske kommandanter. Formålet var, at korpset i tilfælde
af en invasion skulle fungere som en slags vagtmandskab til at bevogte
forskellige objekter. Den danske befolkning så på dette korps med meget strenge øjne. Og det viste sig at mange ældre
medlemmer af Mindretallet meldte sig til dette korps. Man nåede
op på et medlemstal på 1.700. Mindretallet påstod at korpset var oprettet med den danske regerings tilladelse. Et dårligt ry Med til at give et meget dårlig indtryk
af dette korps var, at Værnemagten i undtagelsestilstanden i dagene efter 29. august 1943 indkaldte Zeitfreiwillingen til at deltage i aktioner mod danske. Dertil skal
siges at Mindretallet faktisk protesterede mod denne beslutning.
Man hævdede, at dette ikke havde været forudsætningen for korpsets
oprettelse. Men dette fik de danske sønderjyder aldrig at vide. Det negative indtryk havde sat sig fast. Selbstschutz Selbstschutz var blevet oprettet i februar 1944. Man skulle beskytte virksomheder,
der arbejde de for den tyske værnemagt, mod sabotage. Fra dansk side blev der protesteret mod
dette. Til et brev til Best hed det sig, at man måtte tage afstand fra: at der indenfor en politisk
bestemt fraktion af den danske befolkning skabes en magtfaktor på den måde, der ikke er forudset i lovgivningen.
Schleswigsche kammeratenschaft Medlemmerne blev rekrutteret især fra SK – Schleswigsche Kameradschaft. Det var en organisation, der indenfor NDSAP-N modsvarede de danske nazisters SA. De patruljerede 3 – 5 mand ad
gangen, var bevæbnet og iført SK
– uniform. Medlemmerne skulle også være Zeitfreiwillige. De gjorde tjeneste et par timer om ugen. Patruljerne kunne foretage anholdelser
af mistænkelige personer. Men nogle gange gik de over stregen. Det
skete for eksempel da skolen i Krusaa blev truet med sprængning. Man tvang da danske gidsler til at overnatte
på skolen. Zeitfreiwillige
– korpset blev opløst i besættelsens sidste måneder. Selbstschutzkorpset blev bevaret men trådte dog ikke i funktion
efter den 5. maj 1945. Ved kapitulationen havde det 500 medlemmer. Modstandsbevægelsen
– Region 3 Modstandsbevægelsen i Region 3 havde været med til at skærpe konflikten mellem
de dansk – og tysk sindede. Modsætningsforhold i Sønderjylland I de mere moderate kredse i Danske
Samfund havde man begyndt at overveje, hvilke krav man skulle stille
for at imødegå rabiate udrensningskrav over for Mindretallet. Der måtte ske en nyordning, der indebar
ændring af skolepolitikken og Mindretallets forhold i øvrigt. Desuden skulle krigsgevinster indrages. I sin åbningstale i Rigsdagen den 9. maj 1945 sagde statsminister Vilhelm Buhl blandt andet: De ved krigens slutning
totalt ændrede forhold bevirker, at såvel spørgsmålet om det tyske
mindretals stilling i Danmark må nøje overvejes.
I Sønderjylland var der opstået to modsætningsforhold mellem to holdninger.
På den ene side fandt man dem – som regel dem fra den ældre generation
– der havde støttet den officielle danske forhandlingspolitik, på
den anden side især yngre sønderjyder og tilrejsende ”nordfra”,
der sluttede op om modstandsbevægelsen og gik ind for brud med regeringspolitikken
. Blandt de førstnævnte fandt man også tilhængere af en lempelig
kurs over for Mindretallet. Modstandsfolk ville arrestere amtmand To fremtrædende sønderjyske embedsmænd, amtmand Kresten Refslund Thomsen og greve Otto Didrik Schack stod som repræsentant for forhandlingspolitikken. Men efter den 5.
maj 1945 stod disse to embedsmænd isoleret. Modstandsbevægelsen nægtede, at lade amtmanden være med til at modtage englænderne ved grænsen den
7. maj 1945. Da han alligevel viste sig ved grænsen blev han afvist
af modstandsbevægelsen. Ja man talte sågar om at arrestere amtmanden.
Modstandsbevægelsen havde efter befrielsen stor indflydelse. Barske krav fra Modstandsbevægelsen I vinteren 1944/45 oprettede man modstandsbevægelsens
sønderjyske råd. Den bestod af en repræsentant for hver af de fire
modstandsorganisationer. Lige efter befrielsen udsendte rådet følgende: Vi kræver:
At alle særlige Rettigheder,
der er tilstaaet de tyske Nordslesvigere i deres Egenskab af National
Mindretal, straks ophæves.
At alle tyske Statsborgere,
der har haft Opholdstilladelse i Danmark, og som af fri Vilje har handlet
mod danske Interesser, straks udvises. At alle af Det Tyske Mindretal,
der i Besættelsestiden har baaret Tysk Uniform, har været Stikkere,
Marinevægtere, Sabotagevagter, eller som ved tysk
”Ausweiss” eller paa anden Maade har skaffet sig en saadan Retsstilling,
at de har kunnet unddrage sig dansk Retsforfølgelse, fratages deres
Statsborgerskab og udvises af Danmark. For Krigsforbryderes Vedkommende
skal Straf afsones før Udvisning. Som Forudsætning for Udvisning kræver
vi, at den danske Stat ved Fredsforhandlingerne søger gennemført Krav
om, at Tyskland forpligtes til at modtage de tysksindede Personer, der
udvises af Danmark.
At alle tysksindede Embeds
– og Tjenestemænd i Statens, Amternes og Kommunernes Tjeneste
i Nordslesvig straks afskediges, medmindre de godtgør at have været
absolut loyale over for danske Interesser, og at der for saa vidt i
de Henhold til de fremførte Krav udvises, fratages dem Pensionsret. At det tyske nazistiske
Parti og alle dertil knyttede Foreninger og Organisationer opløses,
og at Formue og Ejendom beslaglægges af den danske Stat. Der henvises
i den Forbindelse ogsaa til de Midler, der er tilflydt Partiet gennem
Procentsatser og Entrepriser i Besættelsestiden. At tyske Forsamlingshuse,
Skoler og lignende overtages af den danske Stat. At den danske Stat overtager
alle Ejendomme og Værdier tilhørende Kreditanstalt Vogegesang. Höferverwaltungsgesellschaft
og andre lignende tyske kreditfinancieringsvirksomheder At det umuliggøres udenlandske
statsborgere og Institutioner direkte eller indirekte at erhverve Jord
eller anden fast Ejendom i de sønderjyske Landsdele. Kravet til dette udkast og så det,
de mere moderate gik ind for var betydelig. De ældre, havde selv oplevet
at være et mindretal, men tog afstand fra disse krav. De havde en forståelse
for Mindretallets svære kår. Man mente, at det var afgørende,
at finde en løsning, der ville lette overgangen til en fremtid, hvor
danske og tyske måtte leve side om side. Modstykket var kravet om, at alle, der
havde båret tysk uniform, skulle udvises. Modstandsbevægelsen havde overtaget Modstandsbevægelsen havde klart overtaget
i den første tid efter besættelsen. Der var omfattende arrestationer
overalt i Sønderjylland. En politiadvokat og to studenter var udsendt fra København som observatører. De kunne berette, at der kun i enkelte tilfælde
havde været lidt råben. Man kunne endvidere berette, at man havde
fulgt de af Frihedsrådets arrestationsudvalg fastsatte retningslinier. Man kunne endvidere berette, at man havde
arresteret de ledende medlemmer af DNSAP samt de tyske nazistiske
organisationer, Heimwehr, Selbstschutz, SK, Frikorps Danmark, SS
m.v. Fra de moderates side havde man ønsket
færre anholdelser, men det skete ikke. Gennem Tønders gader kørte lastbiler med bevæbnede vagter. Hver gang disse biler
gjorde holdt spyttede de dansksindede på de anholdte. Politikommandør mistede styringen Politikommandør Brix, der var kommet ud af Frøslevlejren den 4. eller 5. maj havde ikke haft mulighed for at følge arbejdet
de senere måneder. Men han havde straks forsøgt at overtage ledelsen.
Han gav instrukser til de forskellige lokalledelser. Hans retningslinier
for anholdelse var overordentlig forsigtige. Egentlig ville han kun
have anholdt de ledende inden for Mindretallet og DNSAP, samt alle der havde svoret ed til Hitler. Selvfølgelig skulle Gestapos håndlangere også arresteres. Han gav ordre til, at marinevægtere
og O.T. – folk ikke skulle anholdes. Men bortset fra Aabenraa, ja så havde man ikke fulgt ordren. Direkte under Montgomery? Det såkaldte feltgendameri eller festpoliti
kom med Den danske Brigade fra Sverige. De havde 8.000 navne, som de kaldte for den røde liste. Med den i hånden foretog de sig egen anholdelser. Især i Tønder overreagerede de. De fortalte, at de havde en særlig opgave og sorterede
direkte under Montgomery. Dyrlæge Møller’s anholdelse En af de første, der blev arresteret
var Det Tyske Mindretals leder, dyrlæge Jens Møller. En politibetjent og to frihedskæmpere, deriblandt selve kompagnichefen
nærmede sig forsigtig hans villa. Man var lidt i tvivl om, der her
gemte sig tyske officerer. Da man ringede på, blev døren åbnet
af fru Møller. Politibetjenten spurgte om dyrlægen
var hjemme, og om man kunne komme til at tale med ham. Fru Møller var synlig nervøs og begyndte at græde. I samme øjeblik åbnede dyrlægen døren
fra stuen til korridoren og spurgte, hvad man ønskede. Politibetjenten bad ham, om at følge
med på politistationen, og på dyrlægens spørgsmål om hvorfor han skulle arresteres, blev det svaret, at det var en beskyttelsesforanstaltning. Og det er ganske givet rigtig. Man var
bange for, at han ville blive likvideret. Dyrlægen bad om lov til at tage sin
frakke på, hvilket blev tilladt. Derimod afslog man hans bøn, om at
tage tæpper og andre ting med. Hans hustru fik dog tilladelse til at
bringe disse ting på politigården. Dyrlægen blev ført ned til bilen og
kørt til politigården. En tusindtallig menneskeskare havde taget opstilling
langs gaderne og foran politigården. Anholdelse i Bovrup Til Bovrup var der sendt en lastbil med bevæbnede frihedskæmpere. Her var det
ikke alene læge Fritz Clausen og lærer Wilh. Jürgensen (Asmus von der Heide), der skulle arresteres. Men her skulle nazisternes kontor ransages og
lukkes. I Fritz Clausens villa blev man modtaget af fruen, der straks kaldte på Fritz. Da han fik at vide, at han var anholdt, sagde han, at de sidste dages
begivenheder havde ladet ham forvente dette. Han fulgte godvilligt med. I den tyske skole var der anbragt flygtninge,
som skreg op, da de så de bevæbnede frihedskæmpere. Men også her fulgte Wilh. Jürgensen godvilligt med. Internerede skulle selv betale Efter at Brix havde anordnet, at Frøslevlejren havde fået navneforandring til Fårhuslejren opstod begrebet Fårhusmentalitet. Den opstod hos Mindretallet, der ikke mente, at der var skredet retfærdigt ind over dem. Og ikke nok med det. Efter opholdet i Fårhuslejren skulle hver enkelt udrede udgifterne. Opholdet skulle
betales efter en fast takst pr. dag. Masser af de penge måtte man tvangsindrive.
Der var dyb forbitrelse over den behandling hos Mindretallet. Masser af anholdte Antallet af anholdelser i Sønderjylland havde allerede i de første dage efter besættelsen et betydeligt omfang.
Hen på efteråret sad endnu 3.000 fængslet. Hovedparten var folk fra Mindretallet. Man diskuterede om det i straffeudmålingen
skulle tages hensyn til, at mange befandt sig i en loyalitetskonflikt
mellem dansk og tysk. Modstandsbevægelsen accepterede ikke
lempelser Et forslag til straffelovstillæg af
25. maj 1945, der blev forlagt Rigsdagen handlede § 10 om deltagelse i tysk krigstjeneste: For danske statsborgere,
der tilhører Det Tyske Mindretal i Sønderjylland, kan straffen nedsættes.
Men sådan en særregel blev ikke godt
modtaget. Den sønderjyske modstandsbevægelse mente ikke, at Mindretallet på nogen måde skulle begunstiges. I en betænkning af 28. maj kom
man frem til en meget uklar melding: Hvis særlige hensyn gør
sig gældende, kan der findes straffenedsættelse sted, og under ganske
særlige omstændigheder kan tiltale undlades.
Ville udvise Mindretallet Et udvalg undersøgte også Modstandsbevægelsens krav om udvisning af alle, der var medlem af Det Tyske Mindretal. I drøftelserne om fratagelse af statsborgerret,
spillede en tysk førerbefaling – Führerentlass af 19. maj 1943 en afgørende rolle. Ifølge denne befaling erhvervede udlændinge
af tysk afstamning, der kæmpede i Værnemagten, Waffen SS m.v. tysk statsborgerret. Det var denne forordning, der fik Modstandsbevægelsen til at kræve udvisning. Men det som modstandsbevægelsen glemte
at fortælle, var at Mindretallets ledelse havde modsat sig denne førerbefaling, der ville have berøvet Mindretallet en række af dens unge medlemmer. Med få undtagelser
lykkedes det for Mindretallet at ordren blev gennemført for deres medlemmer. Da dette kom frem, opgav Modstandsbevægelsen kravet om udvisning. Militærorganisation eller til grin? En central skikkelse i retsopgøret var statsadvokat, Dines Kirk fra Sønderborg. De første tiltaler blev rejst mod medlemmer af Zeitfreiwilligen.
Statsadvokaten fandt en straf på 1 ½ års fængsel passende. Men
sagen trak i langdrag. Der var forskellige holdninger også i denne
sag. Justitsministeriet havde sendt folk til Sønderjylland for at lodde stemningen: Visse steder kan man møde
den opfattelse, at Zeitfreiwilligen var en lidt halvkomisk organisation,
hvis udrykninger og skydeøvelser, man nærmest morede sig over, men
at den fremherskende opfattelse var, at de måtte bedømmes lige som
de frivillige i Waffen SS.
Politikommandør Ernst Brix var også af den opfattelse, at Zeitfreiwilligen var en militærorganisation. Dansk Samling mente i midlertidig, at man fra dansk side nærmest
betragtede deres øvelser som narrestreger.
Udvalg mente
– hårde straffe Denne udtalelse vakte dog opsigt. Et
udvalg var blevet nedsat, og de kom til den konklusion, at deltagelse
i dette korps burde bedømmes strengere end fronttjeneste. Det var meningen, at de sønderjyske
anklagere skulle gøre opmærksom på de særlige straffenedsættelser
i straffelovstillægget. Men resultatet blev noget forvirrende. For
pludselig blev deltagelse i kampe ved fronten takseret væsentlig hårde
end deltagelse i Zeitfreiwillige og Selbstschutz. Justitsministeriet fik pludselig travlt. Men der var gået et helt år uden at man kunne
finde et fast holdepunkt i afgørelserne. Undtagelser blev sjældent respekteret Den 29. juni 1946 kom der en ændring,
der betød, at man kunne lade straffen gå helt ned til fængsel
i 30 dage. Men det var dog kun, hvis gerningsmanden havde begået
de strafbare forhold under indflydelse af en særlig pression eller
påvirkning gennem opdragelse på grund af en på
ung alder beroende umodenhed, eller der i
øvrigt i de forhold, hvorunder han er opvokset, foreligger undskyldende
momenter……..
år for at være i Waffen SS Omtrent samtidig afsagde Højesteret to retningsgivende domme. Den ene dom fra 2. juli 1946 omhandlede en
sønderjyde, der i juli 1942 havde meldt sig til krigstjeneste i Waffen SS, og gjort tjeneste i Polen, Rusland og Tyskland og
Frankrig indtil 1945. Københavns Byret idømte manden 4 års fængsel, mens Landsretten takserede det til 2 års fængsel. Højesteret halverede straffen. Samme dag afsagde Højesteret dom i en sag vedrørende en mand, der havde gjort tjeneste som reservebrandmand
under det tyske luftvåben. Han var født i Tønder og blev dansk ved Genforeningen. Han følte sig dog tilknyttet Tyskland. Ved Underretten blev dette takseret til et års fængsel. Landsretten
stadfæstede dommen, mens Højesteret nedsatte straffen til otte måneder. De moderate sønderjyder mente, at straffen
over for Mindretallet var alt for hård. Og en delgation, der
rejste til København for at fremføre deres sag, blev afvist. Prøvesager Endelig i 1947 kunne Højesteret tage stilling til straffeudmåling for de Zeitfreiwilligen. Det var en ung mand på 18 år, der ved Retten i Tønder, var blevet dømt fængsel i 11 måneder. Landsretten hævede denne straf til 1 år og seks måneder. Højesteret stadfæstede denne dom. Men der var eksempler på væsentlig
hårde straffe. Således blev en person fra Haderslev dømt fængsel i 3 år og seks måneder for at have været med i Selbstschutz. Over 4.000 anklager I alt 2.958 medlemmer af Det Tyske
Mindretal blev dømt. Men inden det hele var slut havde statsadvokaten
i Sønderborg været igennem 4.058 anklageskrifter. Særlig i Tønder havde dommer Stegmann travlt. Han måtte ansætte ekstra personale
for at komme igennem travlheden med at få medlemmer af Mindretallet dømt. Anklager forlangte dødsstraf Anklagerne forlangte dødsstraf i forbindelse
med spionage for værnemagten. Også fængsel på livstid
blev krævet. Det springer dog i øjnene, hvad straffen egentlig kom
til at lyde på. Flere fik 18 år. Dette blev senere sat ned og i 1951
blev de fleste benådet. Statsadvokat Kirk, de var anklager i disse sager, har senere udtalt: Flere af sagerne blev efter
mit skøn pådømt alt for mildt – enkelte burde efter mit skøn have
medført livsstraf.
Proces mod tyske ledere Processen mod lederne af Det Tyske
Mindretal var en af retsopgørets store sager. En særlig afdeling
under politiet blev oprettet i Aabenraa. Og det var politimester Brix, der repræsenterede anklagemyndigheden. Ja i virkeligheden var det 17
enkeltprocesser, der var samlet under ét. De mest graverende anklager var rettet
mod Mindretallets leder, Jens Møller. Hertil kom 13 andre medlemmer af det såkaldte politiske råd. Endvidere var det anklager mod Mindretallets talerør, Nordschleswigsche Zeitung og dets direktør. Anklagerne gjaldt ansvaret for hvervningen
af Mindretallets hvervning af medlemmer til krigstjeneste i Waffen SS og værnemagten. Dertil kom ansvaret for oprettelsen af
de forskellige korps. Meget alvorlig så man på oprettelsen af et efterretningskorps
og spionagevirksomhed. Over for Jens Møller og Peter Larsen kom anklagen for at have søgt at fremkalde grænseflytning
med tysk indgriben. Dette kunne indebære dødsstraf, men anklageren
begrænsede sig til livsvarig straf. Jens Møller og Peter Larsen blev begge idømt 15 års fængsel. Landsretten nedsatte dog straffen til 12 års fængsel. De øvrige ledere blev idømt
mellem 5 år og 12 års fængsel. Benådet og løsladt Allerede i 1950 blev Mindretallets fører, Jens Møller, benådet og løsladt. På det tidspunkt
var også øvrige mindretalsledere løsladt. De menige medlemmer af
korpsene havde for længst afsonet deres straf. Retsopgøret var kaotisk og skandaløst Man kan godt forstå, at teologen Hal Koch kaldte retsopgøret for kaotisk og skandaløst. Stemninger og følelser havde fået lov til at dominere. Modstandsbevægelsen
kom til at dominere og ingen politiker turde at fortælle, hvad der
havde været landets officielle politik inden 29. august 1943. Ingen revision Mange mente, at der ikke måtte lægges
de domfældte hindringer i vejen til erhverv. Man mente også, at der
burde ske en revision af domsfældelserne med udgangspunktet i FN – erklæringens forbud mod love med tilbagevirkende kraft. Det offentlige
burde genansætte de ved tjenestemands – domstolen afskedigede tjenestemænd. En sådan revision fandt aldrig sted.
I andre artikler har vi beskrevet, hvad det betød for Mindretallet i Sønderjylland. Jeg tror,
vi er mange sønderjyder, der kan fortælle om skæbner fra vores familie. Kilde: Se
Besættelsestidens Litteratur
M – Å Hvis du vil vide mere: www.dengang.dk indeholder over 50 artikler om besættelsestiden
og flere artikler om det dansk/tyske forhold. Her vil vi blot nævne: Det Tyske Mindretal
– lægen fra Aabenraa (under Aabenraa) Frøslevlejren (under Padborg/Krusaa/Bov)
Fårhuslejren (under Padborg/Krusaa/Bov) Da tyskerne kom til Tønder
(under Tønder) Sønderjylland 9. april
1940 (under Tønder) Tønder
– under besættelsen (under Tønder) Tønder
– efter krigen (under Tønder) Tønder
– Marsksens hovedstad (under Tønder) Se fuldstændig liste over artikler
fra besættelsestiden under Dengang
– erfaringer og indtryk 10. Forrige artikelKampene 9.april 1940

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Straffesag - dokumentation af revisionsrapporter og erklæringer - afhøring af ToldSkat medarbejder og revisor
14 Apr 2003 12:44
Bevisførelse, bevismidler, dokumentation, revisionsrapporter, revisorerklæringer, vidneafhøring, ToldSkat medarbejder, revisor
Under efterforskningen af en straffesag, i hvilken der blev rejst tiltale mod 8 personer for bedrageri med hensyn til moms for ca. 100 mio. kr. mv., havde ToldSkat ydet politiet bistand med udfærdigelse af revisionsrapporter. Under et retsmøde havde anklagemyndigheden anmodet om tilladelse til at foretage vidneafhøring af en specialkonsulent fra ToldSkat og en statsautoriseret revisor og til at dokumentere dels udvalgte dele af ToldSkats revisionsrapporter dels en erklæring fra det pågældende revisionsfirma. Byretten meddelte de ønskede tilladelser, hvilken afgørelse blev stadfæstet af landsretten. De tiltaltes forsvarer kærede til Højesteret, for hvem anklagemyndigheden udvidede påstanden til at gælde revisionsrapporterne mv. i deres helhed. Højesteret udtalte, at ToldSkats revisionsrapporter og revisorerklæringer efter fast praksis helt eller delvis kan oplæses i retten som et led i bevisførelsen, og at en sådan anvendelse af erklæringer som bevismidler som udgangspunkt er omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, jf. § 928, stk. 3, og at forsvareren havde adgang til under domsforhandlingen at afhøre de pågældende vidner, ligesom forsvareren havde fået stillet midler til rådighed til sagkyndig bistand for de tiltalte. Højesteret tog herefter anklagemyndighedens påstand til følge.
Retsplejeloven § 877, stk. 2, nr. 5, jf. § 928, stk. 3
Højesterets kendelse af 7. november 2002 155/2002.
T.1 - T.8
(advokat Jan Lrik Kornerup Jensen e.o)
Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen og Per Walsøe
Roskilde Byrets kendelse af 5. november 2001, S1-763/00
Revisionsrapporterne udfærdiget af ToldSkat er omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2 nr. 1 eller dennes analogi. Revisionsberetningerne udarbejdet af revisionsfirmaet KPMG er omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2 nr. 5. Flemming Christensen og Kenneth Hoffmann kan afhøres efter det tema, som anklagemyndigheden har angivet. Det bemærkes, at bevisværdien af afhøringen af de to vidner og rapporterne vil bero på sagens øvrige bevisligheder samt på de indsigelser, der er fremsat af forsvarerne.
Østre Landsrets kendelse af 15. januar 2002, 18. afdeling, S-3906-01
Kallehauge, Linde Jensen og Niels Christian Baark (Kst.)
De tiltalte T.1 - T.8 har påkæret Roskilde rets kendelse af 5. november 2001 (S1-763/00), hvorefter det tillodes anklagemyndigheden at dokumentere revisionsrapporter og -beretninger og afhøre Flemming Christensen og Kenneth Hoffmann som anført i afhøringstema af 26. oktober 2001.
Advokat Jan Erik Kornerup Jensen har på vegne af samtlige tiltalte efter aftale med de øvrige forsvarere indgivet processkrifter af 30. november 2001 og 10. januar 2002.
Anklagemyndigheden har indgivet proceskrift af 13. december 2001 og af 14. januar 2002.
Kærende har nedlagt påstand om, at anklagemyndighedens begæring om dokumentation af ToldSkats revisionsrapport af 25. august 1997, bilag ...., og KPMG's erklæring af 30. juli 1999, bilag ...., samt afhøring af specialkonsulent Flemming Kristensen og statsaut. revisor Kenneth Hoffmann (vedrørende erklæring af 30. juni 1999), som angivet i afhøringstema, nægtes fremme, og at byretten skal se bort fra allerede foretagne dokumentationer og stedfundne afhøringer med den følge, at retsbogens gengivelse heraf udgår af sagen.
Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om principalt stadfæstelse, subsidiært at de af ToldSkat udarbejdede revisionsrapporter anses omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5.
Anklagemyndighedens afhøringstemaer af 26. oktober 2001, hvortil er henvist i rettens kendelse, er sålydende:
"Afhøring af Specialkonsulent Flemming Christensen, vedr. revisionsrapport af 25. august 1997, ...., som vidnet har udfærdiget som ansat i ToldSkat, herunder vidnets forklaring og uddybning af grundlaget for rapportens tilblivelse og de anvendte revisionsprincipper og -metoder, forklaring om evt. indlagte vurderinger i rapporten samt belysning af spørgsmål af teknisk/faglig karakter i relation til rapporten og den relevante lovgivning, redegørelse for bogføringen hos de tiltalte og/eller selskaber i tilknytning til de tiltalte og herunder særligt bogføringen af konkrete bilag i forholdene I 1-5 og mellemregningskonto for T.2.
Afhøring af statsaut. revisor Kenneth Hoffmann, KPMG, vedr. revisionsfirmaets antagelse som regnskabskyndig bistand til sagen, særligt om aftalebrev, habilitet, kvalifikationer, arbejdsgange og samarbejde med ToldSkat, Politi og Anklagemyndighed samt revisors afrapportering og ressourceanvendelse. Endvidere afhøring om KPMG's erklæring af 30. juli 1999, ...., om gennemgang af ToldSkats revisionsrapport af 25. august 1997 vedrørende T.2, herunder navnlig revisionstema og redegørelse for revisionsfirmaets undersøgelse af ToldSkats arbejde, revisionserklæringens opbygning og revisors konklusion vedr. rapporten."
Kærende har i processkrift af 30. november 2001 navnlig anført, at ToldSkat har udarbejdet rapporter med hensyn til samtlige de af anklageskriftet omfattende forhold, og rapporterne er udarbejdet med det ene formål at godtgøre, at de den gang sigtede havde gjort sig skyldig i de påsigtede forhold.
Som følge af formålet og karakteren af rapportens konklusioner er der tale om rendyrket efterforskningsmateriale, indhentet og bearbejdet med det formål at støtte sigtelserne, og det er forsvarets grundlæggende opfattelse, at der hverken i medfør af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, eller 877, stk. 3, er hjemmel til dokumentation af disse med dette formål tilvejebragte ToldSkat-rapporter. Det er følgelig forsvarets opfattelse, at der selvsagt ikke kan afhøres til eller om et dokument, som ikke kan dokumenteres, idet en sådan afhøring naturligvis vil være ensbetydende med en fundamental omgåelse af dokumentationsforbudet.
I retten gennemgås i forbindelse med afhøring af de tiltalte og vidner de selv samme bilag, som ToldSkat har anvendt i forbindelse med rapportudarbejdelsen, og det er herefter rettens opgave at tage stilling til bilagsmaterialets beviskraft, sammenholdt med de tiltaltes forklaringer.
Hvad ToldSkat har ment at kunne konkludere på grundlag af en gennemgang af det selv samme bilagsmateriale, er naturligvis på nuværende tidspunkt uden betydning, og det vil være i strid med såvel fundamentale principper i dansk straffeproces, som med princippet om retfærdig rettergang i henhold til artikel 6 i EMRK, om det tillades at afhøre de pågældende medarbejdere om deres bedømmelse af bevismaterialet og de konklusioner, de har draget på grundlag heraf.
Det må være uden for enhver tvivl, at tilladelse til dokumentation af erklæringer og dokumenter i medfør af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, må forudsætte, at der er tale om en sagkyndig erklæring fra en myndighed eller personer, der i det mindste har en vis uafhængighed i forhold til politi og/eller anklagemyndighed, og under alle omstændigheder ikke har deltaget aktivt i efterforskningen med det erklærede formål at underbygge politiets sigtelser.
Den foreliggende sag adskiller sig fra Højesterets kendelse i UfR 1997.675H, derved dels at den omhandlede medarbejder fra arbejdstilsynet var egentlig sagkyndig, dels at det ikke er muligt at indhente sagkyndige erklæringer og/eller afhører sagkyndige vidner, som kan udtale sig om skyldspørgsmålet som modvægt overfor ToldSkats medarbejderes udtalelser om samme spørgsmål.
Det vil følge af ovenanførte synspunkter, at der selv sagt heller ikke er hjemmel i retsplejelovens § 877, stk. 3, til dokumentation af de pågældende rapporter, eller afhøring af de pågældende.
For så vidt angår den af KPMG den 30. juli 1999 afgivne erklæring er det forsvarets standpunkt, at erklæringen ikke kan dokumenteres, og at der ej heller kan ske afhøring af statsaut. revisor Kenneth Hoffmann om denne. Erklæringen er en erklæring om en anden erklæring, der ikke vil kunne dokumenteres, og hvortil der ikke kan foretages afhøring, og allerede af denne grund kan anklagemyndighedens begæring om dokumentation og afhøring ikke nyde fremme.
At anklagemyndigheden lader sine revisorer afgive erklæring om ToldSkats erklæring/rapport er i sig selv helt usædvanligt, hvilket også er bekræftet af statsaut. revisor Kenneth Hoffmann under afhøring af ham, og det er bemærkelsesværdigt, at anklagemyndigheden selv har tilkendegivet, at denne i retsplejemæssig henseende angribelige konstruktion er iscenesat med det formål, at "blåstemple" ToldSkats efterforskningsmateriale.
Det er ikke sådanne revisionserklæringer Højesteret har tilladt dokumenteret i medfør af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, i de senest afsagte kendelser i relation til beretninger og erklæringer, afgivet af de af politiet antagne revisorer.
Kærende har i processkrift af 10. januar 2002 fastholdt og suppleret de refererede argumenter.
Anklagemyndigheden har i processkrift af 13. december 2001 navnlig anført, at ToldSkat under efterforskningen har ydet politiet sagkyndig bistand i forbindelse med bearbejdningen af det af politiet sikrede regnskabsmateriale, men ToldSkat har ikke deltaget i politiets efterforskning. Der har været tale om en helt sædvanlig arbejdsdeling, hvor ToldSkats bistand har bestået i udarbejdelse af en række rapporter, mens politiet har forestået afhøringer og andre efterforskningsskridt uden ToldSkats medvirken. ToldSkat har været til stede under enkelte afhøringer, men kun som teknisk bistand.
Udarbejdelse af rapporterne er sket ikke, som af kærende anført, alene "til brug for politiets efterforskning og anklagemyndighedens stillingtagen til tiltalespørgsmålet", men i allerhøjeste grad med det formål at kunne anvendes som bevismateriale under domsforhandlingen.
ToldSkats vurdering af materialet indebærer efter anklagemyndighedens opfattelse ikke en sådan stillingtagen til skyldsspørgsmålet, at anklagemyndigheden af denne grund er afskåret fra at dokumentere rapporten. Dette skal ses på baggrund af, at bevisværdien af rapporten, som fremhævet i den påkærede kendelse, også "vil bero på sagens øvrige bevisligheder samt på de indsigelser, der er fremsat af forsvarerne".
Rapporterne er udarbejdet efter de sædvanlige retningslinier for ToldSkat i sager af den foreliggende karakter. De er "udstedt i medfør af offentligt hverv", og de er derfor efter anklagemyndighedens opfattelse omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 1 eller nr. 5, eller af en analogi af disse bestemmelser, og de kan som følge heraf dokumenteres.
Især i større regnskabssager som den foreliggende, hvor komplicerede sammenhænge fordrer en særlig sagkyndig indsigt, må man i processen nødvendigvis støtte sig til sagkyndige erklæringer og til eksperters udredning af bevisligheder i et omfattende bevismateriale, jf. i øvrigt U 1997.675 og 676.
Synspunktet om, at afhøring til eller om et dokument, som ikke kan dokumenteres, vil være ensbetydende med en fundamental omgåelse af dokumentationsforbudet, er uden støtte i lov eller praksis.
Efter afhøringstemaet er vidnet afhørt om, hvilket arbejde/undersøgelse den pågældende har foretaget og på hvilket grundlag. Afhøringstemaet ligger i relation til EMRK artikel 6 klart indenfor rammerne af, hvad sagkyndige vidner kan afhøres om.
Revisionsfirmaet KPMG's gennemgang af ToldSkats rapport havde til formål at lade en uafhængig statsautoriseret revisor foretage en sagkyndig vurdering af ToldSkats arbejde, særlig med hensyn til vurderingen af fuldstændigheden af det tilgrundliggende bilagsmateriale samt til kontrol af opgørelsen af de indeholdte momsbeløb og den regnskabsmæssige opgørelse i forbindelse hermed.
Det er uden betydning ved vurderingen af, om en revisionserklæring er omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, om denne erklæring er udarbejdet med baggrund i noget allerede foreliggende regnskabsmateriale eller en regnskabsmæssig opgørelse, eller om den pågældende revisor selv har udarbejdet den grundlæggende beretning på baggrund af det tilvejebragte bilagsmateriale. Det afgørende i denne forbindelse er alene, om erklæringen er udstedt af uafhængige statsautoriserede revisorer i medfør af offentligt hverv. Hvortil kommer, at de tiltalte heller ikke i relation til KPMG's erklæringer vil være afskåret fra at indhente udtalelser fra andre sagkyndige og/eller afhøre andre sagkyndige vidner.
Anklagemyndigheden har i processkrift af 14. januar 2002 fastholdt og suppleret de refererede argumenter.
Det følger af den påkærede kendelse, at der i relation til afhøringstema af 26. oktober 2001 skal ske afhøring af specialkonsulent Flemming Christensen og statsaut. revisor Kenneth Hoffmann, og landsretten har forstået kendelsen således, at den tilladte dokumentation sker i forbindelse med disse afhøringer.
Landsretten finder, at den omhandlede dokumentation - som led i de nævnte afhøringer - kan tillades som hjemlet ved retsplejelovens § 877, stk. 3, både for så vidt angår revisionsrapporterne fra ToldSkat og under hensyn til sammenhængen hermed for så vidt angår revisionsberetninger fra KPMG.
Det følger af den påkærede kendelse, at bevisværdien af den nævnte dokumentation, ligesom bevisværdien af afhøringerne, vil bero på sagens øvrige bevisligheder samt en stillingtagen til de indsigelser, der er fremsat af forsvarerne.
Landsretten tiltræder under disse omstændigheder efter retsplejelovens § 877, stk. 3, at de omhandlede revisionsrapporter og revisionsberetninger er tilladt dokumenteret, og landsretten finder ikke, at der derved er sket en krænkelse af de hensyn, der skal varetages efter EMRK artikel 6.
Herefter, og da det af kærende anførte ikke kan føre til et andet resultat,
Højesterets kendelse af 7. november 2002, 155/2002.
I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Roskilde den 5 . november 2001 og af Østre Landsrets 18. afdeling den 15. januar 2002.
Østre Landsrets kendelse er med Procesbevillingsnævnets tilladelse påkæret til Højesteret af T.1 - T.8 idet påstanden for højesteret er udvidet til at omfatte samtlige rapporter afgivet af ToldSkat og samtlige erklæringer fra KPMG om disse rapporter.
Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse, dog således at dokumentation af ToldSkats revisionsberetning af 25. august 1997 (bilag ....) og KPMG-erklæringen af 30. juli 1999 (bilag ....) og de øvrige i sagen foreliggende revisionsberetninger fra ToldSkat og beretninger, notater og øvrige erklæringer udstedt af. KPMG tillades dokumenteret i medfør af retsplejelovens § 877, stk, 2, nr. 5, samt at det ikke forudsættes, at dokumentation sker i forbindelse med afhøring af en repræsentant for ToldSkat og revisionsfirmaet.
Anklagemyndigheden har subsidiært nedlagt påstand om stadfæstelse, således at dokumentation af de nævnte dokumenter sker i medfør af retsplejelovens § 877, stk. 3.
ToldSkat Maribo har udfærdiget revisionsrapport af 25. august 1997 vedrørende T.2. I konklusionen på side 64 ff anføres blandt andet:
"12 Konklusion
12.1 Bogføring m.v.
Der er derved sket følgende overtrædelser:
Straffelovens § 302, stk. 1, nr. 2 og nr. 3, jf. bogføririgsloven, lovbekendtgørelse nr. 60 af 19. februar 1986 med senere ændringer § 2, stk. 1 og stk. 2 ved ...
12.2 Merværdiafgift (MOMS).
Der er herved sket følgende overtrædelser:
Momsloven, jf nu lovbekendtgørelse nr. 56 af 6. februar 1996 om merværdiafgift med senere ændringer (tidligere momslov, jf. Skatteministeriets lovbekendtgørelse nr. 41 af 1. februar 1993, § 57, stk. 1, jf. § 81, stk. 1, nr. 2 og jf. stk. 3 (tidligere momslovs § 20, stk. 1, jf. § 35, stk. 1, nr. 2 og jf. stk. 3), ved ...
12.3 Kildeskat.
Såfremt den anførte formodning er korrekt, er der herved sket følgende overtrædelser:
Kildeskattelovens § 79, stk. 1, nr. 1, jf. § 46, stk 1 i henhold til lovbekendtgørelse nr. 519 af 22. juni 1995, ved..."
T.1 - T.8 har til støtte for deres påstand gjort gældende, at ToldSkat Maribós revisionsrapporter og KPMGs erklæringer ikke kan dokumenteres efter hverken retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, eller efter § 877, stk. 3. De har nærmere anført, at ToldSkat Maribos revisionsrapport af 25. august 1997 og øvrige rapporrer er udfærdiget med det formål at redegøre for de tiltaltes momsunddragelser m.v. Medarbejderne hos ToldSkat er ikke tilstrækkeligt. uafhængige af politi og anklagemyndighed, de kan som følge af deres deltagelse i efterforskningen ikke betragtes som sagkyndige, og deres rapporter og erklæringer kan ikke betragtes som sagkyndige erklæringer. ToldSket Maribos konklusioner, herunder konklusionerne vedrørende skyldspørgsmålet, bør være bevisførelsen uvedkommende, og de tiltalte har ikke mulighed for at føre modbevis over for skattemyndighedernes erklæringer. De tiltalte har yderligere gjort gældende, at retsplejelovens § 877, stk. 3, ikke kan anvendes, når det er udelukket at anvende samme bestemmelses stk. 2, nr. 5, som følge af de anførte forhold. Afhøring af en medarbejder fra ToldSkat Maribo vil ligeledes være udelukket af de anførte grunde. De tiltalte har endelig gjort gældende, at erklæringerne fra KPMG reelt er indholdsløse, da de ikke forholder sig til ToldSkat Maribos konklusioner, og at en erklæring om en anden erklæring ikke kan tillades dokumenteret. Af samme grunde bør afhøring af statsautoriceret revisor Kenneth Hoffmann nægtes.
Anklagemyndigheden har til støtte for sin påstand gjort gældende, at revisionsrapporterne fra ToldSkat Maribo er omfattet af retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5. Anklagemyndigheden har til støtte herfor bl.a. henvist til Højesterets afgørelse, som er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1977.675, og til, at det er i overensstemmelse med fast praksis, at ToldSkats rapporter dokumenteres under domsforhandlinger i medfør af retsplejelovens § 877, stk. 2,nr. 5. Dokumentation af rapporterne medfører ikke, at rapporterne skal lægges uprøvede til grund, men at bevisværdien beror på sagens øvrige bevisligheder. Dokumentation af rapporterne afskærer ikke forsvaret
fra at indhente udtalelser fra og/eller afhøre andre sagkyndige. Der er netop med henblik herpå stillet regnskabskyndigbistand til rådighed for forsvaret. Højesterets kendelse, gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2000.627, kan ikke føre til, at skattemyndighedernes rapporter ikke kan dokumenteres, selv om de måtte indeholde passager, hvor skattemyndighederne foretager en vurdering af, om der foreligger en overtrædelse af lovgivningen. Skattemyndighederne har ikke stilling som et særligt sagkyndigt råd, og det ligger inden for skattemyndighedernes opgaver at foretage vurderinger af juridisk karakter. Anklagemyndigheden har yderligere gjort gæIdende, at der ikke ved retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, er stillet krav om, at dokumentation skal ske som led i afhøringen af den, der har udfærdiget den pågældende erklæring. Forsvaret skal blot have mulighed for at stille spørgsmål til den, der har udfærdiget erklæringen.
Vedrørende dokumenterne, som er udfærdiget af revisionsfirmaet KPMG, har anklagemyndigheden gjort gældende, at der er fast praksis for, at revisionsberetninger, som er udarbejdet af uafhængige revisorer efter anmodning fra anklagernyndigheden, kan benytte som bevis under domsforhandlingen efter retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5. Erklæringer om allerede foreliggende regnskabsmateriale og revisionsberetninger udarbejdet på grundlag af det forelagte bevismateriale må i denne henseende behandles ens.
Parterne har i det væsentligste gentaget deres anbringender.
Skattemyndighedernes revisionsrapporter og revisorerklæringer kan efter fast praksis helt eller i uddrag oplæses i retten som led i bevisførelsen på samme måde som andre erklæringer indhentet af politiet. En sådan anvendelse af erklæringerne som bevismidler - evt. suppleret af afhøring af dem, der har udfærdiget det pågældende dokurnent - er som udgangspunkt omfattet af bestemmelsen i retsplejelovens § 877, stk. 2, nr. 5, jf. § 928, stk. 3.
Forsvarerne har adgang til under domsforhandlingen at afhøre Flemming Christensen fra ToldSkat Maribo og statsautoriseret revisor Kenneth Hoffmann fra KPMG, og forsvarerne har fået stillet midler til rådighed til sagkyndig bistand for de tiltalte.
Højesteret finder herefter, at der ikke er grundlag for at nægte dokumentation af ToldSkat Maribos og revisionsfirmaet KPMGs rapporter og erklæringer i deres helhed.
Højesteret finder endvidere, at der ikke er fremkommet oplysninger, som kan begrunde, at anklagemyndigheden skal afskæres fra at afhøre Flemming Christensen fra ToldSkat Maribo og Statsautoriseret revisor Kenneth Hoffmann fra KPMG.
Det tillades anklagemyndigheden at dokumentere samtlige ToldSkat Maribos revisionsberetninger og beretninger samt notater og øvrige erklæringer udstedt af KPMG. Endvidere tillades det anklagemyndigheden at føre Flemming Christensen og revisor Kenneth Hoffmann som vidner.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 1 Afgørelse om salær i fri proces sager
Af advokat Jakob Lund Poulsen, formand for Advokatrådets Retsudvalg
Højesteret har med en ny kendelse fastslået principperne for fastsættelse af salær til advokater i sager, hvor der er bevilget fri proces.
Der står i retsplejelovens § 126, stk. 2, at en advokats salær skal være rimeligt. Men hvis advokaten er beskikket i en sag, hvor der er meddelt fri proces, og det dermed er statskassen, der skal betale salæret, skal dette ikke længere være ”rimeligt” men ”passende” – det står nemlig i § 336c. Og efter retspraksis fortolkes det sådan, at det som udgangspunkt er de vejledende takster for omkostningsdækning til den vindende part, som er styrende for salærfastsættelsen. Det betyder, at et ”passende” salær er langt mindre end et ”rimeligt” salær.
Denne forskel finder Advokatrådet imidlertid både upassende og uforståelig. Upassende, fordi lovgivningen med den ene hånd stiller en advokat til rådighed, og med den anden hånd ikke er villig til at betale det, det med rimelighed koster. Og uforståelig, fordi det betyder, at personer, der på grund af deres økonomiske forhold er berettiget til fri proces ikke i længden kan forvente, at dygtige advokater vil påtage sig sagen, hvis salæret står i misforhold til det arbejde, som er nødvendigt for en ordentlig varetagelse af sagen. Advokatrådets synspunkt er således, at når staten antager en advokat for en person med fri proces, må staten betale samme salær, som klienten selv ville skulle betale. Ganske sigende er det ikke staten, men domstolene, der har opfundet sondringen mellem et ”rimeligt” og et ”passende” salær. Så mens staten uden at kny betaler et rimeligt salær til sin egen advokat, fastholder domstolene, at beskikkede advokater i fri processager skal have et væsentlig mindre salær.
Da fire beskikkede advokater bad om støtte til et kæremål for Højesteret om størrelsen og beregningsprincipperne for deres salærer, besluttede Advokatrådet at indtræde som biintervenient i sagen. Advokatrådet ønskede Højesterets stillingtagen til, om det kan være rigtigt, at salæret i fri processager ikke skal være rimeligt, men kan fastsættes langt under den pris, som alle andre ville skulle betale for samme ydelse.
Og det kan åbenbart godt passe!
Efter ni måneder, har Højesteret nu fastslået, at det er i overensstemmelse med retsplejelovens regler, når salærer i fri processager fastsættes til et væsentlig mindre beløb end salæret i alle andre sager. Højesteret slår fast, at salæret til den beskikkede advokat skal fastsættes med udgangspunkt i de vejledende salærtakster, men dog således at der kan tages hensyn til det opnåede resultat, sagens beskaffenhed og arbejdets omfang. Højesteret fremhæver dog, at netop den foreliggende sag var så speciel, at honoraret ikke kunne fastsættes ved en ”mekanisk anvendelse” af de vejledende takster, hvorefter salærerne blev nærmest fordoblet. Endelig slog Højesteret fast, at hvis der skal ændres på den gældende praksis, må det forudsætte en lovændring.
Advokatrådet vil på baggrund af Højesterets afgørelse nu overveje, om sagen bør rejses politisk. Emnet er allerede på den politiske dagsorden, idet en forbedring af honoreringen af beskikkede advokater i sager, hvor der er meddelt fri proces, indgår i finanslovsaftalen for 2005.
Advokatrådet vil endvidere opfordre advokater, der beskikkes i fri processager til tidligt i forløbet at vurdere, om sagens karakter nødvendiggør en henvendelse til domstolene med henblik på konkret at søge etableret enighed om det forventede salærniveau og de parametre der skal indgå ved fastsættelsen af salær i sagen.
Højesterets afgørelse kan læses på www.advokatnet.dk.


text:
Forældelse af SKATs krav
Forældelse af den toldpligtiges krav
Forældelse af toldkrav reguleres primært i Toldkodeksen (TK). Forældelsesloven supplerer toldkodeksen i de tilfælde, hvor toldkodeksen ikke gør udtømmende op med forældelsesspørgsmålene.
Udgangspunktet er, at SKAT må efteropkræve told inden for en 3-års frist.
Fristen kan forlænges, hvis der foreligger svig, og toldmyndigheden derfor ikke har kunnet beregne det skyldige beløb eller ikke har kunnet fastslå, hvem der er debitor. Se TK art. 221. Byretten fastslog, at der med rette var foretaget efteropkrævning af antidumpingtold uden for 3-års fristen, under henvisning til, at den urigtige angivelse kunne give anledning til retsforfølgning i henhold til TK art. 221, stk. 4. Se SKM2014.698.BR.
Hvis toldgodtgørelse eller toldfritagelse er indrømmet med urette, giver toldkodeksen adgang til at efteropkræve sådanne beløb. Se TK art. 242. Sådanne krav forældes efter hovedreglen om 3-års forældelse. Se FORÆL § 3, stk. 1.
Se også afsnit A.A.9.6 særligt om forældelse af skattekrav.
Udgangspunktet er, at den toldpligtige har adgang til toldgodtgørelse-/fritagelse inden for en 3-års frist. Det er en forudsætning herfor, at tolden viser sig ikke at være skyldig efter lovgivningen på det tidspunkt, hvor varen blev bragt i fri omsætning. Se TK art. 236, stk. 2, 1. pkt.
Højesteret har bekræftet dette i en sag, hvor den toldpligtige ikke havde krav på godtgørelse, idet der var forløbet mere end tre år fra det tidspunkt, hvor angivelserne af told var antaget og frigivet. Se SKM2011.7.HR hvor Højesteret stadfæstede Østre Landsrets tidligere afgørelse om spørgsmålet.
3-års fristen kan kun forlænges, hvis det har været umuligt at anmode om genoptagelse på grund af hændelige omstændigheder eller force majeure. Se TK art. 236, stk. 2, 2. afsnit
Der er i ekstraordinære tilfælde adgang til inden for en frist af 12 måneder at opnå toldgodtgørelse eller fritagelse vedrørende told, der har været skyldig efter lovgivningen. Der stilles krav om behørig begrundelse for overskridelse af fristen. Se TK art. 239.
Højesteret har taget stilling til, hvorvidt et tilbagesøgningskrav kunne gøres gældende efter udløbet af 3-års fristen i TK art. 236, stk. 2, 1. pkt. eller ved anvendelse af TK art. 239. Tilbagesøgningskravet var begrundet i, at afgifterne var blevet opkrævet i henhold til en tariferingsforordning fra EU-kommissionen, der senere var blevet underkendt af EU-domstolen. Højesteret slog fast, at det forhold, at en forordning var blevet erklæret ugyldig, ikke var en hændelig omstændighed eller force majeure. Der var derfor ikke adgang til tilbagesøgning efter udløbet af 3-års fristen i TK art. 236, stk. 2, 2. pkt. Højesteret fastslog videre, at forholdet heller ikke var omfattet af TK art. 239, idet bestemmelsen forudsætter, at ansøgeren sættes i en usædvanlig situation i forhold til andre erhvervsdrivende, der udøver samme aktivitet. Det var der ikke tale om i den konkrete sag. Tilbagesøgningskravet kunne derfor ikke gøres gældende. Se SKM2006.401.HR.
Landsskatteretten har tilsvarende afvist anvendelse af TK art. 236, stk. 2, 2. pkt. i et tilfælde, hvor et selskab krævede tilbagebetaling af told for netværksudstyr som følge af to domme fra EU-domstolen. Da toldmyndighederne først ved afsigelsen af disse domme kunne konstatere, at de af selskabet betalte toldbeløb ikke var skyldige efter lovgivningen på betalingstidspunktet, var der ikke grundlag for at tilbagebetale told længere end tre år tilbage. Landsskatteretten slog fast, at retlige omstændigheder ikke omfattes af kravet om hændelige omstændigheder eller force majeure i TK art. 236, stk. 2, 2. pkt. Se SKM2005.132.LSR.
Landskatteretten har desuden tilkendegivet, at opfyldelse af TK art. 236, stk. 2, 2. pkt. forudsætter tilstedeværelse af helt usædvanlige og uforudsigelige konsekvenser, som den erhvervsdrivende ikke har nogen indflydelse på, og hvis konsekvenser ikke kunne være afværget, også selv om den erhvervsdrivende havde udvist den størst mulige påpasselighed. Der kunne ikke ske tilbagebetaling af told efter 3-års fristens udløb. Se SKM2004.50.LSR
Højesteret afviste tilbagesøgningskrav efter 3- års fristen. Ugyldig forordning var ikke en hændelig omstændighed eller force majeure efter TK art. 236, stk. 2, 2. pkt. Ej heller omfattet af TK art. 239.
Ikke krav på tilbagesøgning. Overskridelse af 3-års fristen i TK art. 236, stk. 2, 1. pkt.
SKM2014.698.BR Efteropkrævning efter 3-års fristen var retsmæssig, idet den urigtige angivelse kunne give anledning til retsforfølgning. TK art. 221, stk. 4.
EU-domstolens underkendelse af praksis om toldskyld var ikke en hændelig omstændighed eller force majeure efter TK art 236, stk. 2, 1. pkt.


text:
domstol.dk - TAKS´ omkvalificering af en aktieoverdragelse fra skattefri afståelsesavance til at være skattepligtigt udbytte medførte, at de sagsøgte bevarer retten til at udnytte den skattefrihed ved overdragelse, som kapitalgevinstskattelovens § 28 hjemler
TAKS´ omkvalificering af en aktieoverdragelse fra skattefri afståelsesavance til at være skattepligtigt udbytte medførte, at de sagsøgte bevarer retten til at udnytte den skattefrihed ved overdragelse, som kapitalgevinstskattelovens § 28 hjemler
Afsagt den 26. oktober 2017 i sag nr. BS 289/2017:
Sagen vedrører de skattemæssige konsekvenser af, at Højesteret ved dom den 31. marts 2015 slog fast, at et beløb på 152,5 mio. kr., som tilkom de sagsøgte efter overdragelse af deres aktier i P/F … til et holdingselskab, ejet af dem selv, ikke kunne bedømmes som skattefri afståelsesavance men skattemæssigt skulle anses for udbytte.
Retten skal tage stilling til, om de sagsøgtes transaktioner medfører, at aktierne skal anses for solgt med den konsekvens, at aktierne ikke er omfattet af overgangsreglen i kapitalgevinstskattelovens § 28, der under visse forudsætninger hjemler skattefrihed for afståelsesavancen af aktiernes værdi ved udløbet af regnskabsåret 2006.
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Færøernes Ret skal stadfæste det bindende svar fra sagsøgeren om, at aktionærernes aktier i P/F … ikke er omfattet af overgangsreglen i § 28 i kapitalgevinstskatteloven, lagtingslov nr. 164 fra 21. december 2001 med senere ændringer.
De sagsøgte har nedlagt påstand om frifindelse, således at Skatte- og afgiftkærenævnets afgørelse af 9. november 2016 stadfæstes.
Det er oplyst, at de sagsøgte ejede P/F …, og at de i 2003 solgte aktier for en nominel værdi på 180.000 til P/F … for 2.044.800 kr. Den 27. oktober 2005 solgte de sagsøgte resten af deres aktier i P/F … til holdingselskabet P/F …. De sagsøgte havde stiftet holdingselskabet kort forinden og ejede det med samme aktiefordeling, som de havde ejet P/F … Salgssummen var 250 mio. kr. Af salgssummen blev 97,5 mio. kr. anvendt som apportindskud i P/F …. Resten af salgssummen blev udbetalt kontant til de sagsøgte med 55 mio. kr., og der blev indgået en låneaftale om de resterende 97,5 mio. kr., som skulle afdrages over 10 år. Den kontante del af udbetalingen blev finansieret med et banklån på 40 mio. kr. og et lån i P/F … på 15 mio. kr.
Den 26. juni 2006 fusionerede P/F … og P/F … med P/F … som det fortsættende selskab, og således at ejerforholdene i P/F … inden salget og efter fusionen var de samme.
Efter en gennemgang af transaktionerne var det TAKS' opfattelse, at den udbetalte salgssum på 152,5 mio. kr. (55 + 97,5 mio. kr.) skulle beskattes som udlodning af udbytte til aktionærerne.
Det fremgår af bilag A, der er TAKS' gennemgang af ændringerne i P/F …s aktier og egenkapital i perioden fra 2001 til 2006, blandt andet:
"Sølan av P/F … til P/F … við eftirfylgjandi fusión
Hóast talan í hesum føri formelt er um sølu av partabrøvum frá omanfyri nevndu partaeigarum til P/F …, við eftirfylgjandi fusión av feløgunum, metir Toll- og Skattstovan ikki, at veruliga innihaldið í handlunumkann javnmetast við sølu ella aðra avhending. Avhending/søla inniber nevnuliga eina fullkomna og endaliga flyting av lutbundnum rættindum til ein ognarlut frá einum skattasubjekti til annað.
Avhendingin av partabrøvunum saman við tí eftirfylgjandi umvendu lodrøttu fusiónini av feløgunum inniber nevnuliga, at partabrævaeigararnir framvegis eiga júst sama ognarlut í P/F …. Toll- og Skattstova Føroaya heldur tí at her er talan um skattasøla, t.v.s at talan er um tilgjørda avhending, hvørs tilverurættur ella treytir júst eru ætlaðar til, av órøttum, at skapa ein skattafyrimun.
Toll og Skattstova Føroya metir tí søluna av partabrøvunum í P/F … til P/F … við eftirfylgjandi fusión sum fjalda útlutan. Fjald útlutan er upphædd, ið verður veitt frá partafelagið til partaeigara, og sum skattarættarliga er vinningsbýti (KVS § 1 stk 2), men sum partarnir nevnað annarleiðis, fyir at náa eini, skattliga sæð, saman um tikið betri støðu.
Avtalan millum partarnar, sum liggur til grund fyri veitingini, kann verða bindandi løgfrøðisliga sæð, men orsaka av áhugafelagsskapinum kann hon ikki metast eftir innihaldinum. Tá avgerast skal, um talan er um fjalda útlutan, vil dentur verða lagdur á, um sølan av partabrøvum, í hesum føri til eitt annað felag, verður nýtt sum alternativ til útlutan. Í slíkum føri verður tað millum annað mett um partaeigarin veruliga hevur givið frá sær sína ávirkan á ta vinningsbýtisgevandi ognina. Í hesum føri eru tað somu partaeigarir sum framvegis eiga, eftir sølu og eftirfylgjandi fusión, sama ognarpart í felagnum.
Toll- og Skattstovan metir tí, at endamálið við sølunum og eftirfylgjandi fusión av feløgunum, einans var at flyta pening frá felagnum til privatognina hjá partaeigarunum. Tað hevur onga ávirkan um peningurin stendur á millumrokning við felagið sum áogn partaeigarana, ella um felgið hevur útgoldið sølupeningin til partaeigarnar. Tá sølan ikki ávirkar ognarbýtið millum verandi partabrævaeigarar er talan um vinningsbýti. Toll- og Skattstova Føroya javnmetir tí søluna við vanliga útlutan úr einum partafelagi, og fer tí at viðgera peningin sum partaeigararnir hava móttikið sum vinningsbýti sambært § 1, stk. 2 í kapitalvinningsskattalógini. Vinningsbýti er skattskyldugt sambært § 9 í kapitalvinningsskattalógini uttan mun til, um partabrøvini eru útvegað áðrenn ella aftaná 16.11.2001."
TAKS angiver i bilagene G, H, B, C og E, at salg eller afståelse forudsætter en fuldkommen og endelig overgang af rettighederne i henhold til aktierne fra et skattesubjekt til et andet. Uanset om aftalen om salg af aktierne måtte være juridisk bindende, kan den ikke bedømmes efter sit indhold skattemæssigt, idet ejerforholdene reelt er uændrede.
Det var de sagsøgtes holdning, at der var tale skattefri afståelse efter kapitalgevinstskatteloven.
I 2010 anlagde de sagsøgte sag mod TAKS blandt andet med påstand om, at TAKS skulle anerkende, at de sagsøgtes salg af aktier til P/F … i 2003 og til P/F … i 2005 ikke var skatte- og afgiftspligtig for de sagsøgte.
Færøernes Ret gav de sagsøgte medhold i, at hverken salget i 2003 eller 2005 kunne anses for at være skjult udlodning af udbytte. Dommen blev afsagt den 14. juni 2011
Taks indbragte sagen for Østre Landsret, der den 7. november 2012 stadfæstede dommen.
Højesteret frifandt ved dom den 31. marts 2015 TAKS. Det fremgår af præmisserne:
Aktionærerne solgte den 27. oktober 2005 alle deres aktier i holdingselskabet P/f … til et nyetableret holdingselskab, P/f …, som de ejede med samme ejerandele som i P/f …. Af købesummen på 250 mio. kr. blev 97,5 mio. kr. indskudt i P/f … som apportindskud, og af de resterende 152,5 mio. kr. blev 55 mio. kr. betalt kontant i 2005, og der blev indgået en låneaftale om de resterende 97,5 mio. kr., som skulle afdrages over 10 år. Den kontante udbetaling på 55 mio. kr. blev finansieret ved et banklån på 40 mio. kr. og ved et lån fra P/f … på 15 mio. kr.
Den 26. juni 2006 blev det besluttet at fusionere P/f … og P/f … med virkning fra 1. januar 2006 med førstnævnte selskab som det fortsættende selskab.
TAKS er af den opfattelse, at de 152 mio. kr. (salgssummen ekslusive apportindskuddet) skal beskattes som udbytte, jf. den færøske kapitalgevinstskattelovs § 9, stk. 1, jf. § 1, stk. 2, hvorimod aktionærerne mener, at der er tale om en skattefri afståelsesavance efter overgangsreglerne i samme lovs § 27, jf. § 28, stk. 2.
Efter den færøske kapitalgevinstskattelovs § 1, stk. 2, anses som udbytte alt, som et selskab udlodder til aktionærer, andelshavere og lignende. Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, jf. lagtingslov nr. 31/2002 af 29. oktober 2002, at alle finansielle fordele skal anses som udbytte, blot der er tale om udlodninger, som tilkommer aktionærerne i deres egenskab af aktionærer.
Efter bevisførelsen lægger Højesteret til grund, at aktionærerne i P/f … i mange år ikke havde fået udbetalt udbytte fra selskabet, hvor der var opsparet betydelige værdier. Aktionærerne ønskede at få disse værdier ud til sig selv, men de ønskede samtidig ikke at afgive ejendomsretten til P/f … til andre. Resultatet blev, at aktionærerne etablerede P/f … og overdrog deres aktier til dette selskab. Aktionærerne ejede herefter som nævnt P/f … med samme ejerandele, som de havde ejet P/f ….
Der var ingen aktuel eller konkret planlagt økonomisk aktivitet i P/f …, og der var heller ingen oplyste konkrete planer for, hvordan selskabets gæld i forbindelse med aktieerhvervelsen skulle afvikles.
Højesteret finder under de foreliggende omstændigheder, at etableringen af P/f … og overdragelsen af aktierne hertil ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse. Formålet med disse transaktioner må derimod anses at have været at tilvejebringe en ordning, hvorefter de midler, der var opsparet i P/f …, kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning efter kapitalgevinstskattelovens § 9, stk. 1. Dette understøttes af fusionen i 2006 mellem P/f … og P/f …, som blev begrundet med, at det var uhensigtsmæssigt, at aktionærerne ejede et holdingselskab (P/f …), som ejede et andet holdingselskab (P/f …). Fusionen indebar som nævnt, at P/f … ophørte med at eksistere, og at aktionærerne på ny ejede samme andel i P/f … som tidligere, men til forskel fra tidligere havde P/f … nu overtaget P/f …'s forpligtelser, herunder til at betale resten af beløbet på de 152,5 mio. kr. til aktionærerne.
Højesteret tager herefter TAKS' påstand til følge."
Efterfølgende afslog TAKS den 21. marts 2016, bilag 5, at afgive bindende tilsagn om, at aktionærerne i P/F … (tidligere P/F …) ikke kan anses at have solgt aktier i P/F …, således at aktierne fortsat er omfattet af overgangsreglen i § 28 i kapitalgevinstskatteloven.
Advokat … indbragte på vegne af de sagsøgte afslaget for Skatte- og afgiftkærenævnet. Under sagsforberedelsen i nævnet indhentede advokat … en juridisk vurdering af sagen udarbejdet af advokat …, Vurderingen er fremlagt som bilag 8. Det fremgår heraf:
"4.1.3 Afståelse - konklusion
Som det fremgår af ovenstående sker der automatisk konse-
kvensændring, når en given disposition tillægges ændrede
skatteretlige virkninger.
Dette følger både af SKATs egen praksis og er bekræftet af
Skatteministeriet i forbindelse med diverse lovforarbejder.
Det er derfor også vores vurdering, at når Højesteret om-
kvalificerer en skatteretlig afståelse til udbytte, må en skatte-
retlige konsekvens heraf være, at aktierne ikke anses for afstået.
I den konkrete sag er virkningen heraf, at overgangsreglen i
kapitalgevinstskattelovens § 28 fortsat finder anvendelse."
Skatte- og afgiftkærenævnet tilsidesatte den 9. november 2016 TAKS' afslag, jf. bilag 10:
"Avgerðin hjá Skatta-og avgaldskærunevndini
Hetta mál hongur saman við avgerðini hjá nevndini, sum Hægstirættur avsegði dóm um í 2015.
Støðan var, at partaeigararnir í P/F … upprættaðu eitt nýtt felag, sum teir seldu síni partabrøv til. Seinni blivu upprunaliga og nýupprættaða felagið løgd saman, og partaeigararnir áttu hereftir aftur partabrøvini í sama lutfalli sum áður.
Hægsti Rættur kom fram til, at talan ikki var um sølu av partabrøvum men um fjalda útlutan av vinningsbýti.
Partaeigararnir vóru síðani skattaðir av hesum vinningsbýti sambært reglunum í kapitalvinningsskattalógini.
Nú hevur P/F … sent umbøn um bindandi svari til TAKS og spurt, um partabrøvini kunnu metast at vera fevnd av skiftisregluni í § 28 í kapitalvinningsskattalógini (ll nr. 46 frá 16. mai 2006). Hendan fevnir um ávís virðisbrøv, útvega áðrenn 16. november 2001 og sum ikki eru avhendað áðrenn 1. januar 2007, og reglan ásetir hvussu virðið á hesum skal ásetast.
Spurningurin í málinum er sostatt, um partaeigararnir í P/F … skattliga hava selt partabrøvini í P/F …, ella um partabrøvini ikki eru seld og framvegis eru fevnd av skiftisregluni í § 28 í kapitalvinningsskattalógini.
Spurningurin er aktuellur, tí TAKS hevur umkvalifiserað støðuna frá at vera søla til at vera fjald útlutan av vinningsbýti vísandi til realitetsprinsippið. Hetta er staðfest av Hægsta Rætti og spurningurin er síðani, um hendan umkvalifisering eisini fær týdning fyri metingina í mun til § 28 í kapitalvinningsskattalógini.
Hvussu langt ein umkvalifisering røkkur í skattahøpi er ikki lýst samlað í tí løgfrøðiliga lesnaðinum. Spurningurin er ikki loystur í lógargrundarlagnum og ongin siðvenja er.
Sambært lýsing av danskari siðvenju, sum er gjørd av Kromann Reumert, fær ein umkvalifisering í Danmark týdning fyri onnur skattarættarlig høpi.
TAKS tekur útgangsstøði í tí civilrættarligu støðuni. Tað er rætt, at tann civilrættarliga støðan ofta er avgerandi fyri ta skattarættarligu støðuna/kvalifikatiónina. Tað er eisini rætt, at partabrøvini í hesum føri eru seld civilrættarliga, og tað eru tey enn, sjálvt um støðan er umkvalifisera til útbýti skattarættarliga. T.v.s. avtalan um sølu av partabrøvum er enn galdandi, og felagið skyldar enn partaeigarunum pening fyri partabrøvini o.s.fr.
Tann løgfrøðiligi lesnaður, sum TAKS vísir til, snýr seg um sambandið millum skattarættin og civilrættin í mun til kvalifikatión av støðum, men tað er ivasamt, um hesin er relevantur fyri trupulleikan í hesum máli. Ongin hevur sett spurnartekin við, um sølan av partabrøvunum civilrættarliga er galdandi. Spurningurin er hinvegin, um ein skattarættlig (um)kvalifisering er bindandi í fleiri skattarættarligum høpum.
Dómurin, sum báðir partar tulka í hesum sambandi, fevnir heldur ikki um støðuna, og gevur tí ikki grundarlag fyri eini støðutakan um hetta.
Tað er torført at siga nakað generelt um spurningin, tí tað valdast møguliga umstøðurnar í hvørjum ítøkiligum føri, men í hesum føri tykist tað ikki rætt, fyrst at umkvalifiserað støðuna til fjalda útlutan av vinningsbýti í mun til sølu av partabrøvunum og síðani ikki vilja standa við hesa umkvalifisering um somu partabrøv og innan sama økið (kapitalvinningsskatt).
Civilrættarliga er avtalan um sølu av partabrøvum galdandi, men hon er skattarættarliga skúgva til viks, og mett at vera fjald útlutan av vinningsbýti, og hendan meting eigur at vera bindandi fyri seinni metingar av hesi støðu. Tá tað ikki er viðurkent skattarættarliga, at partabrøvnini eru seld í einum høpi, so eru tey sum útgangsstøði heldur ikki seld skattarættarliga í einum øðrum høpi.
Hetta merkir, at partabrøvini ikki kunnu metast at vera seld, og eru fevnd av skiftisregluni í § 28 í kapitalvinningsskattalógini.
Vísandi til omanfyri standandi verður tað bindandi svarið frá TAKS broytt."
Det er ubestridt, at de sagsøgtes aktier opfylder kravene for at være omfattet af § 28 i kapitalgevinstskatteloven, når der ses bort fra overdragelsen i 2003 og 2005.
§ 28, stk. 1 har følgende ordlyd:
"Virðisbrøv, nevnd í § 1, nr. 1, ið eru útvegað fyri 16. november 2001, og sum ikki eru avhendað fyri 1. januar 2007, verða eftir hesi lóg roknað sum útvegað fyri eitt mett handilsvirði, sum verður ásett við støði í innara virðinum í felagnum við endan á roknskaparskeiðinum, sum endar í 2006. Skattliga útveganarvirðið verður ásett til eitt mett handilsvirði og sett í eina skattauppgerð fyri seg, sum grannskoðari váttar til sannan."
… har forklaret, at han har været revisor siden 1993. Det er almindeligt forekommende, at aktionærer sælger deres aktier til et holdingselskab, som de også ejer, på samme måde som de sagsøgte gjorde. Han har ikke oplevet andre tilfælde, hvor TAKS omkvalificerer dispositionen fra salg til udlodning.
Da aktierne blev solgt i 2005 kunne dette ske skattefrit. Reglen blev ændret i 2006 sådan, at salgssummen fra aktier solgt efter den 31. december 2006 skulle beskattes. Aktier udstedt før den 16. november 2001, som de sagsøgtes var, ville blive beskattet af den værdi, som lå over selskabets indre værdi pr. årsskiftet 2006/2007. De sagsøgtes aktier blev ikke vurderet, fordi de anså dem for solgt. Aktieværdien pr. årsskiftet 2006/2007 er nu foretaget og ligger på ca. 890 mio. kr. Vurderingen er foretaget i overensstemmelse med en bekendtgørelse fra TAKS. Efter overgangsreglen er det beløbet, som skal fratrækkes salgssummen ved et eventuelt senere salg inden der skal betales skat.
Sagsøgeren har gjort gældende, at sagen drejer sig om fortolkning af Højesterets dom af 31. marts 2015.
Højesteret har ved afgørelsen lagt til grund, at der skete salg både i 2005, hvor aktionærerne solgte deres aktier og i 2006, hvor holdingselskaberne fusionerede. Højesteret nåede frem til, at omstændighederne ved salgene medførte, at alene en del af salgssummen skal anses for at være maskeret udbytte. Henset til at der faktisk er sket overdragelse af aktierne, kan disse ikke være omfattet af overgangsreglen i kapitalgevinstskattelovens § 28.
Det er således sagsøgerens opfattelse, at aktierne i det hele skal vurderes som solgt i 2005 i civilretlig henseende, uanset at salget for en dels vedkommende anses for at være skjult udlodning.
Der er enighed mellem parterne om, at der ikke er retssædvaner, praksis eller vejledning i lovforarbejderne til håndtering af en situation som den foreliggende, hvor samtlige aktier civilretligt er solgt men hvor det alene for en dels vedkommende anses for at være maskeret udbytte.
Det fremgår af SKAT´s vejledning gengivet i de sagsøgtes materialesamling på side 108, at konsekvensen af at der skattemæssigt omkvalificeres fra skattefrit salg til maskeret udbytte kan være dobbelt- eller trippelbeskatning.
Sagsøgeren har hjemmel til at omkvalificere, men der er ingen støtte i teorien eller lovforarbejderne for, at sagsøgerens omkvalificering i en situation som den foreliggende rækker videre sådan, at dispositionerne også civilretligt skal anses som omkvalificeret, eller at omkvalificeringen får virkning for den del af overdragelsen der ikke skattemæssigt er blevet omkvalificeret.
I dette tilfælde er der ikke tale om, at sagsøgerne ændrer den aftale, som er indgået om overdragelsen af aktierne. Sagsøgerne vurderer blot dispositionen anderledes end de sagsøgte have planlagt.
Udgangspunktet er, at den civilretlige disposition er afgørende for den skatteretlige kvalifikation, men der kan efter omstændighederne skelnes mellem den civilretlige og de skatteretlige konsekvenser på baggrund af en nærmere analyse at pengestrømmene. Det er tilfældet under denne sag.
Samlet set er der tale om en misbrugssituation, som efter teorien kan udløse både dobbelt og trippel beskatning. Det er en uholdbar situation, hvis parter blot kan bakke ud af civilretlige dispositioner med virkning for den skatteretlige kvalifikation, hvis en disposition viser sig at være ufordelagtig for dem.
De sagsøgte har gjort gældende, at aktierne er omfattet af overgangsreglen i § 28 sådan, at alene den del af en eventuel afståelsessum, som overstiger den opgjorte værdi ved udgangen af 2006, skal beskattes.
Sagsøgeren har fra starten gjort gældende, at overdragelsesdispositionen reelt ikke var en overdragelse, og at der derfor var tale om udlodning. Dette er i tråd med, hvad sagsøgeren har givet til kende om spørgsmålet generelt.
Højesteret omkvalificerede dispositionen fra at være skattefri overdragelse til at være skattepligtig udlodning, og efterfølgende indtager sagsøgeren den holdning, at der er sket et salg. Konsekvensen heraf er, at de sagsøgte mister den mulighed, de havde for at kunne afstå aktierne skattefrit.
Det afvises, at der har været tale om forsøg på maskeret udbytte eller forsøg på at foretage ulovlige dispositioner, og der henvises i den forbindelse til, at både Færøernes Ret og Østre Landsret gav de sagsøgte medhold i, at der var tale om skattefri overdragelse.
For Højesteret var det ikke bestridt, at der civilretligt var gennemført et salg, og retten havde derfor ikke anledning til at tage stilling til spørgsmålet.
Sagsøgeren kan ikke i overdragelsessituationen skattemæssigt anse overdragelsen for ikke at være sket og så i spørgsmålet om, hvorvidt overgangsreglen kan anvendes skattemæssigt anse overdragelse for at være sket.
I dansk skatteret er udgangspunktet, at den skattemæssige kvalifikation af en disposition får afledte konsekvenser for den videre skattemæssige behandling af samme disposition. Dette er fx. tilfældet i teori og praksis vedrørende ligningslovens § 16 A, og § 16 B, som svarer til den færøske kapitalgevinstskattelovs § 1 og § 9.
I tilfælde hvor maskeret udlodning bliver omkvalificeret til løn medfører det fx. fradragsret for lønnen i selskabets skatteregnskab for at undgå dobbeltbeskatning. Det samme er tilfældet ved fusion, anpartshaverlån osv.
Udgangspunktet i skatteretten om skatteretlig kongruens medfører, at en skatteyder, der udsættes for omkvalificering kan vende tilbage til udgangspunktet. Dette gør sig også gældende for de sagsøgte, og det omfatter hele situationen.
Det er ubestridt, at de sagsøgtes aktier i P/F …, inden disse blev overdraget den 27. oktober 2005 til holdingselskabet P/F …, opfyldte betingelserne for at blive omfattet af overgangsreglen i § 28 i kapitalgevinstskatteloven, og at de sagsøgte på det tidspunkt havde ret til at foretage skattefri overdragelse af aktierne i medfør af § 27.
Det lægges til grund, at de sagsøgte ved overdragelsen i oktober 2005 ønskede at udnytte deres ret til at overdrage deres aktier skattefrit i medfør af § 27.
Det skatteretlige udgangspunkt er, at den civilretlige kvalifikation af en disposition skal respekteres af skatteretten, medmindre skattelovgivningen eller dens motiver peger i en anden retning, eller der foreligger klare indicier for omgåelse eller misbrug, jf. herved U.2004B.298.
Det fremgår af bemærkningerne til kapitalgevinstskatteloven om overgangsreglen, § 28, at landsstyrets formål med reglen var at sikre, at værdiforøgelsen af aktier frem til den 1. januar 2007 også skulle være skattefri efter det tidspunkt.
Loven eller dens forarbejder støtter ikke, at forkert anvendelse af reglerne om skattefri afståelse eller forsøg på omgåelse medfører, at rettigheden af den grund fortabes.
Der er ved sagens bilag 8, en juridisk vurdering, redegjort for, at en skatteretlig omkvalificering af en disposition i dansk skatteret i en række tilfælde er afgørende for den fremtidige skatteretlige behandling af dispositionen.
Højesteret traf den 31. marts 2015 afgørelse om, at den del af salgssummen, som ikke var apportindskud i holdingselskabet, skattemæssigt skulle anses for udbytte, jf. § 9, stk. 1.
Begrundelsen for afgørelsen var, at formålet med overdragelsen havde været at tilvejebringe en ordning, hvorefter de midler, der var opsparet i P/F …, kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning. Det indgik også i begrundelsen, at fusionen i 2006 mellem P/F … og P/F … med P/F … som fortsættende selskab medførte, at aktionærerne på ny ejede samme andel i P/F …. Dispositionen havde ikke nogen forretningsmæssig begrundelse og blev tilsidesat i skattemæssig henseende, fordi den var uden reelt indhold.
Højesteret stadfæstede således sagsøgerens omkvalificering af aktieoverdragelsen i oktober 2005 fra at være skattefri afståelse efter § 27 til at være skattepligtig udlodning efter § 9, stk. 1.
På denne baggrund og navnlig under hensyn til Højesterets begrundelse sammenholdt med, at lovens formål er at sikre skattefri overdragelse af aktierne for så vidt angår deres vurderede værdi pr. den 31. december 2006, finder retten, at den skattemæssige omkvalificering af overdragelsen den 27. oktober 2005 og den efterfølgende fusion medfører, at overdragelsen og fusionen ikke anses som overdragelse i relation til § 28.
Retten stadfæster herefter Skatte- og afgiftkærenævnets afgørelse af 9. november 2016, og de sagsøgte frifindes.
De sagsøgtes aktier blev i det hele behandlet ens i forbindelse med overdragelsen den 27. oktober 2005 og ved den efterfølgende fusion. Der er derfor uden betydning for sagens afgørelse, at en del af købesummen på 250 mio. kr. ikke blev beskattet som udbytte.
Det er også uden betydning for sagens afgørelse, at de sagsøgte ikke har foretaget formel vurdering af aktiernes værdi pr. 31. december 2006, idet de sagsøgte ikke havde anledning til det før Højesterets dom af 31. marts 2016.
Retten lægger til grund, at parternes økonomiske interesse i sagen svarer til beskatningen af aktiernes værdi ved årsskiftet 2006/2007. Værdien af aktierne anses efter … vidneforklaring for at være ca. 890 mio. kr. Beskatning heraf i medfør af kapitalgevinstskattelovens § 14 med 35 % svarer til ca. 311,5 mio. kr.
De sagsøgte har ikke oplyst om udgifter i forbindelse med sagen, eller hvorvidt de er mvg registrerede. De sagsøgte anses derfor for at være mvg registrerede, hvorfor sagsomkostningerne ikke tillægges mvg.
I en sag som denne, hvor dens værdi ligger betydeligt over intervallerne i de vejledende salærtakster, tillægges værdien vægt som et moment blandt flere ved rettens skøn over, hvad der er et passende beløb til dækning af modpartens advokatomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1 og 2.
Sagens forberedelse ved retten har strakt sig over 8 måneder, hvorunder parterne hver har afgivet to processkrifter. Hovedforhandlingen varede en halv dag.
Henset hertil men også til, at forberedelsen af sagen utvivlsomt har været tidskrævende samt sagens økonomiske betydning for parterne, finder retten, at sagsomkostningerne, der alene vedrører advokatomkostninger, skønsmæssigt skal fastsættes til 2 mio. kr.
De sagsøgte, …, …, …, …, …, …, …, …, …, … og …, frifindes, således at Skatte- og afgiftkærenævnets afgørelse af 9. november 2016 stadfæstes.
Sagsøgeren, TAKS, betaler inden 14 dagen sagens omkostninger med 2 mio. kr. til de sagsøgte.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret afgør (også) forældreansvarssager efter et konkret skøn. | Forum Orientering
Skrevet af Viggo Bækgaard d. 13/4 - 2016
De seneste 3 højesteretsdomme om forældremyndighed og skilsmissebørns bopæl er afgjort snævert med 3-2 flertal – såkaldt dissens. Det er måske forståeligt men rigtig ærgerligt. For det betyder, at vi ikke bliver klogere af, at det er Højesteret, der taler.
Familieretsjurister ærgrer sig meget over, at det generelt er meget svært overhovedet at få lov til at få en sag i Højesteret. Særligt forældreansvarssager har det været svært at få Procesbevillingsnævnets tilladelse til at føre for Højesteret.
Den væsentligste betingelse for overhovedet at få lov til det er, at sagen skal være principiel.
Tankegangen er, at Højesterets samfundsindsats skal indskrænkes til via sine afgørelser at udstikke retningslinjer for lovfortolkning, som såvel advokater som by- og landsretterne kan pejle efter fremadrettet.
Derfor sidder vi hele tiden og venter spændt på sådanne principielle afgørelser, som vil kunne gøre det lettere at agere både som forældrene i deres indbyrdes konflikt men også for os, der skal forsøge at rådgive befolkningen om, hvordan konflikten vil blive løst, hvis den skal løses juridisk og ikke ved forhandling (retsmægling eller mediation).
Forældreansvarslovens altoverskyggende princip er, at en afgørelse efter loven skal træffes efter, hvad der er bedst for barnet. Alle bemærkninger til loven lægger vægt på, at afgørelsen skal træffes efter det konkrete barns konkrete forhold.
De senere års få højesteretsafgørelser må i sandhed siges at understrege det. De bliver nemlig ofte ikke afgjort af en enig Højesteret.
I de fleste højesteretssager deltager der 5 dommere. Når dommerne ikke er enige, siger man, at der er dissens. Men det er selvfølgelig flertallets afgørelse, som gælder.
I den nyeste dom fra 16. februar 2016, bruger alle højesteretsdommerne en del plads på at gennemgå det helt overordnede om loven og hensigtserklæringerne om, at et barn har ret til to forældre, og at det er hovedreglen, at der skal være fælles forældremyndighed, med mindre det i et fremadrettet perspektiv må antages, at forældrene ikke er i stand til at samarbejde til gavn for børnene.
Herefter deler Højesteret sig med 3 dommere for eneforældremyndighed til mor og 2 for fælles forældremyndighed. De foretager simpelthen en konkret vurdering baseret på den enkelte højesteretsdommers indtryk af, hvorvidt forældrene må antages at kunne samarbejde.
Det eneste, som man kan udlede af dommen er vel egentlig, at afstanden i sig selv ikke bør kunne forhindre fælles forældremyndighed. Men det er der nu mange afgørelser, som er nået frem til i forvejen..
Højesteret har imidlertid også i november 2015 haft spørgsmålet om fælles forældremyndighed til behandling. Den 24. november traf retten nemlig afgørelse i en sag om fælles forældremyndighed, der desværre heller ikke efterlader befolkningen i større afklaring om retsstillingen.
Problemstillingen i den sag var, at der var tale om en dansk far og en thailandsk mor, som lærte hinanden at kende i 2010 på en ferie i Thailand. Faren arbejdede dengang i Holland, og parret flytter sammen der, hvor de får en datter i december 2011.
De ophæver samlivet i oktober 2012. En hollandsk domstol bestemmer, at faren må tage datteren med til Danmark, hvilket han så gjorde i august 2013.
Herefter har moren et relativt sporadisk samvær i farens hjem i Danmark ca. en gang om måneden. Samværet synes vanskeliggjort af, at faren ikke tillader moren at tage barnet med på et almindeligt samvær, da han frygter, at moren vil tage barnet med ud af landet. Mors økonomi synes at være årsag til det ret sporadiske samvær, da det er bekosteligt at rejse til Danmark og indlogere sig på hotel.
Derudover er der nogenlunde hyppig skype-kontakt mellem mor og barn. Datteren taler kun dansk.
Der er en del uoverensstemmelser mellem forældrene om flere forskellige forhold. De har lidt sprogforvikling, da deres interne sprog er engelsk, som de kun synes at beherske begrænset. Religiøse uoverensstemmelser har rod i, at mor er
buddist og far kristen.
Far siger, at der ikke rigtig er noget samarbejde. Mor at det sådan set fungerer nogenlunde.
Nøjagtig som i den nyeste dom deler Højesteret i november-sagen sig i en 3-2-afgørelse baseret på meget konkrete vurderinger af samarbejdspotentialet.
Tilbage i 2011 havde Højesteret en sag til prøvelse spørgsmålet om, hvorvidt en bopælsforælder kan flytte med barnet, sådan som det egentlig fremgår af forældreansvarslovens § 2. (Bopælsforælderen kan bestemme, hvor i landet barnet skal bo). Højesteret bestemte ved den dom (UFR 2011/257), at 2 børn på 4 og 6 år skulle bo hos M, der var flyttet fra en by til en anden men også dengang i en 3-2-afgørelse. Jeg kommenterede dengang afgørelsen sådan:
Afgørelsen er på en måde rigtig ærgerlig. Det er ekstremt vanskeligt at få lov til overhovedet at få en sag for
Højesteret gennem Procesbevillingsnævnet. Sagen skal være principiel.
Når så endelig det lykkes at få en sag om flytning i Højesteret, kommer der en 3-2-afgørelse.
Det ærgrer mig grænseløst, at Højesteret både for flertallets og mindretallets vedkommende alene går ind i en ”ævle-bævle-argumentation”. Vel skal domme være konkrete, men når vi er helt oppe og ringe i Højesteret, ville det have været dejligt, om man havde forholdt sig mere konkret til lovens bestemmelser om, at det er bopælsforælderen, der bestemmer hvor i landet barnet skal bo.
Det gjorde de så ikke. Derfor må jeg konstatere, at det trods alt virker rigtigst på mig, at Højesterets flertal lægger afgørende vægt på tilknytningen til forældrene end til ”byen”.
Jeg tror virkelig, at de her nævnte afgørelser er de seneste tre, hvor Højesteret har haft mulighed for at mene noget om forældremyndighed og bopæl for skilsmissebørn.
Som du kan se, er der ikke megen vejledning at hente i Højesteret.
Højesteret: ALT for damerne krænket a...
Ny rentelov træder i kraft den 1. aug...
Flere årsager til mén og erhvervsevne...
Vejle Amts indkøb af medicinsk udstyr...
Forum Advokaters internationale funda...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ledelsesmedlemmer var erstatningsansvarlige for uforsvarlige udlån - Jurainfo.dk - Juridiske nyheder og arrangementer samlet ét sted
IUNO d. 28/01/2019
En bank led store tab på en række udlån under finanskrisen og gik kort tid efter konkurs. Finansiel Stabilitet lagde herefter sag an mod tre medlemmer af bankens ledelse for det samlede tab. Selvom Højesteret ikke fandt, at ledelsesmedlemmerne generelt var erstatningsansvarlige for bankens samlede tab, havde de godkendt flere udlån på et så uforsvarligt grundlag, at de var personligt ansvarlige for et tab på i alt ca. 89 mio. kr.
Sagen handlede om 11 konkrete udlån bevilliget forud for Capinordic Banks konkurs i 2010. De konkrete udlån var bevilliget af ledelsesmedlemmerne i perioden fra 2007 til 2009 til velhavende og transaktionsdrevne kunder, hvoraf flere indgik i medlemmernes egne forretningsnetværk.
Finansiel Stabilitet overtog den konkursramte banks aktiver og passiver og lagde herefter sag an mod Capinordic Banks direktør, bestyrelsesformand samt et bestyrelsesmedlem. Finansiel Stabilitet gjorde gældende, at de tre ledelsesmedlemmer havde handlet så uforsvarligt og ansvarspådragende i forbindelse med bevillingerne af de konkrete udlån, at de var erstatningsansvarlige for bankens samlede tab.
Sagens hovedspørgsmål var derfor, om bankens ledelsesmedlemmer var personligt erstatningsansvarlige over for banken, samt om såkaldt ”décharge” meddelt under bankens generalforsamlinger i så fald kunne medføre ansvarsfrihed.
Grænser for ledelsens forretningsmæssige skøn
Højesteret fastslog indledningsvist, at Capinordic Bank generelt ikke var indrettet eller drevet på en måde, der i sig selv kunne begrunde et erstatningsansvar for ledelsesmedlemmerne. Derfor krævede det en konkret vurdering af hvert udlån for at afgøre, om ledelsesmedlemmerne havde handlet forsætligt eller uagtsomt.
Beslutninger om at yde udlån beror først og fremmest på et forretningsmæssigt skøn, navnlig på grundlag af en kreditvurdering af låntager. Højesteret understregede, at domstolene som udgangspunkt bør være forsigtige med at tilsidesætte dette skøn. Det skyldes den såkaldte ”business judgement rule”, hvorefter ledelsesmedlemmer ikke automatisk er erstatningsansvarlige, fordi en beslutning viser sig at medføre et tab for virksomheden, så længe beslutningen er truffet på et loyalt, oplyst og forsvarligt grundlag.
Højesteret fremhævede, at domstolene ikke skal udvise samme forsigtighed, hvis en tabsgivende beslutning ikke alene er truffet ud fra bankens forretningsmæssige hensyn, men også ud fra andre – uvedkommende – interesser.
I den konkrete vurdering fandt Højesteret blandt andet, at ledelsesmedlemmerne ved to udlån havde haft personlige interesser involveret. Eksempelvis havde bestyrelsesmedlemmet en betydelig personlig interesse i et udlån til en virksomhed på 6 mio. kr. uden aftale om modydelse til banken.
Erstatningsansvar uanset meddelt ansvarsfrihed
Capinordic Banks ledelsesmedlemmer fastholdte i sagen, at de ikke var personligt ansvarlige for bankens tab, fordi de under bankens generalforsamlinger i 2007, 2008 og 2009 var blevet meddelt ansvarsfrihed (décharge). Højesteret fandt dog, at ansvarsfrihed var meddelt på et så generelt grundlag, at ledelsesmedlemmerne ikke kunne fritages for ansvar for de tab, som banken havde lidt i perioden.
Herefter gennemgik Højesteret hvert udlån. De fandt for 9 ud af 11 udlån, at mindst ét af ledelsesmedlemmerne havde handlet så uforsvarligt, at de var personligt ansvarlige for det tab, som udlånet havde påført banken. Af samme grund fandt Højesteret også, at der ikke var grundlag for at lempe erstatningsansvaret for de tre ledelsesmedlemmer.
Højesteret stadfæstede derfor i det væsentligste landsrettens dom og fandt, at ledelsesmedlemmerne skulle erstatte et tab på i alt ca. 89 mio. kr.
Dommen bekræfter, at der skal en høj grad af uagtsomhed til, før ledelsesmedlemmer ifalder et personligt ansvar. Af hensyn til det ledelsesmæssige skøn, den såkaldte ”business judgement rule” og de erstatnings- og selskabsretlige lempelsesregler, må der foretages en konkret vurdering i hver enkelt sag, navnlig af skyldgraden og tabets størrelse for at vurdere et potentielt erstatningsansvar.
IUNO anbefaler, at virksomheder er opmærksomme på, at der sikres et gennemsigtigt samarbejde mellem virksomhedens bestyrelse. Derudover bør virksomheder også overveje at tegne ansvarsforsikringer for deres ledelsesmedlemmer, der kan dække eventuelle erstatningskrav i forbindelse med retssager etc. Du kan læse mere om ledelsesansvar her.
[Højesterets dom af 15. januar 2019 i sag 226/2015]
Mobil: +45 5374 2704
aer@iuno.dk
Kathrine Skøtt Jespersen
Mobil: +45 5374 2711
ksj@iuno.dk
Mobil: +45 5374 2714
shk@iuno.dk
Mobil: +45 5374 2722
ka@iuno.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret