text:
Skat.dk: Registreringsafgift - eksportgodtgørelse - værdiansættelse - autocamper
29 Apr 2014 15:26
15 Apr 2014 15:15
SKM2014.298.HR
1. afdeling, 207/2013
Eksportgodtgørelse, værdiansættelse, autocamper, afgiftspligtig, værdi, beboelsesindretning, KIA Carnival
For Højesteret angik sagen, om det var med rette, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen for den i sagen omhandlede KIA Carnival MPV Camper LX foretog fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Sagen angik endvidere, om det fradrag for antal kørte kilometer over det normale, som skattemyndighederne foretog ved bedømmelsen af køretøjets skønnede værdi på udførselstidspunktet, var sket i overensstemmelse med de dagældende administrative regler.
Af de grunde, som landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen med rette havde foretaget fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Højesteret bemærkede herved, at det fremgik af forarbejderne til den tidligere gældende regel om en afgift på 60 pct. for køretøjer som det foreliggende, at størrelsen af denne afgift skønnedes at udligne afgiften af den særlige beboelsesindretning (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, sp. 1329) Det fremgik endvidere af forarbejderne til lovændringen i 2007, hvor den gældende afgiftsregel blev indført, at den foreslåede regel om, at der betales registreringsafgift efter samme takst som for almindelige personbiler, men således at der ses bort fra udgiften til beboelsesindretningen, nøje ville svare til intentionen bag den hidtidige 60 pct. regel (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, sp. 7842).
Fsva. spørgsmålet om beregning af fradrag for kilometerstand efter den dagældende § 10 (bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006) lagde Højesteret til grund, at skattemyndighederne efter fast praksis havde anvendt reglen således, at der foretages fradrag for hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer, såfremt det overstiger 10 pct. Da det måtte lægges til grund, at hele afvigelsen - og ikke kun den del der overstiger 10 pct. - normalt vil have indflydelse på køretøjets værdi, fandt Højesteret ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn, hvori hele afvigelsen indgik.
Det af appellanten anførte om, at værdifradrag for antal kørte kilometer ud over det normale som udgangspunkt ikke måtte medføre, at prisen bliver lavere end for et tilsvarende køretøj, som er et år ældre, medmindre afvigelsen er ekstrem, kunne ikke føre til et andet resultat. Højesteret bemærkede hertil, at den påberåbte retningslinje efter sin ordlyd alene anvendes som et udgangspunkt i forbindelse med den samlede vurdering som skal foretages af skattemyndighederne. Højesteret fandt derfor ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af kilometerafvigelsens betydning for køretøjets værdi. (Stadfæstelse af SKM2013.560.VLR)
Registreringsafgiftsloven § 5 a, stk. 2
Registreringsafgiftsloven § 7b, stk. 1 dagældende)
Registreringsafgiftsloven § 7b, skt. 2, nr. 4
Værdiansættelsesbekendtgørelsen § 9 (dagældende)
Værdiansættelsesbekendtgørelsen § 10 (dagældende)
Den juridiske vejledning 2014-1 E.A.8.1.6
Den juridiske vejledning 2014-1 E.A.8.1.5.3.1.2
(advokat Jakob Krogsøe)
Poul Søgaard, Jytte Scharling, Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 8. afdeling den 1. juli 2013.
Appellanten, H1 A/S, har gentaget sin påstand.
H1 A/S har for Højesteret anerkendt, at den afgiftspligtige værdi skal beregnes med udgangspunkt i handelsprisen for en tilsvarende bil, dvs. en autocamper. Selskabet har fastholdt, at der ikke skal ske fradrag for en skønnet restværdi af beboelsesindretningen, fordi beboelsesindretningen netop indgik i afgiftsgrundlaget ved indregistreringen i 2004 af autocamperen.
H1 har supplerende anført, at der alene skal ske fradrag for kilometerstand, jf. § 10 i den dagældende værdiansættelsesbekendtgørelse fra 2006, og dette fradrag kan højst udgøre 18.800 kr. Der er ingen støtte i bekendtgørelsens ordlyd for, at det er hele afvigelsen, der skal beregnes fradrag for, hvis kilometertallet afviger med mere end 10 pct. Dette bekræftes også af, at Skatteministeriet i marts 2013 kort før hovedforhandlingen for landsretten fandt behov for at ophæve bekendtgørelsen fra 2006 og udstede en ny bekendtgørelse. I den nye bekendtgørelse er § 10 afløst af § 29, hvor det er angivet, at en eventuel regulering sker med hele fravigelsen. Der er ikke tale om en præcisering, men derimod om en egentlig ændring, der først kan få virkning fra den nye bekendtgørelses ikrafttræden.
Skatteministeriet har supplerende anført, at det aldrig har været hensigten med § 10, stk. 1, i bekendtgørelsen fra 2006, at der skulle være tale om et bundfradrag på 10 pct. Samtlige "overkørte kilometer" i forhold til normalkilometertallet har betydning for værdiansættelsen af et brugt køretøj. Denne fortolkning er fulgt ved SKAT's faste praksis, og retstilstanden blev for klarhedens skyld præciseret med § 29 i bekendtgørelsen fra marts 2013.
Supplerende om retsgrundlaget
Bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006 om værdiansættelse af motorkøretøjer mv. blev ophævet ved bekendtgørelse nr. 350 af 25. marts 2013 om registreringsafgift. Denne bekendtgørelse er senere erstattet af bekendtgørelse nr. 879 af 1. juli 2013 om registreringsafgift. Det hedder i de enslydende bestemmelser i § 29, stk. 1, i de to bekendtgørelser
Der beregnes et standardtillæg eller standardfradrag til den afgiftspligtige værdi af en person- eller varebil, hvis det antal kilometer, bilen har kørt, fraviger fra det normale antal som angivet i stk. 3 med mere end 10 pct., jf. dog stk. 2. En eventuel regulering sker med hele fravigelsen. SKAT offentliggør satser for kilometertillægget/-fradraget.
Sagen angår for Højesteret, om det var med rette, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen for den pågældende KIA Carnival MPV Camper LX foretog fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Sagen angår endvidere, om det fradrag for antal kørte kilometer over det normale, som skattemyndighederne foretog ved bedømmelsen af køretøjets skønnede restværdi på udførselstidspunktet, er foretaget i overensstemmelse med de dagældende regler.
Om der ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen skal foretages fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen med rette har foretaget fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Det bemærkes herved, at det fremgår af forarbejderne til den tidligere gældende regel om en afgift på 60 pct. for køretøjer som det foreliggende, at størrelsen af denne afgift skønnedes at udligne afgiften af den særlige beboelsesindretning (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, sp. 1329). Det fremgår endvidere af forarbejderne til lovændringen i 2007, hvor den gældende afgiftsregel blev indført, at den foreslåede regel om, at der betales registreringsafgift efter samme takst som for almindelige personbiler, men således at der kan ses bort fra udgiften til beboelsesindretningen, nøje ville svare til intentionen bag den hidtidige 60 pct.-regel (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, s. 7842).
Om beregning af fradrag for kilometerstand
H1 A/S har anført, at det følger af ordlyden af § 10 i den dagældende bekendtgørelse om værdiansættelse af motorkøretøjer mv. (bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006), at der kun kan foretages fradrag i det pågældende køretøjs afgiftspligtige værdi for antal kørte kilometer ud over det normale for så vidt angår den del af afvigelsen, som overstiger 10 pct. Det må imidlertid lægges til grund, at skattemyndighederne efter fast praksis har anvendt reglen således, at der foretages fradrag for hele afvigelsen, såfremt den overstiger 10 pct. Da det endvidere må lægges til grund, at hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer - ikke kun den del, som overstiger 10 pct. - normalt vil have indflydelse på køretøjets værdi, finder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn, hvorefter der ved vurderingen af køretøjets værdi er lagt vægt på hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer.
H1 har endvidere anført, at det følger af skattemyndighedernes faste praksis som udtrykt i Juridisk Vejledning, at værdifradrag for antal kørte kilometer ud over det normale som udgangspunkt ikke må medføre, at prisen bliver lavere end for et tilsvarende køretøj, som er et år ældre, medmindre kilometerafvigelsen er ekstrem, hvilket den efter H1s opfattelse ikke er i dette tilfælde. Højesteret bemærker, at den påberåbte retningslinje efter sin ordlyd alene anvendes som et udgangspunkt i forbindelse med den samlede vurdering, der skal foretages, og Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige vurdering af kilometerafvigelsens betydning for køretøjets værdi.
Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn med hensyn til, hvor stort et fradrag i det pågældende køretøjs afgiftspligtige værdi, der skulle foretages på grundlag af en samlet vurdering af køretøjets kilometerstand, vedligeholdelsesstand, forbedringer og øvrige beskaffenhed.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 A/S betale 25.000 kr. til Skatterninisteriet.


text:
”Havnedom er en krigserklæring mod fagbevægelsen”
LO Oslo og Transportarbejderforbundet kalder til protestmøde onsdag mod Højesteretsdom, som kriminaliserer havnearbejderblokade i Drammen
Trods juletrængsel og alarm i Oslo, så får fredagens højesteretsdom mod havnearbejderne i Drammen LO Oslo og Transportarbejderforbundet til at indkalde til en hurtig protestdemonstration mod dommen, som de kalder en decideret krigserklæring mod fagbevægelsen.
Som omtalt i går, så afgjorde den norske Højesteret den langvarige strid mellem havnearbejderne i Drammen og det danske firma Holship sagen til arbejdsgivernes fordel.
Højesteret slog fast, at blokaden mod firmaet var i strid med den såkaldte EØS-aftale, som Norge har indgået med EU, og som forpligter landet til at følge reglerne for EU’s indre marked. Retten mener, at blokaden er ulovlig i henhold til både i EØS-aftalens regler om etableringsfrihed.
- Uden konfliktret ingen overenskomster. Højesteret har tilsidesat vigtige faglige rettigheder. Højesterets flertal har bestemt at EØS-aftalen trumfer internationale aftaler som ILO-konvention 137, norske love og overenskomster. Og ikke mindst har den frataget havnearbejderne kampretten og strejkeretten, siger formanden for Norsk Transportarbejderforbund, Lars Johnsen i en udtalelse i forbindelse med indkaldelsen til demonstrationen.
- Højesteret har til tilsidesat vigtige faglige rettigheder for EU-retten. Det kan vi ikke acceptere. Retten giver EØS-aftalen forrang foran overenskomsten og ILO-konventioner. Dommen i Holshipsagen gav virksomheden medhold i, at det var ulovligt at bruge blokade som kampskridt for at opnå overenskomst. Det er det eneste kampskridt havnearbejderne kan bruge mod genstridige arbejdsgivere for at få en overenskomst. Det vil på sigt føre til at det bliver umuligt at videreføre de gældende overenskomster i de norske havne, siger Lars Johnsen.
De fire friheders forrang
Med dommen får EØS aftalens artikel 31 forrang for FN’s ILO-konventioner. I præmisserne til dommen hedder det: ”Uanset hvordan ILO-konvention 137 artikel 3 skal forstås, så må den efter EØS-lovens § 2 stå tilbage for etableringsretten efter EØS-aftalens artikel 31.”
- Det betyder, at de fire friheder og etableringsretten tilsidesætter andre internationale aftaler som sikrer sociale og sikkerhedsmæssige vilkår, siger Lars Johnsen.
Den omtalte ILO konvention 137 artikel 3 siger, at ”registrerede havnearbejdere skal have fortrinsret ved tildeling af havnearbejde.”
Dommen siger præcis det modsatte af, hvad norsk LO har sat som forudsætning for at Landsorganisationen stadig støtter norsk medlemskab af EØS og dermed EU’s indre marked. På sidste kongres vedtog LO et kompromis, som sagde, at LO går ind for EØS-aftalen under forudsætning af, at norsk lov og faglige rettigheder står over EØS-aftalen.
Men når Højesteret giver EØS-aftalen forrang fremfor en ILO-konvention og norske love og overenskomster, viser det, at de forudsætningerne LO har sat for EØS-aftalen er brudt, mener man i ”Nej til EU”.
- Hvordan kan regeringen og stortingsflertallet sidde stille og se på, at på at EU-lovgivning og EØS-aftalen pålægger Højesteret og norske domstole retsafgørelser som systematisk tager arbejdsgivernes og NHO’s (arbejdsgiverforeningen red.) parti, og svækker fagforeningerne og arbejdernes rettigheder, spørger formanden for Nej til EU, Kathrine Kleveland.
”Nej til EU” mener, at konsekvensen må være at LO nu siger nej til EØS.
- Dommen viser endnu en gang, at EØS og Bruxelles overstyrer det norske arbejdsmarked. Den skadelige dom, som overtrumfer reglerne på det norske arbejdsmarked og ILO’s bestemmelser, må betyde at LO sætter foden ned i tråd med LO-kongressen vedtagelse og siger nej til EØS, siger Boye Ullmann, formand for Nej til EU’s faglige udvalg.
- Det er selve kernen i det europæiske unionsprojekt – konkurrenceretten og den fri etableringsret i EU-retten – som gør, at Højesteret nu fratager havnearbejderne både overenskomsten og muligheden for at bruge blokade i konflikten med rederiet Holship i Drammen, siger han.
EL- og IT forbundet har allerede udarbejdet forslag til LO-kongressen om at træde ud af EØS-aftalen.
Ifølge det norske netmedie ”Nationen” så vil Transportarbejderforbundets formand, nu have de øvrige LO-forbund med til at kræve at Norge genforhandler EØS-aftalen eller opsiger den helt. (brink)

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Børn skulle ikke tilbage til Bulgarien, selv om M havde børnebortført dem til Danmark, HD 14. december 2016, utrykt endnu - Landsforeningen Børn og Samvær
Børn skulle ikke tilbage til Bulgarien, selv om M havde børnebortført dem til Danmark, HD 14. december 2016, utrykt endnu
Børnene C og D, der i dag er henholdsvis 11 år og 9 år, flyttede i september 2015 med deres mor, A, til Danmark fra Bulgarien og har siden boet her i landet med deres mor og dennes nye ægtefælle. Sagen angår, om børnene efter reglerne i børnebortførelsesloven (lov om international fuldbyrdelse af forældremyndighedsafgørelser mv.) skal tilbagegives til Bulgarien, hvor deres far, B, har bopæl.
Efter børnebortførelseslovens § 10, stk. 1, skal børn, som ulovligt er ført her til landet eller ulovligt tilbageholdes her, efter anmodning tilbagegives til den, som barnet tilbageholdes fra, hvis barnet umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen havde bopæl i en stat, som har tiltrådt Haagerkonventionen om barnebortførelser (konvention af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser). Efter stk. 2 er en bortførelse eller tilbageholdelse ulovlig, hvis handlingen strider mod forældremyndighedsindehaverens rettigheder ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen, og rettighederne udøvedes på det tidspunkt, hvor barnet blev bortført eller tilbageholdt, eller de fortsat ville være udøvet, hvis den ulovlige handling ikke var foretaget. Børnebortførelseslovens § 10 gennemfører Haagerkonventionens artikel 3, som beskytter bl.a. rettigheder, der tilkommer en forældremyndighedsindehaver enten i fællesskab eller alene. Efter konventionens artikel 5, litra a, omfatter ”forældremyndighed” retten til at drage omsorg for barnets person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.
C og D boede indtil september 2015 med deres mor i Bulgarien. Det er derfor forældrenes rettigheder efter bulgarsk ret, der skal lægges til grund ved afgørelsen af, om der er tale om en børnebortførelse omfattet af Haagerkonventionen.
Højesteret finder, at B i kraft af sin ret til at modsætte sig, at børnene tager fast bopæl uden for Bulgarien, besidder rettigheder som indehaver af forældremyndighed i den forstand, hvori dette begreb anvendes i Haagerkonventionen. Dette gælder, selv om han i øvrigt kun har samværsret med børnene. Højesteret har herved navnlig lagt vægt på, at forældremyndigheden efter konventionens artikel 3 kan være delt, og at begrebet ”forældremyndighed” efter konventionens artikel 5, litra a, udover retten til at drage omsorg for barnets person særlig omfatter retten til at bestemme, hvor barnet skal bo. En ret til at modsætte sig, at et barn flytter til et andet land, må i den forbindelse anses for mindst lige så vigtig som retten til at beslutte, hvor barnet skal bo inden for bopælslandet. Endvidere har Højesteret lagt vægt på Haagerkonventionens formål, som bl.a. er på internationalt plan at beskytte børn mod de skadelige virkninger af ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse. Højesteret har også tillagt det betydning, at der blandt de lande, der har tiltrådt Haagerkonventionen, er sket en udvikling i retning af en bredere forståelse af, hvad der menes med en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse af et barn. I tråd hermed viser retsafgørelser fra mange af landene, at det anses for ulovlig bortførelse at flytte et barn til udlandet, hvis flytningen kræver samtykke fra den af forældrene, som ikke i øvrigt er tillagt forældremyndigheden, og flytningen er sket uden samtykke fra den pågældende. Se herved f.eks. House of Lords afgørelse af 16. november 2010 i sag [2006] UKHL 51 In re D (a child), dom af 17. maj 2010 fra US Supreme Court i sag Abbott v. Abbott (No. 08-645) og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse af 6. juli 2010 i sag 41615/07, Neulinger og Shuruk mod Schweiz (storkammerafgørelse), præmis 69-74.
Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at B på det tidspunkt, da børnene rejste til Danmark, udøvede og fortsat ville udøve sin ret til at modsætte sig, at de flyttede til Danmark.
På den anførte baggrund tiltræder Højesteret, at der er tale om en ulovlig børnebortførelse, og at tilbageholdelsen af C og D i Danmark er i strid med børnebortførelseslovens § 10, stk. 1.
Efter oplysningerne om forløbet af fogedforretningen den 30. juni 2016, hvor landsrettens afgørelse af 7. juni 2016 blev forsøgt tvangsfuldbyrdet, og af de grunde, som er anført i fogedrettens kendelse af 2. februar 2016, tiltræder Højesteret fogedrettens afgørelse, hvorefter tilbagegivelse af C kan nægtes i medfør af børnebortførelseslovens § 11, nr. 2 og 3, og at tilbagegivelse af D kan nægtes i medfør af lovens § 11, nr. 2.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Debat: Hvad er det retlige grundlag for de aktuelle afskedigelser på AAU? | FORSKERforum
Af professor Arne Remmen, Aalborg Universitet
Ledelsen på AAU er for tiden i gang med en større runde af afskedigelser omfattende 107 medarbejdere, hvoraf en stor del er i akademiske stillinger. Samtidig er der skabt en krisestemning, hvor mindst 40 medarbejdere samtidig har søgt væk eller er gået på nedsat tid.
Dette sker ifølge den officielle forklaring, fordi AAU er udsat for en nedskæring i bevillingerne på finansloven de kommende år. Ledelsen har så valgt at foregribe disse nedskæringer allerede her i 2019 for at være sikker på, at budgetterne bliver tilpasset de nye rammer. Det er bemærkelsesværdigt, at det aktuelle besparelseskrav er mindre end den nedskæring, der blev gennemført for fem år siden på AAU, som kun resulterede i få afskedigelser. Det er også bemærkelsesværdigt, at ledelsen – uden at forhandle dette i samarbejdsudvalgene – har valgt at sætte 5% af bevillingerne af til nye, strategiske initiativer. Her vælger ledelsen altså selv at afgøre, hvad der er faglig kvalitet til forskel fra f.eks. eksterne fondsbevillinger, som typisk er underlagt en fagkyndig bedømmelse. Det hertil afsatte beløb er større end den samlede aktuelle nedskæring i hvert i tilfældet for TECH fakultetet. Blot ved at have sat disse strategiske indsatser på pause, så kunne disse masseafskedigelser have været undgået.
Det er selvfølgelig en alvorlig sag, at den aktuelle nedskæring snarere afspejler, at AAU’s rektor og ledelse benytter en krise til at gennemføre en række ændringer af strategisk betydning – uden at det har diskuteret i Akademisk Råd og i de berørte studienævn. Men dette er dog ikke denne artikels hovedtema, idet sagsforløbet også har en anden alvorlig side – især set fra de afskediges synsvinkel.
Ledelsen i form af rektor, dekaner og HR-afdelingen på AAU har iværksat denne nedskæring af personalet efter en fuldstændig ensartet model, hvor ledelsen i skrivelserne til medarbejderne varsler de påtænkte afskedigelser ved at henvise til, at afskedigelserne er nødvendige af økonomiske årsager og derefter begrunder udvælgelsen af de konkrete personer med henvisning til tre udvælgelseskriterier:
Strategiske hensyn for fremadrettet at understøtte visionen for Aalborg Universitet, herunder en vurdering af om uddannelses- og forskningsområder kan bortfalde, nedprioriteres, sammenlægges eller ændres på anden vis.
Faglige kompetencer, som matcher den fremtidige opgaveløsning inden for instituttets uddannelses- og forskningsprofil.
Personlige kompetencer, som understøtter den fremtidige opgaveløsning.
Derpå skrives det som konklusion: ‘at det desværre er dig, som vi bedst i den givne situation bedst kan undvære’. Skrivelserne er altså helt ens i ordlyden. Selvom en del af de påtænkt afskedigede har reageret med detaljerede svar i form af en individuel partshøringsskrivelse, som den afskedigede har ret til at fremkomme med for at imødegå fejl og vilkårlighed, så er næsten alle endt med at blive afskediget. Igen med det stort set enslydende svar: ‘Din udtalelse ændrer desværre ikke ved, at [fakultetet] stadig mangler at finde besparelser’.
Med andre ord finder ledelsen ikke, uanset de fremførte konkrete indvendinger, at det ændrer på noget. Selvom de afskedigede i deres ‘partshøringsskrivelse’ har redegjort for, at nogle eller måske ingen af de anførte kriterier kan begrunde netop deres afskedigelse, har ledelsen alligevel videreført processen ved at hævde, at disse kriterier er anvendt uden at svare konkret på indvendingerne og gå i dialog om deres berettigelse og dermed om sagligheden i den enkelte afskedigelse.
Ud over det personligt nedgørende i den valgte formulering: ‘du er blandt de, som i den givne situation bedst kan undværes’, så kan man som universitetsansat akademiker med en række faglige kvalifikationsbedømmelser bag sig spørge, hvordan det er kommet så vidt, at et universitets ledelse i den grad lykkes med fuldstændig at omgå kravet om saglighed, som ellers er stadfæstet i både Forvaltningsloven (§19) og Ombudsmandens fortolkning af denne (2015) og i loven om Varsling i forbindelse med afskedigelser af større omfang (2006, §5). Kravet om saglighed er også understreget endnu engang i overenskomsten, hvor det i §20 stk.3 står fremhævet: ‘Ved afskedigelse af en ansat må vilkårligheder ikke finde sted’.
Forklaringen er at finde i en udbredt reference – om end upræcis – til en dom i Højesteret fra 2006 (U.2007.537H), som blev afsagt efter en anke af en dom i Østre Landsret i 2005. Denne dom dækker AAU’s HR-afdeling sig ind under, og er benyttet som grundlag for juridisk vejledning af AAU’s ledelse. Det har også været HR-afdelingen grundlag for den juridiske forklaring, som de har givet forsamlingen af tillidsfolk i AAU’s samarbejdsudvalg.
Referencerne til denne dom blandt de tillidsvalgte er som oftest noget uklar. Det skyldes bl.a. den orientering, der er givet fra de akademiske organisationers side. Både DJØF, IDA og DM ser ud til at have haft den samme tolkning, som findes illustreret i DM’s vejledning om ‘AFSKEDIGELSER – det skal du gøre som tillidsmand’. Her skriver DM som indledning: ‘Arbejdsgivere har vide beføjelser ved afskedigelser på grund af besparelser’. Det følges op med en længere forklaring: ‘Dommen (i Højesteret 2006) slog fast, at når arbejdsgivere skal vælge, hvilke medarbejdere, der skal indstilles til afskedigelse og efterfølgende afskediges, er det tilstrækkeligt at angive en række (saglige) kriterier som begrundelse. Arbejdsgivere har altså i den situation en vid skønsmæssig beføjelse med hensyn til udvælgelse af de medarbejdere, som bedst kan undværes. Ansatte har således ikke krav på en uddybning af begrundelsen i forhold til andre medarbejdere, da et sådan begrundelseskrav ligger udenfor begrundelseskravet i forvaltningsloven.’ Selvom dette næsten er et citat fra dommen, er problemet bare, at denne formidling af dommen er mangelfuld, hvis ikke direkte misvisende i forhold til det fulde indhold i dommen.
Medarbejderne i samarbejdsudvalgene har under behandling af de opstillede kriterier bedt om HR-afdelingens juridiske vurdering. Denne vurdering har fulgt den selvsamme juridiske tolkning, som ovenfor. Hvor AAU’s rektorat selv kan vælge den juridiske rådgivning, som de vil benytte sig af, så er sagen en anden når denne forklaring også fremstilles som den juridiske sandhed over for de tillidsvalgte. I denne situation må organisationerne og de tillidsvalgte stille store krav til juridisk korrekthed, præcision og fuldkommenhed, idet AAU ellers ikke overholder præmisserne for samarbejdsudvalgenes virke.
Men hvad handler denne ‘skelsættende’ dom egentlig om? og hvilke præmisser anføres, som danner grundlag for dommen?
Udgangspunktet for sagen var den store runde af afskedigelser, som fulgte af Fogh regeringens omlægning af den danske udenrigstjeneste i 2002, som førte til en beskæring af bevillingerne på Finansloven og omfattende afskedigelser både i Udenrigsministeriets stab i Danmark og ved ambassader rundt om i verden. Sagen blev rejst af en ambassaderåd, der ikke fandt, at hans anciennitet og kompetencer var blevet respekteret i forbindelse med Udenrigsministeriets udvælgelse af de personer, som skulle afskediges. I både Landsretten og Højesteret fastslås det, at ‘udvælgelsen af sagsøgeren skete ud fra en samlet og generel bedømmelse af hans kvalifikationer, uden at der kunne peges på enkeltstående hændelser, der gav anledning til kritik eller utilfredshed med hans hidtidige tjenesteforløb. Det lægges endvidere til grund, at udvælgelsen skete på grundlag af en relativ vurdering af sagsøgeren og andre medarbejdere, set i forhold til de overordnede udvælgelseskriterier, som fremgik af høringsskrivelsen.‘ Altså i den generelle begrundelse for afskedigelserne, som fremføres i det første brev til de afskedigede, er det tilstrækkeligt at angive generelle kriterier, som AAU også har valgt at gøre.
Man kunne således tro, at der dermed er givet carte-blanche til at afskedige hvem-som-helst, men nej, sådan forholder det sig slet ikke. En nærmere læsning af dommen i Østre Landsret viser nemlig, at dommen som præmis har, at retten har vurderet, at udvælgelsen skete på en relativ vurdering sagsøgeren og andre medarbejdere’. Herved tager Landsretten stilling til, at der i den konkrete sag er tale om en saglig vurdering inden for de opstillede kriterier. Dette følges op af Højesteret med formuleringen: ‘De forvaltningsretlige regler om sagsbehandling skal i afskedigelses sager bidrage til, at der træffes saglige afskedigelsesbeslutninger.’ Igen har Højesteret taget konkret stilling til den afskediges indvendinger (dokumenteret i det syv sider lange referat af sagen), men konkluderer: ‘Dette forhold kan imidlertid ikke antages konkret at have haft væsentlig betydning, og Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af Landsretten, at afskedigelsen ikke var usaglig’.
Med andre ord: så snart der er rejst tvivl om sagligheden af den enkelte afskedigelse, så skal den pågældende institution kunne begrunde, at den konkrete afskedigelse har fulgt de opstillede kriterier, og at den samlede afgørelse forholder sig til disse og er saglig. Dommene må altså læses således, at den afskedigede ville have fået ret i sin kritik, hvis afskedigelsen ikke havde været saglig, således som det konkret blev dokumenteret ved retssagen.
Dommene indfører altså en skelnen mellem den generelle begrundelse i varslingen af afskedigelse, hvor institutionen gerne må anføre generelle kriterier ved økonomisk begrundede afskedigelser i større omfang, og den enkelte konkrete sag, hvor institutionen skal kunne dokumentere saglighed og leve op til Forvaltningslovens krav som reaktion på fremført kritik i en partshøringsskrivelse eller ved en efterfølgende forhandling.
Det kan desuden undre, at dommen i Højesteret så ukritisk overføres fra et Udenrigsministerium med ansatte embedsmænd, til universiteterne, hvor alle ansatte har forskningsfrihed og forventes at være i stand til at tage offentligt stilling med basis i videnskabelige undersøgelser og en selvstændig, kritisk stillingtagen. Ved ansættelser skal alle akademikere desuden igennem flere lag af faglige vurderinger, hvilket gør universitetet til en helt anderledes arbejdsplads end et ministerium.
Dommen fra Højesteret sætter altså ikke generelt Forvaltningslovens bestemmelser om gennemskuelighed og fuldstændighed ud af kraft – hvilket en dom jo heller ikke må – men giver blot en lempelse i forhold til formuleringen af afskedigelsesbrevene og den fremlagte begrundelse heri. Samtidig er kravet om saglighed i universitetsregi et krav om endnu større præcision i begrundelserne. Den videre konsekvens heraf er, at den udlægning, som HR-afdelingen ved AAU har præsenteret for de tillidsvalgte, ikke er juridisk korrekt og fuldstændig.
Hvad der må betragtes som en alvorlig juridisk forseelse er, at HR-afdelingen på AAU har vildledt både en stor gruppe af individuelt afskedigede samt gruppen af valgte tillidsfolk. Den eneste juridisk forsvarlige konsekvens heraf er, at alle indsigelserne tages op til konkret vurdering baseret på den kritik og de spørgsmål, der er fremført af den enkelte afskedigede. Det må føre til, at AAU i disse sager fremlægger den konkrete begrundelse, der har ligget bag valget af netop denne person til afskedigelse.
Hvor der er tegn på usaglighed, må disse afskedigelsessager gå om, så der skabes et sagligt, fagligt baseret og gennemskueligt beslutningsgrundlag for hver enkelt sag.
AAU-ledelsen har takket nej til at svare på kritikken.
Udgivet af FORSKERforum, den 2. maj 2019

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Otium i sommerhuset - pjece udgivet af Miljø- og Energiministeriet i 1999
Lov om Planklagenævnet, jf. lov nr. 1658 af 20.12.2016
Lov om miljøvurdering af planer og programmer, jf. lovbekg. nr. 939 af 03.07.2013
Bekg. nr. 735 af 13.06.2017 om førstegangsregistrering af oplysninger om anvendelses- og udnyttelsesmuligheder i planer og landzonetilladelser
Bekg. nr. 957 af 27.06.2016 om vurdering af visse offentlige og private anlægs virkning på miljøet (VVM) i medfør af lov om planlægning
Bekg. nr. 1006 af 20.10.2005 om supplerende regler i medfør af lov om planlægning (samlebekendtgørelse)
Vejledning nr. 9581 af 05.08.2014 om ophævelse af lokalplaner og byplanvedtægter uden tilvejebringelse af ny lokalplan
Vejledning nr. 9580 af 05.08.2014 om delegation efter planloven
Vejledning nr. 9579 af 05.08.2014 om bygherres bidrag til udarbejdelse af lokalplaner, sikkerhedsstillelse og frivillige aftaler om udbygning af infrastruktur efter planloven
Vejledning nr. 9392 af 01.05.2007 om håndhævelse af naturbeskyttelsesloven, planloven og byggeloven, Maj 2007. Vejledningen er udarbejdet af Erhvervs- og Byggestyrelsen og Skov- og Naturstyrelsen
Planstyrelsens vejledning om grundejerforeninger og lokalplanlægning 1983
Bet. nr. 1476/2006 fra Udvalget for planlægning og detailhandel
Egon Larsen: Erstatning i henhold til loven om by- og landzoner, 1970
Lennart Lynge Andersen: Servitutter og lokalplaner, 1984. Anmeldt af Keld Roat Pedersen i FM 1985.93-96.
Karsten Revsbech: Planer og forvaltningsret, disputats, 1986, 528 sider, GadJura.
Bendt Andersen og Ole Christiansen: Kommuneplanloven, 3. udg., 1989, 597 sider, DJØF. 1. udg. er anmeldt af Lennart Lynge Andersen i UfR 1979 B.357-360.
Holger Hansen: Regulering af fast ejendom, 3. udg. 1997, 144 sider, DJØF.
Helle Tegner Anker, Jørgen Dalberg-Larsen, Kristian Kristiansen, Ulla Steen & Ulli Zeitler: Bæredygtig arealanvendelse - mod et forbedret beslutningsgrundlag, 1. udg., jan. 2001, 208 sider, DJØF. Anmeldt af Peter Pagh i UfR 2001 B.162-163.
Anne Birte Boeck: Lov om planlægning med kommentarer, 2. udg., sept. 2002, 480 sider, DJØF. Anmeldt af Peter Pagh i UfR 2003 B.127-128.
Helle Tegner Anker med bistand af Jens Flensborg: Planloven med kommentarer, 1. udg., jan. 2013, 960 sider, DJØF. Anmeldt af Peter Pagh i UfR 2013 B.230
Fl. Tholstrup i UfR 1970 B.194-198: Tilbudspligt- Forkøbsret.
P. Spleth i UfR 1972 B.95-100: Nogle domme om prøvelsen af værdiskøn.
Kurt Nielsen i UfR 1976 B.154-156: Kommunalretlige randbemærkninger til folketingsudvalgets betænkning over kommuneplanlægningsloven.
Bendt Andersen i JUR 1977.85-92: Lov om kommuneplanlægning.
P. Spleth i UfR 1977 B.176-190: Om taksationer efter loven om by- og landzoner.
Kai Skovgaard-Sørensen i UfR 1977 B.393-397: Zonelovens § 12
Frants Thygesen i UfR 1978 B.121-124: Mere om zonelovens § 12.
Ole Christiansen i JUR 1978.339-357: Kommuneplanloven - en decentralisering og ajourføring af byplanlovgivningen.
Claus Tønnesen i JUR 1980.61-77: Domstolsprøvelse af forvaltningssager - et eksempel fra praksis. Kommentar til UfR 1979.304 HD.
Ole Christiansen og Claus Tønnesen i JUR 1980.121-147: Kan reguleringen af fast ejendom forenkles?
Johan Garde i JUR 1980.293-303: Forenkling af miljøretten - hvordan? Reformernes tømmermænd.
Ole Christiansen i JUR 1981.273-284: Lokalplaners retsvirkninger.
Johan Garde i JUR 1982.63-74: Rammestyring i Miljøretten - et eksempel. (Om kommunale spildevandsplaner).
Bent Christensen i UfR 1982 B.209-219: Domstolsprøvelsens grundlag belyst ved prøvelsen af en lokalplan.
Ole Christiansen og Inger Vaaben i JUR 1983.134-152: Landsplanlægning - beføjelser, retsvirkninger og praksis.
Bent Christensen, Johan Garde og David Rehling i JUR 1984.177-195: Rammestyring i miljøretten
Jørn Johansen og Anne Birgitte Boeck i JUR 1985.259-264: Ændringer i lov om kommuneplanlægning og lov om by- og landzoner.
Ole Christiansen i JUR 1986.363-380: Kommuneplaners retsvirkninger.
Gunnar Thorlund Jepsen i JUR 1987.121-124: Købepligt eller ikke købepligt (Omhandler lov om by- og landzoner og lov om frigørelsesafgift mv.).
Karsten Revsbech i JUR 1987.155-163: Om lokalplanpligt.
Karsten Revsbech i UfR 1990 B.64-66: Om tilbudspligtloven.
Anne Birte Boeck i JUR 1992.18-26: Lov om planlægning.
Ellen Margrethe Basse i UfR 1992 B.217-223: Anvendelse af sommerhuse til fritidsformål i vinterhalvåret.
Anne-Marie Vægter Rasmussen i JUR 1997.185-193: Sommerhuslovgivningen i Danmark (Lov om sommerhuse og campering m.v.)
Lars Ramhøj i UfR 1997 B.359-360: Planlovgivningens servitutbortfaldssystem lagt i ruiner - konsekvenserne af UfR 1997.756/2 HD.
Kim Trenskow og Thomas Bøgholm Hansen i FM 1998.163-166: Kommuners søgsmålskompetence i relation til naturklagenævnets afgørelser efter lov om planlægning.
Mogens Dürr i HUSET nr. 5/1999 p. 34-36 og i Ejendomsmægleren nr. 7/1999 p. 8-9: Ugyldige bestemmelser i kommunernes lokalplaner.
Helle Tegner Anker i TfL 1999.74-89: Landbruget og planloven
Karsten L. Willeberg i TfL 1999.205-211 Regulering af landbrugets gødningsudbringning og harmonikrav - på vej mod integreret miljøgodkendelse af landbrug? (- Kommentar til artikel om "Landbruget og planloven" i TfL 2/1999.)
Ole Christiansen og Mikkel Sandvad i JUR 2000.272-280: Helårsbeboelse i sommerhusområder.
Bente Naver i Ejendomsmægleren nr. 12/2002 p. 14-15: Flere muligheder for bolig og erhverv på landet.
Orla Friis Jensen i Hyldestskrift til Jørgen Nørgaard, 2003, p. 1157-178: Om genopførelse i tilfælde af brand og lignende ulykke.
Anders Palmkvist i Ejendomsmægleren nr. 7-8/2010 p. 6-7: Hvornår må pensionister bo i sommerhuset hele året? (Om betingelser iht. Planlovens § 41, dispensationsmuligheder og andres rettigheder.)
Etude Patrick Goergen, Hans Sønderby Christensen og Erik Werlauff i EU-ret & Menneskeret nr. 3/2011.153-160: Planlovgivning om butikscentres placering og størrelse - en "restriktion", der kræver dokumenteret proportionalitet efter EU-retten
Søren H. Mørup i TfL 2012.4-10; Overtagelsespligt efter planlovens § 47 a ved overførsel af ejendomme fra landzone
Lasse Baaner i JUR 2012.124-136: Den danske vandplanlægning - Vandplaner og miljømål
Orla Friis Jensen i UfR 2012 B.27-36: Overtagelse på begæring ved lokalplanpålæg (I artiklen undersøges mulighederne for at begære overtagelse, hvor ejendommen eller en del af denne i lokalplan er udlagt til offentligt formål eller er undergivet nedrivningsforbud, jf. planlovens §§ 48 og 49. Undersøgelsen bygger på foreliggende retspraksis, men i særlig grad på en mangeårig, omfattende taksationspraksis.)
Orla Friis Jensen i UfR 2012 B.325-333: Planskader - om tabforvoldende lokalplanlægning (I artiklen undersøges, hvilken beskyttelse ejeren nyder ved tabforvoldende lokalplanlægning, herunder om en planændring kan forhindres, og om ejeren kan kræve erstatning for tabte projekteringsudgifter.)
Niels Vase i ET nr. 4/2014 p. 321-329: Retlig eller fysisk lovliggørelse jf. Planloven § 51 (Artiklen gennemgår kriterierne i praksis for valget mellem retlig og fysisk lovliggørelse, og om der er sket ændring i praksis siden retshåndhævelsesbetænkningen BET 1983.581).
UfR 1971.253 HD: Ejer af lystejendom ved Arresø fik tilkendt erstatning på 60.000 kr. for værdinedgang efter at ejendommen ved byplan var udlagt til landbrugsområde. (5-2).
UfR 1971.401 HD: Ejer af landejendom ved Fredensborg, hvis ejendom havde fået byggeforbud efter byplanlovens § 9, fik forhøjet erstatningen fra 20.000 kr. til 40.000 kr. (5-2).
UfR 1971.809 HD: Ejer af landejendom ved Fredensborg, hvis ejendom havde fået byggeforbud efter byplanlovens § 9, fik forhøjet erstatningen fra 15.000 kr. til 30.000 kr.
UfR 1975.743 HD: Poul Cadovius fik ikke medhold i, at partiel byplanvedtægt vedr. Cirkelhuset i Hørsholm var ugyldig som værende i strid med byplanloven. Komm. af F. Thygesen i UfR 1975 B.400-403.
UfR 1977.933 HD: Ejeren af ejendom i Tvingstrup fik tilkendt en erstatning på 80.000 kr. efter zonelovens § 12.
UfR 1978.103 HD: Godsejeren på Gunderslevholm fik ikke erstatning efter zonelovens § 12, da det ikke var bevist, at zoneloven havde påført hans ejendomme i 4 landsbyer en værdinedgang.
UfR 1979.304 HD: Miljøministeren var berettiget til at ændre et afslag på godkendelse af en byplanvedtægt, der ville ændre et område syd for Korsør fra sommerhusområde til helårsbeboelse. (4-3). Komm. af Claus Tønnesen i JUR 1980.61-77: Domstolsprøvelse af forvaltningssager - et eksempel fra praksis.
UfR 1986.143 HD: Søllerød Kommune blev i ØL dømt til at betale fru Vivi Larsen Pedersen erstatning på 100.000 kr. for at have meddelt ulovlig dispensation fra byplanens forskrifter om byggehøjder i Holte Midtpunkt. Højesteret fandt, at hun allerede efter naboretlige regler havde krav på erstatning. Hun fik ikke medhold i påstand om nedrivning eller tilmuring eller afblænding af vinduer. Komm. af Mogens Munck i UfR 1986 B.136-139.
UfR 1987.449 HD: Boet efter Else Jauer fik ikke medhold i krav om erstatning mod Miljøministeriet og Karlebo Kommune, idet der i zonelovens § 7 havde været hjemmel til at nægte tilladelse til opførelse af bygninger til kvægbrug på Skydebanegård. Dissens. Komm. af Erik Riis i UfR 1987 B.298-302.
UfR 1996.153 VLD: Gårdejer (G) havde købt ejendom i Støvring d. 06.11.1992 og havde d. 07.11.1992 indgået udlejningsaftale med DanCenter A/S. VL fandt , at G inden offentliggørelsen af den nye lokalplan havde disponeret over ejendommen i overensstemmelse med lokalplan nr. 90 på en sådan måde, at han ikke af lokalplan nr. 100 var afskåret fra at anvende ejendommen til udlejning som feriebolig.
UfR 1996.383 HD: Århus Amtskommune havde i 1988 meddelt ejeren af ejendom i Tebbestrup i Langå Kommune, hvor der i forvejen var opført en ridehal, tilladelse efter zoneloven til at opføre endnu en ridehal på 1.951 kvm. Naboen (N) påstod Miljøministeriet og Langå Kommune dømt til at anerkende, at opførelsen krævede lokalplan, og Kommunen dømt til erstatte værdiforringelse med 250.000 kr. Antaget, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Langå Kommunes og Planstyrelsens afgørelser om, at opførelsen af den nye ridehal ikke var omfattet af lokalplanpligten efter kommuneplanslovens § 16, stk. 3 (nu § 13, stk. 2 i lov om planlægning).
UfR 1996.472/2 HD: Ejerne af Tyrstedgård fik ikke medhold i sag mod Horsens Kommune med påstand om erstatning på 3.764.810 kr. for værdinedgang ved tilbageførsel af areal fra byzone til landzone.
UfR 1996.492 HD: Dødsboet efter ejeren af Ilvedgård fik ikke medhold i sag mod Horsens Kommune med påstand om erstatning på 2.010.000 kr. for værdinedgang ved tilbageførsel af areal fra byzone til landzone.
UfR 1996.519 HD: Ejeren af landbrugsejendom i Silkeborg fandtes at have fremsat begæring over for kommunen om overtagelse af ejendommen d. 02.01.1991 i henhold til lov om frigørelsesafgift § 8, og overtagelsesdagen skulle derfor være d. 02.01.1991. Købesummen skulle forrentes med 1% over diskontoen i henhold til lov om fremgangsmåden ved ekspropriation § 22, jfr. UfR 1980.202 HD, men dog med procesrente fra sagens anlæg d. 04.07.1991. Påstand om forrentning af refusionssaldoen blev ikke taget til følge.
UfR 1996.583 ØLD: Farum Kommune fik medhold i, at Tilsynsrådet for Frederiksborg Amt ikke havde haft det fornødne klare grundlag for at annullere en række tilladelser efter planlovens § 40, stk. 2 til helårsbeboelse i sommerhusområdet Trevang.
UfR 1997.525 HD (TfS 1997.220 HD): Gårdejer P i Lystrup fik pr. 21.11.1990 inddraget 14.850 kvm i byzone. P krævede i 1992 arealet med bygninger overtaget for ejendomsvurderingen på 1.642.000 kr. af Århus Kommune, hvilket kommunen nægtede, da inddragelsen i byzone ikke udløste frigørelsesafgift. Gårdejeren fik i Højesteret (7-2) medhold i, at det ikke var en betingelse for kommunens overtagelsespligt efter lov om frigørelsesafgift § 8, at der var pålignet frigørelsesafgift.
UfR 1997.756/2 HD: Servitut fra 1887 om forbud mod bebyggelse af grund i Skovshoved ikke bortfaldet som uforenelig med byplan eller som følge af interessebortfald eller passivitet.
UfR 1997.883/2 HD (FM 1996.112 VLD): T havde gennem Dansk Familieferie udlejet sit sommerhus på Rømø kontinuerligt i 9,5 uger i vinterperioden 1992. Dette kunne ikke anses for kortvarige ferieophold. T idømt bøde på 5.000 kr. for overtrædelse af planlovens § 40, stk. 1. Dissens.
UfR 1998.759 VLD: Naturklagenævnet havde i 1994 i medfør af planlovens § 35 stadfæstet afslag på ansøgning om restaurering af ejendom i Frøstrup på 70 kvm. A fik ikke medhold i, at naturklagenævnet skulle genoptage sagen til ny realitetsbehandling.
UfR 1999.1485 HD: Henrik Oehlenschläger, G, ejede en landbrugsejendom, som lå i landzone umiddelbart op til en skov. G opførte 6 lysmaster til belysning af en ridebane. Frederiksborg Amt, A, pålagde G at indsende ansøgning om zonetilladelse og skovbyggeliniedispensation, hvilket G nægtede, idet han henviste til, at der hverken i PL § 35, stk. 1, eller naturbeskyttelseslovens § 17, stk. 1, var hjemmel til det varslede påbud. ØL fandt, at de omhandlede master måtte anses for at ligge inden for bebyggelsesbegrebet, således som dette var fastsat i byggeloven. Herefter og under hensyn til bevarelse af de landskabsmæssige værdier, som såvel planloven som naturbeskyttelsesloven tilsigtede at sikre, fandt ØL, at de omhandlede master måtte anses for omfattet af det forbud mod bebyggelse, der var indeholdt i PL § 35, stk. 1, og naturbeskyttelseslovens § 17, stk. 1. A havde derfor været berettiget til at påbyde lovliggørelsen. HR stadfæstede.
UfR 1999.1885 VLD: Salg af 10 feriehytter ved Brunsnæs kro, Broager, krævede kommunens tilladelse efter § 39 i lov om planlægning.
UfR 2000.890 HD: Naturklagenævnet havde bestemt, at A ikke havde været berettiget til at ombygge erhvervsbygning i landzone i fredet område på Reersø til fritidsbolig uden zonetilladelse efter planlovens § 35, og at A skulle fjerne bygningen. Der var ikke grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse.
UfR 2000.1103 HD: Dansk Cyklist Forbund fik medhold i, at Roskilde Kommunes lokalplan 209 om ny vejforbindelse Østergade - Røde Port ikke var gennemført i overensstemmelse med planlovgivningen og derfor var ugyldig. Der skulle have været udarbejdet VVM-redegørelse. (Vurdering af Virkning på Miljøet).
UfR 2000.1313 HD: Det Danske Spejderkorps' anvendelse af spejderhytte i Lynge som skovbørnehave var en sådan ændring af anvendelsen, at der krævedes landzonetilladelse efter planlovens § 35, stk. 1. (6-1).
UfR 2000.1832 HD: Søllerød Kommune havde pålagt Planinvest ApS at fjerne udhus på ejendommen Vedbæk Strandvej 492. Det oprindelige udhus var demonteret i 1996, og i foråret 1997 var der opført et nyt udhus, som måtte anses for en nyopførelse, selv om der i et vist omfang var anvendt materialer fra det gamle. Kommunens påbud havde hjemmel i planlovens § 18 og lokalplanen, og det var ikke ugyldigt.
UfR 2000.2412 HD: Hirtshals Kommune havde i 1994 meddelt gårdejer i Bindslev tilladelse til opførelse af gyllebeholder. Efter klage fra en nabo bestemte Nordjyllands Amt, at gyllebeholderen skulle fjernes. Naturklagenævnet stadfæstede denne afgørelse. Hirtshals Kommune fik ikke medhold i, at Naturklagenævnets afgørelse var ugyldig.
UfR 2001.111 HD: Sag mod Naturklagenævnet vedr. lokalplaner i Hørsholm blev afvist, da klagerne havde fået medhold i Naturklagenævnet i april 1994 om at nogle byggetilladelser var ugyldige. Klagerne havde undladt at påklage efterfølgende byggetilladelser fra Hørsholm Kommune.
UfR 2001.1677 HD: Gorm og Ann Lokdam, der ejer Kokkedal Slot, var af Naturklagenævnet i 1996 blevet pålagt at fjerne svømmehal, da der ikke var søgt eller opnået landzonetilladelse efter planlovens § 35. Naturklagenævnets afgørelse blev stadfæstet.
UfR 2001.1685 HD: Ejer af ejendom i Thisted begærede i 1996 ejendommen overtaget af kommunen i henhold til planlægningslovens § 48. A fik tilkendt 200 kr. pr kvm i taksationskommissionen og overtaksationskommissionen. VL forhøjede erstatningen med 389..235 kr. Højesteret ophævede forhøjelsen, da det ikke var dokumenteret at handelsværdien var højere. Der var ikke under sagen foretaget syn og skøn.
UfR 2001.1864 HD: Gorm og Ann Lokdam, der ejede herregården St. Restrup, fik ikke medhold i at Naturklagenævnets afslag på ansøgning efter planlovens § 35 om ændret anvendelse af klubhus til kontor var ugyldig.
UfR 2001.2312 HD: Deklaration fra 1935 om at der måtte bebygges helt ud til vestskellet, fandtes at være en tilstandsservitut i den forstand, hvori dette udtryk var anvendt i kommuneplanlovens § 18, stk. 1, nr. 16 (nu planlovens § 15, stk. 2, nr. 16). Skelskør Kommune havde derfor haft hjemmel til at ophæve bestemmelsen.
UfR 2001.2468 HD: Rødekro Kommune havde været berettiget til i 1995 at give tilladelse til opførelse af naturgasfyret kraftvarmeværk i erhvervsområde i Genner uden at tilvejebringe en lokalplan, jfr. planlovens § 13, stk. 2. Tre grundejere fik ikke medhold i de rejste erstatningskrav.
UfR 2002.960 HD: Silkeborg Kommune havde haft hjemmel i planlovens § 12, stk. 3 til at forbyde, at en ejendom i et område udlagt til boligformål blev anvendt til autohandel. (4-1)
UfR 2002.1325 ØLD: Københavns Amts vedtagelse af regionsplanstillæg om opførelse af yderligere kraftvarmeenhed ved Avedøreværket var ikke ugyldig som følge af overtrædelse af VVM-direktivet eller som følge af inhabilitet.
UfR 2002.1761/2 HD: H. F. Fleggaard (F) havde anlagt tennisbane på grund i Kollund ud mod Flensborg Fjord. Sønderjyllands Amt A påbød F at fjerne tennisanlægget og bringe dette tilbage til tilstanden, før banen blev anlagt. F indbragte sagen for Naturklagenævnet N, der stadfæstede A's afgørelse. F fik ikke medhold i, at tennisbanen med hegn ikke krævede tilladelse efter planlovens § 35 og dispensation efter naturbeskyttelseslovens § 15, eller i, at der ved A's afgørelse var sket en tilsidesættelse af den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Da der heller ikke var sket sagsbehandlingsfejl under behandlingen i N, blev N frifundet.
UfR 2003.1095 VLD: Skærbæk Kommune havde i 2000 nedlagt forbud mod at Brøns Ferie- og Kursuscenter blev anvendt som asylcenter. Antaget, at betingelserne i planlovens § 14 for nedlæggelse for forbud ikke havde været opfyldt.
UfR 2003.1150 HKK: Nabo til Fjordskolen i Aabenraa havde - efter forgæves klage til Naturklagenævnet - sagsøgt Aabenraa Kommune og Sønderjyllands Amt med påstand om, at tilbygning var opført i strid med lokalplan, og at der skulle ske fysisk lovliggørelse i form af nedrivning af bygningen.. Antaget, at fristen i planlovens § 62, stk. 1 skulle regnes fra Naturklagenævnets afgørelse, og at sagen derfor var rettidigt anlagt. Antaget, at Aabenraa Kommune og Sønderjyllands Amt var rette sagsøgte.
UfR 2003.1628 ØLD: Frederiksborg Amts tilladelse til gårdejer til at opføre en gyllebeholder på 3.000 kvm fundet ugyldig, da der ikke var sket partshøring af to naboer. Amtet blev dømt til at sørge for fysisk lovliggørelse.
UfR 2003.1979 ØLD: Automobilforhandler fik medhold i, at Albertslund Kommunen havde været uberettiget til at afslå ansøgning om tilladelse til at drive benzinudsalg på ejendommen Roskildevej 247. der var klar adgang hertil i lokalplanens tekst, og denne adgang kunne ikke med retsvirkning indskrænkes ved teksten på et kortbilag.
UfR 2004.1026 HD: 15 borgere i Ballerup fik ikke medhold i, at lokalplan, der ikke var i overensstemmelse med regionsplan, var ugyldig.
UfR 2004.1513 HD: Køge Kommune havde påbudt ejer at nedrive en carport, der lå mindre end 10 m fra vejmidte. Naturklagenævnet ophævede dette påbud, da carporten havde ligget samme sted i over 20 år. Køge Kommune havde ikke hjemmel til at indbringe Naturklagenævnets afgørelse vedr. planloven for domstolene, hvorfor sagen blev afvist, jfr. RPL § 255 (3-2).
UfR 2004.1552 HD: Aldumgaard ApS fik Naturklagenævnet dømt til at anerkende, at Juelsminde Kommunes lokalplan om opstilling af vindmøller ikke var ugyldig, selv om der var begået visse fejl. (2-1).
UfR 2004.1634 VLD: Gårdejer påstod Århus Amt og Naturklagenævnet dømt til at anerkende, at påtænkt svineproduktion ikke var VVM-pligtig. G's begæring om syn og skøn blev afvist, da dette var uforeneligt med hensynene bag hensynene bag planlovgivningens regler.
UfR 2004.1849 HD: Horsens Kommune havde ikke hjemmel til i 1999 efter planlovens § 19, stk. 1 at give de dispensationer fra lokalplanen, som var nødvendige for gennemførelsen af Bilka-projekt.
UfR 2004.2149 HD: Naturklagenævnets afslag på ansøgning om tilladelse til opførelse af 18 m høj antennemast i landsby var ikke ugyldig. Højesteret tog ikke stilling til, om forholdet var omfattet af EMRK artikel 10, stk. 1, men udtalte, at uanset om Naturklagenævnets afslag på tilladelse måtte anses for et indgreb i retten til ytringsfrihed efter artikel 10, stk. 1, var der intet grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets afgørelse. Højesteret henviste herved bl.a. til landsrettens vurdering af, at ved indgreb i muligheden for at udøve hobbyvirksomhed som radioamatør måtte hensynet til informations- og ytringsfriheden tillægges mindre vægt end ved indgreb over for f.eks. muligheden for at modtage TV. Et afslag legitimeret i landskabelige hensyn var derfor lovligt. Højesteret var endvidere enig med landsretten i, at Naturklagenævnet ikke havde udøvet usaglig forskelsbehandling eller undladt at foretage et individuelt skøn, ligesom afslaget ikke var uproportionalt.
UfR 2005.51 VLD: Per Buus Christensen fik medhold i, at hus i Farsø på 122 kvm havde status som enfamiliehus, som kunne anvendes hele året.
UfR 2005.349 HD: Beboerne i 2 områder klagede over støjgener fra Hvalsø Savværk. Områderne var i lokalplanen udlagt til boligområde med åben lav bebyggelse. Klagen angik kategoriseringen af boligområderne i forhold til Miljøstyrelsens vejledning nr. 5/1984 om ekstern støj fra virksomheder. Miljøankenævnet havde i 1990 for det ene af områdernes vedkommende fastslået, at området skulle henregnes til boligområder for åben og lav bebyggelse (område 5 i vejledningen). Miljøstyrelsen traf imidlertid i 1998 under klagesagen som ankeinstans afgørelse om, at der siden ankenævnets afgørelse var sket plan- og anvendelsesmæssige ændringer af området i et sådant omfang, at området fremover i støjmæssig henseende måtte betragtes centerområde (område 3 i vejledningen), og at det andet område måtte kategoriseres som ”blandet bolig- og erhvervsområde”. Det havde den betydning, at beboerne måtte acceptere et højere støjniveau. Beboerne indbragte sagen for domstolene. HR bestemte, at sagen skulle hjemvises til fornyet behandling i Miljøstyrelsen, der skulle lægge til grund ved sagens behandling, at områderne var boligområder for åben og lav bebyggelse (område 5). HR udtalte, at det fremgik af Miljøstyrelsens vejledning nr. 5/1984, at de vejledende grænseværdier for støjbelastningen er afhængige af områdetypen, og at denne normalt bestemmes ud fra den planlagte anvendelse. Områderne var udlagt til boligformål, og områderne anvendtes også udelukkende hertil. I overensstemmelse hermed lagde Miljøankenævnet ved sin afgørelse fra 1990 til grund, at det ene område ved anvendelsen af støjvejledningen skulle henregnes til områdetype ”boligområder for åben og lav boligbebyggelse”. Der var ikke efterfølgende sket nogen ændring i områdets retlige status, ligesom det ikke var godtgjort, at der var sket relevante ændringer vedrørende de faktiske forhold. På den baggrund havde Miljøstyrelsen ikke været berettiget til at foretage en anden kategorisering af området end den, der fremgik af Miljøankenævnets afgørelse. Den omstændighed, at der i det andet område fandtes enkelte ejendomme, som blev anvendt til erhverv, kunne ikke begrunde, at området ved anvendelse af støjvejledningen skulle henregnes til områdetype 3.
UfR 2005.1301 HD: Skævinge Kommune havde ved lokalplan hindret en servituthavers adgang til at flytte en vej på et areal, hvor servituthaveren havde bl.a. lergravningsrettigheder. Servituthaver tilkendt erstatning på 112.400 kr. svarende til værdien af det ler, som han var blevet afskåret fra at udnytte.
UfR 2005.1558 HD: Nordjyllands Amts påbud om at fjerne campingvogn og skur, der uden tilladelse var opstillet i natur- og kystzoneområde i landzone, ikke ulovligt eller usagligt.
UfR 2005.2191 HD: Helsingør Kommunes vedtagelse i 1980 af lokalplan, hvorefter en grund i Hellebæk blev udlagt til offentlig strandpark, blev tilsidesat som ugyldig, idet kommunen fejlagtigt var gået ud fra, at grunden var omfattet af strandbyggelinien og derfor ikke kunne bebygges. Kommunen var afskåret fra først for Højesteret at påberåbe sig, at søgsmålsfristen var overskredet, og ejeren fandtes heller ikke som følge af passivitet at være afskåret fra at påberåbe sig manglen ved lokalplanen.
UfR 2005.2527/2 HD: Solrød Kommunes afslag på ansøgning om dispensation fra lokalplans bestemmelse om opførelse af hegn ikke tilsidesat.
UfR 2005.2885 HD: Baggesvogn Gods A/S og Baggesvogn Skovdistrikt A/S (B) er ejer af henholdsvis hovedgården Baggesvogn og skovdistrikterne omkring herregården. I 1993 blev B fredet. I den forbindelse blev det bl.a. bestemt, at et mindre skovområde ved navn Vorholt Skov skulle henstå som urørt skov. Hirtshals Kommune vedtog i 1998 en lokalplan om opstilling af vindmøller, der medførte, at der blev opstillet 6 vindmøller ca. 200 meter fra Vorholt Skov. Forud for lokalplanens vedtagelse havde Hirtshals Kommune udarbejdet et forslag til lokalplanen, der indeholdt en redegørelse for vindmølleprojektet, herunder om afgrænsning og den påtænkte placering af vindmøllerne. Redegørelsen var bilagt to fotografier af området (visualisering A og B). B påklagede vedtagelsen af lokalplanen til Naturklagenævnet, der i 1999 traf afgørelse om, at lokalplanen stod ved magt. Herefter indbragte B sagen for domstolene med påstand om, at lokalplanen var ugyldig og at der ikke måtte ske retlig lovliggørelse, subsidiært om, at Hirtshals Kommune og Naturklagenævnet skulle betale erstatning til B på 4 mio. kr. Heri fik B ikke medhold. Antaget, at Hirtshals kommunes lokalplan ikke var behæftet med indholdsmangler, og at der heller ikke forelå tilblivelsesmangler, som kunne føre til, at lokalplanen var ugyldig, selvom lokalplanen bl.a. ikke indeholdt nogen redegørelse for de fredningsmæssige interesser i området. Det kunne endvidere ikke antages, at visualiseringerne havde været vildledende. Endvidere fandt Højesteret, at hverken naboretlige grundsætninger eller andre regler kunne begrunde, at det pålagdes Naturklagenævnet eller Hirtshals Kommune at betale erstatning.
UfR 2006.306 HD: Ifølge en lokalplanbestemmelse måtte et område ”anvendes til ferielejligheder på timeshare-basis”. Furesøen Holding (F) påstod Løkken-Vrå Kommune tilpligtet I) at anerkende, at F havde været berettiget til at sælge en ejerlejlighed i området med henblik på benyttelse som ferielejlighed, og II) at erstatte de tab, som F var påført som følge af kommunens fortolkning af lokalplanen. HR frifandt kommunen. Fristen i planlovens § 62, stk. 1, var ikke til hinder for, at F kunne anlægge sag mod kommunen, og F havde den fornødne retlige interesse i at få afgjort, om salg af ferielejligheder til enkeltejere var i strid med lokalplanen. HR udtalte, at lokalplanbestemmelsen i overensstemmelse med ordlyden måtte forstås således, at anvendelse til ferielejligheder kun er lovlig, hvis den sker på timeshare-basis. Naturklagenævnet havde fundet det i strid med reglerne om lokalplaner, at kommunen i en lokalplan havde bestemt, at ferielejligheder skulle anvendes på timeshare-basis, idet der ikke i en lokalplan kan fastsættes bestemmelser om ejerforhold. HR udtalte herom: Timeshare vedrørende en bolig er karakteriseret ved, at brugsretten til boligen deles over året af flere rettighedshavere, således at hver af disse har ret til at bruge boligen en bestemt periode af året. De enkelte rettighedshavere kan være direkte eller indirekte medejere af ejendommen eller boligen, men dette behøver ikke at være tilfældet. Lokalplanbestemmelsen indebar således ikke nogen regulering af ejerformen, men derimod et krav om, at brugsretten fordeles over året på flere rettighedshavere, og den angik derfor anvendelsen af lejligheden. Da bestemmelsen desuden måtte anses for planlægningsmæssigt relevant, bl.a. fordi den tilsigter sæsonforlængelse, fandt HR, at den kunne optages i lokalplanen med hjemmel i planlovens § 15, stk. 2, nr. 8.
UfR 2006.1302 HD: E ansøgte Århus kommune om godkendelse af en matrikulær omdeling mellem 2 ejendomme. Ved omdelingen ønskedes et nettoareal på ca. 69 m² overført fra en bebygget grund til en ubebygget grund. Efter omdelingen ville den bebyggede grund være på ca. 1539 m², mens den ubebyggede grund ville blive ca. 550 m². Baggrunden for ansøgningen var, at E ønskede at opføre en bolig på den ubebyggede grund. Ejendommene var omfattet af en byplanvedtægt fra 1967 og en lokalplan fra 1985. Af byplanvedtægten fremgik, at ”ingen grund må udstykkes med en mindre størrelse end 700 m²”, mens det af lokalplanen fremgik, at ”ingen grund må udstykkes med en mindre grundstørrelse end 700 m²”. Kommunen afslog ansøgningen med den begrundelse, at det ansøgte forudsatte en dispensation, og at kommunen ikke ønskede at meddele en sådan dispensation. Afgørelsen blev påklaget til Naturklagenævnet, der ikke gav E medhold i klagen. E hævdede bl.a., at der ikke i byplanvedtægten eller lokalplanen var hjemmel til at nægte arealoverførsel, da byplanvedtægten og lokalplanen alene indeholder forbud mod udstykning. Både den tidligere og nuværende udstykningslov indeholdt en klar adskillelse af begreberne udstykning og andre matrikulære ændringer, og udstykningsbegrebet i byplanvedtægten og lokalplanen skulle fortolkes således, at bestemmelsen kun omfattede udstykning i den udstrækning, hvor et areal fraskilles en samlet fast ejendom og herefter udgør en ny fast ejendom. Det blev endvidere gjort gældende, at bestemmelsen ikke tog sigte på at forhindre, at en allerede udstykket grund på mindre end 700 m² ved en omdeling blev udvidet, så grundens størrelse kom nærmere 700 m². HR fastslog, at begrebet ”udstykning” i byplanvedtægten og lokalplanen måtte fortolkes i overensstemmelse med den forståelse af udstykningsbegrebet, der var gældende på tidspunktet for planernes tilvejebringelse. Det måtte antages, at begrebet – ud over at betegne en egentlig udstykning – var blevet anvendt som et overbegreb for forskellige matrikulære ændringer, herunder omdelinger, og at det også i daglig tale var anvendt i en anden betydning. Der var derfor ikke efter en almindelig sproglig forståelse af bestemmelserne grundlag for at antage, at reguleringen alene omfattede udstykning i snæver forstand. Også under hensynet til formålet med planbestemmelserne fandt Højesteret, at en omdeling var omfattet af udstykningsbegrebet i de nævnte bestemmelser. Den ønskede omdeling forudsatte dispensation i medfør af planlovens § 19.
UfR 2006.2240 HD: I januar 1999 købte A en ejendom i et område, der i lokalplanen var udlagt til boligformål med mulighed for at give dispensation til mindre forsyningsvirksomheder og værkstedsvirksomheder. A, der drev restaurant i ejendommens stueetage, udlejede i februar 1999 kælderen til et interessentskab, der drev prostitution. Helsingør Kommune, K, meddelte i november 1999, at prostitutionsvirksomheden skulle ophøre eller lovliggøres ved, om muligt, en dispensation fra lokalplanen. A ansøgte herefter om dispensation, men fik afslag. Naturklagenævnet, N, stadfæstede afgørelsen. ØL fandt, prostitutionsvirksomheden ikke kunne karakteriseres som ”boligformål”, hvorfor dennes virksomhed derfor var i strid med lokalplanen. ØL udtalte desuden, at efter planlovens § 20 var høring af de omkringboende kun påkrævet for det tilfælde, at dispensation fra lokalplanen meddeles, hvorfor K ikke havde pligt til at foretage høring, forinden den traf sin afgørelse. ØL fandt, at K i sin afgørelse havde anført, hvilke hovedhensyn der var lagt vægt på ved afgørelsen, hvorfor der ikke var grundlag for at fastslå, at K’s afgørelse var utilstrækkeligt begrundet. Da ØL ikke havde grundlag for at fastslå, at Naturklagenævnet havde foretaget en mangelfuld prøvelse af K’s afgørelse, blev N frifundet. HR stadfæstede.
UfR 2006.3004 HD: Naturklagenævnet traf i forbindelse med A’s genopførelse af et fiskerhus, der lå i landzonen og inden for strandbeskyttelses- og skovbyggelinjen, afgørelse om, at der kunne meddeles lovliggørende landzonetilladelse og dispensation fra strandbeskyttelses- og skovbyggelinjen til bibeholdelse af huset. Tilladelsen blev bl.a. meddelt på vilkår om, at nogle lyskasser, som A tidligere havde etableret under såvel huset som det oprindelige fundament, skulle udfyldes, således at haven førtes i niveau med terrassen i hele dennes længde. A gjorde heroverfor gældende, at afgørelsen f.s.v.a. lyskasserne var urigtig, og at denne gav et urimeligt og usagligt resultat. Lyskasserne krænkede ikke de formål, som naturbeskyttelsesloven og proportionalitetshensyn tilsigtede at beskytte. Naturklagenævnet havde ikke foretaget den nødvendige afvejning af modstående hensyn, herunder værdispildsbetragtninger og proportionalitetshensyn, og havde inddraget andet ens saglige og lovlige kriterier. HR stadfæstede ØL’s afgørelse og fastslog, at Naturklagenævnets afgørelse var lovlig, samt at der ikke ar grundlag for at tilsidesætte det af Naturklagenævnet udøvede skøn.
UfR 2007.711 HD: Nils Oluf Ehrenskjöld, E, havde i maj 2000 fremsendt et brev uden bilag til Kolding Kommune, K, hvori han søgte om byggetilladelse vedrørende en ejendom. E ville sælge ejendommen til en supermarkedskæde, og det ville kræve særskilt tilladelse at drive dagligvareforretning i ejendommen. K valgte at nedlægge et forbud i medfør planlovens § 14 på ejendommen uden forudgående høring. Afgørelsen blev indbragt for Naturklagenævnet, N, som ophævede afgørelsen. K tog N’s afgørelse til efterretning, hvilket blev meddelt i et brev til E i august 2000. Herefter ansøgte E igen om byggetilladelse. K besluttede – efter at E var blevet hørt – at nedlægge et forbud i medfør af planlovens § 14 på ejendommen med henblik på at lave lokalplan for området. I § 14-forbuddet var kommunens brev fra august 2000 omtalt, idet E havde anført, at brevet havde givet ham en berettiget forventning om, at byggetilladelse ville blive udstedt. Det afviste K i § 14-forbuddet. Forbuddet blev nedlagt i december 2000. Afgørelsen blev truffet i medfør af planloven, og såfremt afgørelsen skulle prøves ved domstolene, skulle sagen anlægges inden 6 måneder. Søgsmålsfristen udløb i juni 2001. E anlagde erstatningssag mod K i november 2005. E anførte bl.a., at K’s brev fra august 2000 havde givet ham en berettiget forventning om, at byggetilladelse ville blive meddelt, og at K alene havde truffet afgørelse efter planloven og ikke efter byggeloven, hvorfor der ikke var nogen søgsmålsfrist, der skulle overholdes. HR stadfæstede VL’s afvisningsdom, idet K ved nedlæggelsen af § 14-forbuddet havde gjort op med byggesagsbehandlingen både i relation til planloven og byggeloven. Da § 14-forbuddet indeholdt en vurdering af rækkevidden af brevet fra august 2000, forudsatte E’s erstatningspåstand en stillingtagen til § 14-forbuddet, og sagen var derfor omfattet af fristen i planlovens § 62. Da søgsmål ikke var anlagt inden for 6 måneder, blev sagen afvist.
UfR 2007.349 HD: I januar - april 2001 sendte Roskilde kommune, K, et foreløbigt vedtaget forslag til en ny kommuneplan i offentlig høring. En endelig lokalplan blev vedtaget i juni 2001, og denne tillod opførelse af et parkeringshus i centrum af byen. Lokalplanen viste sig at være i strid med både den gældende samt den foreløbigt vedtagne nye kommuneplan. K vedtog samtidig med lokalplanen et tillæg til den nye kommuneplan, med hvilken der åbnedes mulighed for opførelse af et parkeringshus. I oktober 2001 blev den nye kommuneplan endeligt vedtaget. Naboerne til parkeringshuset klagede over lokalplanen, men klagen blev ikke taget til følge af Naturklagenævnet, N. Herefter anlagde naboerne sag og påstod, dels lokalplanen ugyldig da den på vedtagelsestidspunktet var i strid med den eksisterende kommuneplan, dels at K ved gennemførelsen af lokalplanen havde varetaget usaglige hensyn. HR udtalte, at det fremgik af forslaget til lokalplanen for parkeringshuset, at det ligesom det samtidig behandlede forslag til kommuneplantillæg forudsatte endelig vedtagelse af den nye kommuneplan, der var foreløbigt vedtaget og offentliggjort forud for den foreløbige vedtagelse og offentliggørelse af lokalplanforslaget. HR fastslog, at det var en mangel ved den endelige vedtagelse af lokalplanforslaget og forslaget til kommuneplantillæg , at denne forudsætning ikke blev anført som en udtrykkelig betingelse, jf. planlovens § 27, stk. 2, idet den nye kommuneplan på dette tidspunkt ikke var endeligt vedtaget. Denne mangel måtte imidlertid anses for at have været uden væsentlig betydning for planprocessen og -indholdet, og forudsætningen måtte i henseende til lokalplanens og kommuneplantillæggets retsvirkninger sidestilles med en betingelse. Der var herefter ikke grundlag for at ophæve lokalplanen og kommuneplantillægget som ugyldige, som følge af at den hidtidige kommuneplan og den nye kommuneplan var gældende ved den endelige vedtagelse af lokalplanen og kommuneplantillægget. Der var heller ikke grundlag for med henvisning til dette forhold at hjemvise klagen til realitetsbehandling hos N.
UfR 2007.2012 ØLD: Et ægtepar, E, var ejere af en ejendom, der var beliggende ca. 100 m. fra en motorvej. I 1989 blev det område, hvori ejendommen var beliggende, ifølge Roskilde Kommune, K's, lokalplan udlagt som konsekvensområde for et påtænkt kraftvarmeværk. Det blev dog aldrig blev realiseret. I 2001 begyndte E, at drive mindre virksomhed med reparation og salg af trailere mv. Ifølge en ny lokalplan i 2002 blev ejendommen udlagt til beplantnings- og stiareal, hvilket medførte, at boligen på ejendommen skulle nedlægges. Den eksisterende lovlige anvendelse af ejendommen kunne dog fortsætte som hidtil. E anmodede herefter K om at overtage ejendommen i medfør af planlovens § 48, hvilket K afslog. Sagen blev indbragt for taksationskommissionen og derefter overtaksationskommissionen, hvis flertal fandt, at lokalplanen reelt gjorde det umuligt for E at sælge ejendommen, hvilket udgjorde en sådan indskrænkning af E's rådighed over ejendommen, at denne ikke kunne udnyttes på en økonomisk rimelig måde. K fandtes derfor forpligtet til at overtage ejendommen. Selvom det måtte lægges til grund, at E som følge af lokalplanen ikke kunne få den samme pris for ejendommen i forhold til den pris, der kunne opnås, hvis lokalplanen ikke eksisterede, fandtes dette ikke at indebære, at ejendommen ikke kunne udnyttes på en økonomisk rimelig måde jf. planlovens § 48, stk. 3. Under hensyn hertil, og da K ikke havde afgivet en bindende tilkendegivelse over for E om at ville overtage ejendommen efter anmodning, inden lokalplanen blev realiseret, tog ØL K's påstand til følge.
UfR 2007.2370 HD: Sagen drejede sig om hvorvidt en vekselbutik på Strøget i København kunne anses for at være ”publikumsorienterende serviceerhverv”, hvilket ifølge lokalplanen var en betingelse for dens lovlighed. HR ophævede Naturklagenævnets afgørelse og udtalte, at den ansøgte vekselbutik var omfattet af begrebet ”publikumsorienterede serviceerhverv”. Virksomheden var ikke et liberalt erhverv i traditionel forstand, og HR fandt, at den heller ikke havde en sådan lighed med pengeinstitutvirksomhed mv., at den i øvrigt kunne anses for omfattet af et forbud herom i lokalplanen. Virksomheden var herefter ikke i strid med lokalplanen og kunne således udøves i lokalerne uden dispensation. (3-2)
UfR 2007.2404 HD: Foreningen ”Retten til Liv” havde i 1999 offentliggjort en skitse til etablering af en abortmindelund på en grund, som ejedes af Arne Munk, A. I 2000 vedtog Ringkøbing Kommune, K, en lokalplan, der bl.a. begrænsede anvendelsen af ejendommene i det pågældende område til bolig- og erhvervsformål. I august 2002 påbød K A at fjerne en 2,5 m høj obelisk og et 9 x 9 m stort ”Danmarkskort” med søjler, der angav antallet af aborter foretaget i de enkelte amter. Efter K’s opfattelse var der tale om genstande, der tjente til – i strid med lokalplanen – at realisere Abortmindelunden. Naturklagenævnet, N, stadfæstede afgørelsen. For HR anførte A, at obelisken og Danmarkskortet var mindre indretninger, som ikke stred mod lokalplanen. A gjorde endvidere gældende, at K’s afgørelse var baseret på usaglige hensyn. HR fandt, at K skulle frifindes, allerede fordi der alene skulle have været lagt sag an mod N (5-2). HR fandt endvidere, at obelisken og Danmarkskortet havde realiseret det samlede projekt for en abortmindelund, der – fordi den optrådte som et offentligt anlæg – var i strid med lokalplanen. Da endvidere hverken det forvaltningsretlige proportionalitetsprincip eller andre forvaltningsretlige grundsætninger var blevet tilsidesat, blev N frifundet.
UfR 2007.2593 HD: Naturklagenævnet, N, meddelte i august 2003 Erik Christensen afslag på landzonetilladelse til at anvende hele tageetagen over sin bolig som driftsareal til brug for landsbrugsdriften på ejendommen. HR fandt, at indretning af arealet på ca. 140 m2 i stuehusets tagetage til opbevaringsrum for landbrugsmaterialer krævede landzonetilladelse, og HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte N’s afgørelse om ikke at meddele landzonetilladelse til den nævnte indretning.
UfR 2007.2949 VLD: T1 og T2, som var gift, var fundet skyldig i overtrædelse af PL § 35, stk. 1. De tiltalte havde som hhv. ejer og bruger af en ejendom opført en pavillionbygning, som de brugte til beboelse, samt tillige senere opstillet en skurvogn, som de brugte til opbevaring. Begge disse var opstillet uden tilladelse fra Århus Kommune, K. T1 var tiltalt for at have undladt at efterkomme flere påbud om fjernelse af pavillionbygningen og bebyggelse. T2 var tiltalt for at undlade at efterkomme K’s påbud om fjernelse af bebyggelsen på ejendommen. VL udtalte bl.a., at det fremgår af PL § 63, at det påhviler den til enhver tid værende ejer af en ejendom at berigtige et ulovligt forhold. Består forholdet i en ulovlig brug af ejendommen, påhviler pligten tillige brugeren. K’s påbud af 09.01.2006 var imidlertid ikke formuleret som et påbud om at ophøre med en ulovlig brug af ejendommen til beboelse, men derimod som et påbud om at fjerne bebyggelsen. Det måtte lægges til grund, at bebyggelsen og ejendommen i øvrigt var ejet af T1. T2 kunne efter PL § 63 ikke som bruger påbydes at fjerne bebyggelsen, og han frifandtes derfor for tiltalen for at have undladt at efterkomme påbuddet, ligesom han frifandtes for en påstand om tvangsbøder. T1 blev fundet skyldig og blev idømt en bøde på 10.000 kr., jf. PL § 64, stk. 1, nr. 2, jf. § 35, stk. 1, samt § 64, stk. 1, nr. 4. T1 blev desuden tilpligtet under tvang af fortløbende bøder på 500 kr. ugentligt, jf. RPL § 997, stk. 3, at lovliggøre forholdene på ejendommen ved at fjerne pavillonbygningen og skurvognen. T2 blev idømt en bøde på 5.000 kr.
UfR 2008.129/2 HD: Invidan ApS, I, fik i marts 2000 landzonetilladelse til opførelse af beboelse på 330 m2 og driftsbygninger på i alt 2.578 m2, herunder en ridehal på 20 x 40 m. D. 15.01.2001 søgte I Hørsholm Kommune om tilladelse til dels en tilbygning til ridehallen på 631 m2, således at ridehallen blev forlænget til 20 x 60 m, dels opførelse af en fritliggende varmecentral på 238 m2. Naturklagenævnet, N, traf d. 18.09.2001 afgørelse om, at forlængelsen af ridehallen og opførelsen af varmecentralen krævede landzonetilladelse og gav samtidig afslag herpå. N afslog d. 19.11.2001 og d. 08.05.2002 at genoptage sagen. N traf endvidere afgørelse d. 09.02.2004 om, at en af Hørsholm Kommune udarbejdet lokalplan, der tilsigtede at lovliggøre forlængelsen af ridehallen og opførelsen af varmecentralen, ikke var gyldig. I påstod, at N’s afgørelse af 18.09.2001, som blev fastholdt ved de efterfølgende afgørelser af 19.11.2001 og 08.05.2002, var ugyldig, at afgørelsen af 09.02.2004 var ugyldig, og at I havde krav på at foretage udvidelse af ridehallen og/eller opførelse af varmecentral som beskrevet i den af Hørsholm Kommune udarbejdede lokalplan, eller at sagen skulle hjemvises til fornyet behandling i N. Til støtte herfor anførte I bl.a., at landzonetilladelse slet ikke var nødvendig til udvidelse af ridehallen og opførelse af varmecentralen, da bygningerne var erhvervsmæssigt nødvendige, at N havde inddraget ulovlige hensyn, at lokalplanen var lovligt vedtaget, og at I havde en berettiget forventning om, at bygningerne måtte opføres. N nedlagde påstand om frifindelse. HR fastslog, at drift af et stutteri opfyldte kravene til anvendelsen af en landbrugsejendom. På baggrund af det i sagen fremlagte, var det ikke godtgjort, at N ikke ved sin afgørelse af, om bygningerne havde været erhvervsmæssigt nødvendige for ejendommens drift og dermed fritaget for kravet om landzonetilladelse, havde foretaget en konkret vurdering eller havde lagt vægt på uvedkommende hensyn. Der var endvidere ikke i sagen fremkommet noget, der kan give grundlag for at tilsidesætte N’s afgørelse om ikke at meddele landzonetilladelse. N’s vurdering af, at den af kommunen udarbejdede lokalplan alene havde til formål at lovliggøre I’s byggeri, blev herefter tiltrådt. Kommunen var som underordnet planmyndighed forpligtet til at respektere N’s afgørelser og kunne ikke tilsidesætte dem gennem vedtagelsen af den foreliggende lokalplan. Herefter, og idet I henset til sagsforløbet ikke kunne antages at have fået en berettiget forventning om, at det anmeldte byggeri ville være blevet godkendt, frifandtes N.
UfR 2008.1766 ØLD: Uffe Lapain, A, fik af Korsør kommune, K, tilladelse, med vilkår af byggeteknisk karakter, til helårsbeboelse i et sommerhus, der var beliggende i landzone og kystnærhedszone. Denne tilladelse blev givet, fordi Retten i Korsør havde tilpligtet K at give tilladelsen. Tilladelsen blev påklaget til Naturklagenævnet, N, som stadfæstede K's afgørelse, med den ændring, at tilladelsen var personlig for A, og derfor ville falde væk, hvis A solgte ejendommen. A mente, at det kun var K der kunne stille vilkår for tilladelsen og anlagde derfor sag mod N. ØL udtalte, at det forhold, at K's tilladelse var meddelt som følge af en sag anlagt af A mod K, ikke begrænsede N's adgang til, som rekursinstans, at behandle klagen over K's afgørelse, og dommen over K var ikke bindende for N ved afgørelse af klagesagen, herunder ved fastsættelse af vilkår for tilladelsen. Tilladelsen var meddelt ud fra hensynet til A, og da der som udgangspunkt burde være blevet meddelt afslag, fandt ØL, at N gyldigt havde kunnet gøre tilladelsen personlig som sket, således at tilladelsen bortfaldt ved ejerskifte.
UfR 2008.2523 HD: Realkredit Danmarks A/S, R, overtog på tvangsauktion Tinglev Svømmebad i Tinglev kommune, nu Aabenraa kommune, K. K ønskede at overtage svømmehallen, men parterne kunne ikke finde en tilfredsstillende pris. Herefter vedtog K en lokalplan, som sikrede at svømmehallen ikke blev revet ned, og på R's anmodning overtog K svømmehallen, jf. PL § 48 og PL § 49. Erstatningen til R blev af Overtaksationskommissionen, O, fastsat til 2,8 mio. kr., jf. PL § 50, jf. offentlig vejlov § 51, stk. 1. R anlagde herefter sag an med påstand om yderligere erstatning på 4,2 mio. kr., hvorimod K påstod frifindelse, og påstod det betalte beløb på 2,8 mio. kr. betalt tilbage. VL frifandt K (2-1) og tilpligtede R at betale det modtagne beløb tilbage. HR fandt, at svømmehallen repræsenterede en økonomisk værdi, som R kunne kræve erstattet. Herefter udtalte HR, at O konkret havde vurderet, at svømmehallens værdi udgjorde 2,8 mio. kr. Ingen af parterne havde sandsynliggjort, at dette beløb ikke svarede til svømmehallens værdi. Herved bemærkedes det, at der efter anlæggets særlige karakter ikke kunne tages udgangspunkt i driftsøkonomiske betragtninger eller i genanskaffelsesværdien. Der var herefter ikke grundlag for at tilsidesætte O's erstatningsfastsættelse. Som følge heraf frifandt HR K for R's påstand om betaling af yderligere 4,2 mio. kr. og R for K's påstand om tilbagebetaling af 2,8 mio. kr.
UfR 2008.2793 HD: I et område i Ålsgårde i Nordsjælland kunne der ifølge lokalplanen opføres bebyggelse i max. en etage med udnyttet tagetage, og tagene skulle udføres som saddeltag med en taghældning på 30-50 grader. Helsingør Kommune, H, gav en grundejer tilladelse til at opføre et hus i en og to etager med fladt tag og gav dermed dispensation fra lokalplanens bestemmelser om etageantal og tagudformning. Naboerne og genboerne til grunden, hvor huset skulle opføres, var blevet orienteret om dispensationsansøgningen, mens A, der boede skråt over for grunden, og hvis udsigt til Kattegat ville blive berørt af byggeriet, ikke var blevet orienteret. A klagede til Naturklagenævnet, N, over dispensationen og over, at de ikke var blevet orienteret om ansøgningen, inden H gav dispensationen, men de fik ikke medhold i klagen. Herefter anlagde A sag mod N med påstand om, at N's afgørelse var ugyldig, og at A burde have været orienteret om grundejerens dispensationsansøgning. N påstod frifindelse. ØL udtalte, at det ud fra lokalplanen ikke var klart, hvilken særlig udformning af området der ønskedes bevaret, eller hvilke bestemmelser som skulle være en del af planens principper. Områdets faktiske karakter gav heller ikke grundlag for at fastslå, hvilken særlig udformning som ønskedes fastholdt. Der var ikke grundlag for at anse bestemmelserne om etageantal og tagudformning for en del af planens principper, som der ikke kunne dispenseres fra. H havde derfor haft hjemmel til at meddele dispensationen. Der var heller ikke grundlag for at tilsidesætte H's skøn, hvorefter forudgående orientering af A var undladt. ØL frifandt derfor N. HR tiltrådte ØL's begrundelse og stadfæstede frifindelsen af N.
UfR 2009.188 HD: A drev Skovshoved Hotel og ejede ejendommen, hvorfra hotellet blev drevet. I april 2002 ansøgte han Gentofte kommune, K, om forhåndsgodkendelse til at ombygge hotellet til ejerlejligheder. K nedlagde forbud mod det ansøgte i medfør af PL § 14 med henblik på at udarbejde en bevarende lokalplan for hotellet. I marts 2003 vedtog K lokalplan 226. A indbragte vedtagelsen af lokalplan 226 for Naturklagenævnet, som ikke fandt grundlag for at ophæve lokalplanen som ugyldig. A solgte ejendommen, og hotellet blev drevet videre af andre. For HR vedrørte sagen, om vedtagelsen af § 14-forbuddet og lokalplan 226 var et ekspropriativt indgreb, der medførte erstatningspligt. HR udtalte bl.a., at det ved lokalplan 226 blev bestemt, at hotelejendommen kun måtte anvendes til krostue, hotel-, kursus- og restaurationsvirksomhed og lignende beslægtede erhverv, og at en sådan lokalplanbestemmelse var en erstatningsfri regulering, medmindre der forelå ganske særlige omstændigheder, således at reguleringen fik karakter af ekspropriation. Ejendommen havde både før og efter vedtagelsen af lokalplan 226 været anvendt til hotel m.v., og det var ikke godtgjort, at ejendommen ikke fortsat kunne anvendes økonomisk forsvarligt indenfor rammerne af lokalplanen. HR fandt på den baggrund ikke, at der forelå sådanne ganske særlige omstændigheder, at reguleringen havde karakter af ekspropriation.
UfR 2009.414/2 HD: A drev virksomhed med salg af blandt andet trailere. Virksomheden omfattede matrikel nr. 592 og 593, Hammelev, Vojens. På matrikel nr. 592 var der opført en erhvervsbygning, mens matrikel nr. 593 var et ubebygget areal mellem matrikel nr. 592 og Ribevej. Erhvervsbygningens facade var placeret langs skellinjen mellem matr. nr. 592 og 593. På arealet mellem erhvervsbygningen og Ribevej havde A placeret en udstilling af trailere. Lokalplanen for området indeholdt i to forskellige bestemmelser forbud mod oplag. § 10.3 gjaldt for området mellem byggelinjen og Ribevej, mens § 11.1 gjaldt for arealerne mellem bygningerne og Ribevej. Byggelinjens placering fremgik af en bestemmelse herom i lokalplanen og var endvidere indtegnet i et kortbilag til planen fra 1991. Ifølge kortbilaget lå byggelinjen i skellinjen mellem de to matrikler. Haderslev kommune, K, fandt, at udstillingen af trailere stred mod lokalplanens § 10.3 og § 11.1 og påbød A at lovliggøre forholdet, idet K samtidig afslog A's ansøgning om dispensation. A klagede til Naturklagenævnet, N, der under henvisning til lokalplanens § 11.1 ikke gav A medhold i klagen. Under sagens behandling ved domstolene målte en landinspektør byggelinjen op, og det viste sig, at byggelinjen var placeret ca. 4 m tættere ved Ribevej end hidtil antaget, og at den del af matrikel nr. 593, der lå inden for de 4 m fra erhvervsbygningen, dermed ikke var omfattet af byggelinjen. HR fastslog, at A's udstilling af trailere var omfattet af lokalplanens § 11.1 om ”oplag”, og at udstillingen stred mod denne bestemmelse, der gjaldt for hele arealet mellem bygningerne og Ribevej. Oplag var endvidere forbudt efter § 10.3 inden for byggelinjen, og udstillingen var derfor tillige i strid med denne bestemmelse i det omfang, de udstillede trailere var anbragt på den del af ejendommen, som ifølge landinspektørens opmåling henhørte under det byggelinjebelagte område. Der var ikke grundlag for at antage, at N var kommet til et andet resultat, hvis de nye oplysninger om byggelinjen havde foreligget for N.
UfR 2009.1202/2 HD: I januar 2005 blev trafikselskabet C, som drev virksomhed med busdrift, opmærksom på, at en ejendom beliggende i Ballerup Kommune, B, var til salg. C, som fandt grunden velegnet til etablering af et garageanlæg for busdrift, rettede henvendelse til B med forespørgsel om, hvorvidt B havde principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse. Der opstod herefter uenighed om, hvorvidt B's besvarelse af forespørgslen kunne anses for en bindende forhåndsbesked om tilladelse til at etablere et busgarageanlæg på ejendommen med den virkning, at det af B efterfølgende nedlagte forbud i medfør af PL § 14 mod det af C planlagte byggeri var ugyldigt. C, som forud for B's forbud havde erhvervet ejendommen, anlagde sag mod B med krav om erstatning, idet C gjorde gældende, at B ved nedlæggelsen af forbuddet eller i kraft af sin korrespondance med C forud for selskabets erhvervelse af ejendommen, havde pådraget sig et erstatningsansvar. HR fandt ikke, at B's svar kunne anses for en bindende forhåndsbesked og dermed som et tilsagn, der afskar B fra at nedlægge et forbud i medfør af PL § 14. Endvidere udtalte HR, at C's breve til B ikke fremtrådte som en ansøgning om forhåndstilladelse til den påtænkte anvendelse, men som en forespørgsel om, hvorvidt B i plan- eller miljømæssig henseende havde principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse. B's besvarelse fremtrådte på tilsvarende måde ikke som en forhåndsbesked til den påtænkte anvendelse, men som oplysninger om, at der ikke i forhold til den gældende byplanvedtægt eller i forhold til gældende miljøregler var principielle indvendinger mod den påtænkte anvendelse af arealet. HR fandt ikke, at B havde handlet ansvarspådragende. Der blev herved lagt vægt på, at B's svar ikke indeholdt forkerte oplysninger, ligesom det ikke kunne anses for en ansvarspådragende fejl, at B ikke gjorde opmærksom på de ikke nærmere konkretiserede overvejelser, der forelå om ”revitalisering” af området.
UfR 2009.1151 HD: Rudkøbing Kommune, K, vedtog i 2005 en lokalplan, der bl.a. udlagde et bestemt areal i Peløkke nord for Rudkøbing til boligformål. Det udlagte areal lå tæt på kysten og inden for den normale strandbeskyttelseslinje på 300 m. Nogle naboer, A, til det udlagte areal klagede til Naturklagenævnet, N, og anførte bl.a., at der ikke var en særlig planlægningsmæssig begrundelse for den kystnære placering af ny bebyggelse i Peløkke, og at lokalplanen derfor var i strid med PL § 5 b, stk. 1, nr. 1. N fandt, at der ikke var grundlag for at fastslå, at K's planlægningsmæssige begrundelse for vedtagelsen af lokalplanen var i strid med planlovens bestemmelser. A indbragte herefter sagen for domstolene, idet N skulle anerkende, at lokalplanen var ulovlig og ugyldig. A anførte navnlig, at K ved lokalplanen havde inddraget et ulovligt kriterium, når K begrundede placeringen af boligområdet med ønsket om at ændre bosætningsmønstret i K. Endvidere anførte de, at K i lokalplanen burde have redegjort for alternative placeringer af bebyggelsen. HR fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte N's afgørelse, hvorefter kravet i PL § 5 b, stk. 1, nr. 1, om en særlig planlægningsmæssig begrundelse for den kystnære lokalisering måtte anses for opfyldt. HR udtalte, at under hensyn til K's særlige befolkningsmæssige situation havde K været berettiget til at lægge vægt på behovet for at kunne tilbyde attraktive byggegrunde med henblik på at ændre bosætningsmønstret. HR tillagde det desuden betydelig vægt, at området omkring det nye boligområde i forvejen var bebygget, således at der ikke var tale om et indgreb i et åbent og uberørt kystområde. På denne baggrund havde det været berettiget at fravige udgangspunktet om, at nye arealer til byzone skulle lokaliseres i størst mulig afstand fra kystlinjen og fortrinsvis bag eksisterende bebyggelse. Med K's begrundelse var det af begrænset betydning at redegøre for alternative placeringer længere inde i landet.
UfR 2010.1832 ØLD: A havde søgt om tilladelse til opførelse af en ny rutsjebane hos Lyngby-Taarbæk Kommune, K. Denne tilladelse blev i første omgang givet af K, men senere ændret af Naturklagenævnet, N. A anlagde herefter sag mod N med påstand om, at N tilpligtedes at anerkende, at deres afgørelse, der ændrede K's tilladelse til et afslag, var ugyldig. A påstod, at N i sin afgørelse havde lagt vægt på ulovlige eller usaglige hensyn. Retten i Lyngby udtalte, at selvom N's flertal i sin begrundelse for afslaget henviste til, at anlæggets placering kræver nedlæggelse af andre forlystelser, fandtes det ikke, at der derved tillige var inddraget ulovlige konkurrencemæssige hensyn. BR fandt heller ikke, at flertallet havde inddraget ulovlige eller usaglige hensyn i begrundelsen ved at henvise til Bakkens præg fra de nærmeste omgivelser. Der var kun inddraget lovlige hensyn, i form af planlægningsmæssige, landskabelige og kulturhistoriske hensyn, jf. PL § 35, stk. 1. ØL stadfæstede afgørelsen.
UfR 2011.1208 VLD: Naturklagenævnet, N, havde truffet afgørelse om, at E skulle etablere og åbne en vejstrækning liggende i den sydlige ende af hans ejendom for offentlig færdsel. E havde afspærret vejen med trådhegn og skiltning. E indbragte sagen for VL og påstod afgørelsen tilsidesat. VL lagde til grund, at vejen lå i en sådan afstand fra huset, at offentligheden havde indkig, samt at offentligheden adgang måtte anses for i særligt grad at genere privatlivets fred. De omgivende arealer lå imidlertid indenfor regionsplanens særlige beskyttelsesområder, og området var i udpegningsgrundlaget for regionsplanlægningen beskrevet som i landskabelig henseende af oplevelsesmæssig enestående betydning og i kulturhistorisk henseende af stor betydning. Herefter, og da E's anbringende om færdslens gene for den erhvervsmæssige udnyttelse af ejendommen ikke kunne føre til anden vurdering, fandt VL, at offentlighedens interesse i at benytte vejen til færdsel vejede tungere end E's interesse i at forbyde adgang. N's afgørelse blev stadfæstet.
UfR 2011.2028 HD: Sagen handlede om, hvorvidt anvendelsen af en ejendom i lokalplanens forstand var lovlig på tidspunktet for planens ikrafttræden og dermed kunne opretholdes i medfør af en bestemmelse herom i planen, selv om anvendelsen stred mod lokalplanen. Spørgsmålet om, hvorvidt der på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden var tale om lovlig anvendelse, vedrørte bl.a. fortolkning af en servitut, som blev tinglyst på ejendommen i 1892 og ophævet ved lokalplanens ikrafttræden. Københavns Kommune, K, var ikke påtaleberettiget i henhold til servitutten. Den omhandlede ejendom lå i området ved Bjerregårdsvej i København. Ejendommen blev før lokalplanens ikrafttræden langt overvejende anvendt til erhverv og derudover til beboelse. K var af den opfattelse, at anvendelsen af ejendommen ikke var lovlig på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden, og havde på denne baggrund truffet en afgørelse om den fremtidige anvendelse af ejendommen i overensstemmelse med lokalplanen. Afgørelsen indebar, at der skulle retableres boliger i hele ejendommen, idet der dog kunne indrettes 100 m2 erhverv i kælder eller stueetage. Naturklagenævnet, U, havde ophævet K's afgørelse. HR frifandt U og ejendommens ejer for K's påstand om, at de skulle anerkende, at K's afgørelse var gyldig. HR fandt, at lokalplanens § 12 måtte forstås således, at anvendelsen af en bygning ikke var lovlig i bestemmelsens forstand, hvis anvendelsen på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden var i strid med den omhandlede servitut, således at K kunne have sikret overholdelsen heraf ved påbud eller forbud efter PL § 43. HR's flertal udtalte bl.a., at anvendelsen af ejendommen var i strid med servitutten. Endvidere, at K under nærmere angivne omstændigheder havde udvist en sådan passivitet, at den ved lokalplanens ikrafttræden havde fortabt sin adgang til at håndhæve servitutten i relation til den omhandlede ejendom, således at den erhvervsmæssige anvendelse af ejendommen måtte betragtes som lovlig på tidspunktet for lokalplanens ikrafttræden. (3-2). Komm. af Peter Pagh i JUR 2012.79-90: Servitutters gyldighed og håndhævelse efter planloven.
UfR 2012.3527 HD: Sagen vedrørte bl.a. spørgsmålet, om Svendborg Kommune, K, havde eller skulle have udarbejdet en habitatkonsekvensvurdering for fugle-, dyre- og plantelivet i området, og om en ny støjbekendtgørelse for vindmøller indebar, at der skulle have været udarbejdet en supplerende VVM-redegørelse. HR udtalte bl.a., at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets, N, bedømmelse, hvorefter der alene var foretaget en foreløbig vurdering (screening) af det planlagte vindmølleanlægs mulige påvirkning af de nærliggende beskyttelsesområder for fugle, dyr og planter. N begik ikke en fejl ved i forbindelse med klagesagernes behandling at undlade at kræve, at K udarbejdede en habitatkonsekvensvurdering. Den omstændighed, at der undervejs i forløbet trådte en ny støjbekendtgørelse i kraft, betød ikke, at K skulle udarbejde en supplerende VVM-redegørelse før vedtagelsen af kommuneplantillæg eller lokalplan. ØL var nået til samme resultat.
UfR 2013.1302 HD: A havde meldt sig ud af den stedlige antenneforening, S, og ind i en anden, landsdækkende antenneforening. Deklarationer, som var tinglyst på deres ejendomme, fastsatte tilslutningspligt til tv-antenneanlægget for området, og Vejle Kommune, K, påbød med henvisning til PL § 43 A at genindmelde sig i S. HR fastslog, at deklarationerne efter deres ordlyd og formål medførte en pligt for ejerne af parcellerne til at deltage i udgiften til drift og vedligeholdelse af S. A kunne ikke frigøre sig fra forpligtelsen ved at indmelde sig i en anden antenneforening. Deklarationerne vedrørte et forhold, hvorom der efter de dagældende regler i PL kunne optages bestemmelse i en lokalplan, og K havde derfor hjemmel i PL til udstedelse af påbuddet. Den omstændighed, at S, ud over at modtage og distribuere radio- og TV-programmer, også tilbød supplerende ydelser, var uden betydning for tilslutningspligten, da A ikke havde godtgjort, at størrelsen af grundkontingentet var påvirket af disse supplerende ydelser. Der var ikke grundlag for at antage, at de hensyn, der lå bag påbuddet, ikke beroede på saglige og planlægningsmæssige overvejelser, eller at påbuddet skulle være udtryk for varetagelse af uvedkommende interesser. Påbuddet var derfor gyldigt. VL var nået til samme resultat.
UfR 2013.2213 ØLD: Frederikssund Kommune havde for tredje gang pålagt A og B, der var samlevende, at fraflytte deres bolig, der var beliggende i et sommerhusområde, jf. PL § 64, stk. 1, nr. 4, jf. § 51 a. Retten i Hillerød pålagde A og B en bøde på 15.000 kr. hver. ØL ændrede BR's dom med den begrundelse, at manglende efterkommelse af et flytteforbud i førstegangstilfælde måtte medføre en bøde på 5.000 kr. pr. husstand. Henset til at der var tale om et tredjegangstilfælde, fastsatte ØL bøden til 15.000 kr. pr. husstand, hvoraf A og B skulle betale halvdelen hver.
UfR 2014.1953 HD: En asfaltfabrik, der var etableret i 1971 ved Svogerslev, og siden drevet på grundlag af midlertidige tilladelser, anmodede om tilvejebringelse af et planmæssigt grundlag for permanent drift på stedet. Naturklagenævnet havde ved en række afgørelser bestemt, at der ikke kunne gives permanent tilladelse til at drive virksomheden, uden en forudgående VVM-screening, henholdsvis VVM-redegørelse, efter planlovens regler herom. HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte Naturklagenævnets vurdering om VVM-pligt.
UfR 2015.902 HD: Lokalplans bestemmelser om ophævelse af servitutter havde karakter af ekspropriation og var med rette blevet ophævet af Natur- og Miljøklagenævnet.
På en ejendom i Haverslev tilhørende A var tinglyst to servitutter, hvorefter der ikke måtte drives konkurrerende virksomhed til McDonald's, M, og bl.a. ikke måtte opføres bygninger til brug for restaurations- og fastfoodsalg eller hermed direkte konkurrerende virksomhed. B ejede naboejendommen, hvorpå der blev drevet restaurationsvirksomhed. Rebild Kommune, K, vedtog i 2010 en lokalplan, som bl.a. omfattede A's og B's ejendomme, og som havde til formål bl.a. at fastslå uforenelighed mellem lokalplanen og de to servitutter. Lokalplanen indeholdt bestemmelser om ophævelse af servitutterne. Efter klage fra M traf Natur- og Miljøklagenævnet, N, afgørelse om at ophæve de bestemmelser i lokalplanen, som fastslog uforenelighed med servitutterne, og som ophævede servitutterne. VL fandt, at ophævelsen af servitutterne ved lokalplanen havde karakter af ekspropriation. K havde derfor ikke haft hjemmel i PL § 15, stk. 2, nr. 16 til at ophæve servitutterne. N's afgørelse hvilede ikke på usaglige hensyn og var ikke udtryk for magtfordrejning, og afgørelsen var ikke ulovlig og ugyldig. Der var ikke grundlag for at hjemvise sagen til fornyet behandling i N.
UfR 2015.3887 HD: Ret til at benytte ejendom i sommerhusområde til helårsbeboelse var bortfaldet.
Middelfart Kommune, A, havde efter, at en helårsbolig i et sommerhusområde var brændt ned, givet nye ejere, B, af ejendommen tilladelse til helårsbeboelse. Natur- og Miljøklagenævnet, C, ophævede denne tilladelse i 2011, og henviste til, at retten til helårsbeboelse var bortfaldet, idet retten ikke havde været udnyttet i 3 på hinanden følgende år, jf. PL § 56, stk. 2. B anlagde herefter sag mod C med påstand om, at afgørelsen var ugyldig. Retten i Odense fandt, at huset ikke havde været benyttet til beboelse efter branden d. 09.02.2008, og fastslog herefter, at den hidtidige ret til helårsbeboelse var bortfaldet, jf. PL § 56, stk. 2. ØL stadfæstede. HR udtalte, at de tiltag og bestræbelser, som var foretaget med henblik på at få renoveret eller genopført ejendommen efter branden, ikke var af en sådan karakter, at de hverken hver for sig eller tilsammen kunne anses for at udføre en udnyttelse af retten til helårsbeboelse. HR fastslog herefter, at den hidtidige ret til helårsbeboelse var bortfaldet, jf. PL § 56, stk. 2.
UfR 2016.726 HD: Ejendomsbegrebet i PL § 36, stk. 1, nr. 3, skulle forstås som den matrikulært afgrænsede ejendom.
En ejer af et stutteri, A, havde foretaget nogle udvidelser af bygningerne på sin ejendom og anførte, at udvidelserne var erhvervsmæssigt nødvendige for driften af landbrugsejendommen, jf. PL § 36, stk. 1, nr. 3. Ved UfR 2008.129 HD opretholdt HR Naturklagenævnets, N's, afgørelse om, at udvidelserne ikke var erhvervsmæssigt nødvendige og derfor krævede landzonetilladelse efter PL § 35, stk. 1. I 2008 opkøbte A flere landbrugsejendomme i området, som herefter blev drevet i samdrift med stutteriet. A mente nu, at udvidelserne måtte være erhvervsmæssigt nødvendige for den samlede landbrugsbedrift, hvilket N ikke var enig i, idet N fandt, at spørgsmålet om, hvad der var erhvervsmæssigt nødvendigt, måtte vurderes særskilt for den enkelte ejendom. HR fastslog, at ejendomsbegrebet i PL § 36, stk. 1, nr. 3, skulle forstås som den matrikulært afgrænsede ejendom, hvorfor det ikke havde betydning, at stutteriet blev drevet i samdrift med andre landbrugsejendomme.