text:
Viser nyheder inden for Insolvens og rekonstruktion
Konkursrådet har den 3. juli 2020 foreslået en række ændringer til de nuværende regler om rekonstruktion, der skal smidiggøre reglerne, […]
Østre Landsret ændrede for nylig en kendelse fra Sø- og Handelsretten, idet landsretten traf afgørelse om, at en kreditor i […]
Sø- og Handelsretten traf 13. september 2019 afgørelse i en sag om, hvorvidt simple, usikrede kreditorer i et konkursbo kunne […]
Formuleringen af en støtteerklæring bestemmer, om den er bindende for udstederen. En ny dom fra Retten i Næstved, omhandlende FC […]
Vestre Landsret afgjorde 5. juli 2019, at en beløbsbegrænset udlægsforretning havde forældelsesafbrydende virkning i forhold til kreditors fulde krav – […]
Afbrydelse af forældelsesfrister Det fremgår af forældelseslovens § 18, at forældelse afbrydes ved indgivelse af anmodning om udlæg til fogedretten. […]
EU-direktivet, som sætter rammerne for forbyggende rekonstruktion, er formelt vedtaget af Det Europæiske Råd den 6. juni 2019. Hermed blev […]
Den 30. august 2019 sendte Skatteministeriet et udkast til lovforslag om ændring af gældsinddrivelses- og skatteindberetningsloven i høring, som bl.a. […]
Hvad er kompensationsbeløb? Når en betaling er forsinket, har man som kreditor ret til at kræve morarenter og rykkergebyrer af […]
Kreditgiver berettiget til at anmelde restkrav på forbrugerkøbekontrakt i dødsbo
Vestre Landsret har i ny principiel afgørelse stadfæstet byrettens afgørelse om, at en kreditgiver var berettiget til at anmelde restkrav […]
Et vedtaget rekonstruktionsforslag, hvor en gæld på ca. kr. 23 mio. blev akkorderet til 1,03%, fandtes næsten udelukkende at ville […]
Højesteret har med sin afgørelse af 17. oktober 2017 (U 2018.471 H) tilføjet endnu et element til den mosaik af […]
Østre Landsret har i to afgørelser for nylig nægtet personlige skyldnere rekonstruktion under henvisning til, at tvangsakkordforslaget stod i modsætning […]
Forud for anlæg af en retssag havde et konkursbo og en kreditor indgået aftale om betaling af sikkerhedsstillelse til retssagen. […]
Højesteret pålagde ved dom af 8. november 2017 en kommune til at betale knap 1,8 mio. kr. til et konkursbo, […]
Den 15. marts vedtog Folketinget en ændring af lov om landbrugsstøtte, hvor der er indført nye regler om pant i […]
Højesteret har fornyeligt afgjort, at en kreditor må stille sikkerhed for omkostningerne ved en omstødelsessag mod at få del i […]
Ansættelses- og arbejdsret, Insolvens og rekonstruktion
Nyere dom fra Højesteret understreger vigtigheden af, at en køber af en (konkursramt) virksomhed sikrer sig indblik i allerede opsagte […]
Håndteringen af pantsatte aktiver er central i insolvensbehandlingen. Det gælder ikke mindst virksomhedspantsatte aktiver. Få indblik i, hvad der gør […]
En kreditor kan jf. konkurslovens § 28 blive pålagt at betale erstatning for tab og godtgørelse for tort til skylderen, […]
Den 1. januar 2018 ændres konkurslovens § 64. Den nye lov bidrager med et stærkere værn mod, at skyldner kan […]
Dom om beskatning af personalesommerhus
Er du ejer af eller direktør i et selskab, så er der en fælde, du skal være opmærksom på, hvis […]
I 2008 blev reglerne om forældelse ændret på flere områder. Blandt andet blev muligheden for at afbryde forældelsesfristen ved at […]
Når gæld til SKAT og andre kreditorer presser virksomheden
Som de fleste ved, har SKAT i længere tid været bagud med inddrivelsen af statens tilgodehavender. SKAT er dog tydeligvis […]
Insolvensbetingelsen i konkursloven – Omstødelse af betaling foretaget mere end 2 år før konkursen
Højesteret har ved dom af den 23. marts 2017 (2. afd., sag 266/2015) udtalt sig om insolvensbetingelsen i relation til […]
200.000 virksomheder går hvert år konkurs i EU. Nu vil EU-Kommissionen sikre, at flere virksomheder overlever. Derfor har Kommissionen fremsat […]
Tiltrædelse af virksomhedspant
I en tidligere nyhedsartikel omtalte vi dommen, som Østre Landsret afsagde den 7. december 2015 (9. afd. nr. B-1802-14) vedrørende […]
DELACOUR vinder omstødelsessag i Østre Landsret
Efter konkurslovens § 74 kan betalinger omstødes, hvis de på utilbørlig måde begunstiger en kreditor på de øvriges bekostning.
Hvornår tiltrædes et virksomhedspant?
I ”Cimber-sagen” skal Højesteret tage stilling til, hvornår en virksomhedspanthaver træder til sit pant. Dette er ikke nærmere defineret i […]
Principiel sag i Højesteret om stemmeret i tvangsakkord
Højesteret har i en kendelse af 22. september 2016 (Sag nr. 40/2016) taget stilling til et hidtil omdiskuteret spørgsmål om […]
Den 11. august 2016 idømte Sø- og Handelsretten konkurskarantæne i sammenlagt ni år til en “afviklingsdirektør” for tre selskaber. Afgørelsen […]
Det var overskriften i Jyllands-Posten Erhverv den 1. september. Som konkursadvokater opfatter vi ikke Finansrådets udspil som et angreb, men […]
DELACOUR vinder sag om tort ved uberettiget konkursbegæring
Efter konkursloven er det blandt andet en betingelse for at erklære en virksomhed konkurs, at virksomheden er insolvent. Til tider […]
I en netop afsagt kendelse fra Højesteret stadfæstes skifteretten og landsrettens afgørelse om nægtelse af gældssanering i en situation, hvor […]
Kuratorer i konkursboer anlægger fra tid til anden retssager på vegne af konkursboet. Hvis konkursboet taber en sådan sag, bliver […]
Nylige domme mv. omhandlende insolvensret
Nedenfor følger referater af nyere retspraksis om insolvensretlige problemstillinger samt en beskri- velse af en ny bekendtgørelse om tilsyn med […]
Gennem de seneste år har det været omdiskuteret, om andelsboligforeninger har retlig interesse i at blive erklæret konkurs. Det har […]
Insolvensbetingelsen i konkursloven - Gældstung skyldner var ikke insolvent
Østre Landsret har ved afgørelse fra 17. december 2015 (16. afd. nr. B-769-13) udtalt sig om insolvensbetingelsen i konkurslovens omstødelsesregler.
Hvornår sker der tiltrædelse af virksomhedspant?
Østre Landsret afsagde den 7. december 2015 (9. afd. nr. B-1802-14) en afgørelse, som bidrager til fortolkning af spørgsmålet om, […]
Konkursbo var berettiget til at konkursregulere opsigelsesvarsler, bonus og godtgørelse
Konkursbo var berettiget til at konkursregulere opsigelsesvarsler fra 6 til 3 måneder i overensstemmelse med funktionærloven samt bonus og godtgørelse.
Rekonstruktion som ”gældssanering”
I en helt ny afgørelse er det endnu engang slået fast, at rekonstruktionsreglerne kan anvendes som et alternativ til reglerne […]
Den 1. januar 2014 trådte reglerne om konkurskarantæne i kraft. Reglerne har til formål at begrænse muligheden for ”konkursrytteri”. Det […]
Hvert år bliver et større antal kapitalselskaber tvangsopløst på baggrund af anmodning fra Erhvervsstyrelsen. Her kan du læse nærmere om, […]
Nedenfor følger referat af nyere trykt og utrykt retspraksis om insolvensretlige problemstillinger. Gorrissen Federspiels afdeling for Insolvens & Rekonstruktion kan […]
Ny betænkning om ansattes retsstilling under insolvensbehandling
Konkursrådet har netop afgivet betænkning om ansattes retsstilling under insolvensbehandling (betænkning nr. 1555). Denne indeholder en række forslag til ændringer […]
Ny betænkning om nye regler om ansattes løn ved konkurs
Konkursrådets har udarbejdet en ny betænkning indeholdende bl.a. en forenkling af konkursreglerne og styrkelse af ansattes mulighed for at få […]
Insolvens og rekonstruktion, Øvrige
Direktør pålagt konkurs-karantæne i tre år
Sø og Handelsrettens skifteafdeling har i en ny kendelse pålagt en direktør for en IT virksomhed konkurskarantæne på 3 år. […]
Mange kommuner har i de senere år opført solcelleanlæg, f.eks. på kommunale bygninger. Baggrunden er typisk et ønske om at […]
Afstemningsreglerne i anmeldte rekonstruktioner giver ofte anledning til tvister, navnlig når kreditorernes krav er delvist pantsikret.
Siden reglerne om konkurskarantæne trådte i kraft den 1. januar 2014, har Sø- og Handelsrettens skifteret afsagt kendelse i omkring […]
Vestre Landsret har afsagt en kendelse, der giver panthaver ret til at vælge kurator i et konkursbo, hvor alle aktiver […]
Fast ejendom og entreprise, Insolvens og rekonstruktion
De seneste år har store konkurser kastet en skygge over entreprenørbranchen. Når entreprenøren går konkurs, står bygherren ofte i en […]
Må et aktieselskab foretage udbytteudlodning under en igangværende momskontrol?
Vestre Landsret har ved dom af 7. oktober 2014 fastslået, at det var uforsvarligt at træffe afgørelse om udlodning af […]
Ifølge en dom afsagt af Retten i Lyngby den 30. september 2014 begynder fristen for forældelse af ikke indbetalt selskabsindskud […]
Skulle Amagerbanken have indgivet egenbegæring om konkurs tidligere?
Sø- og Handelsrettens Skifteafdeling har den 13. august 2014 afsagt dom i en erstatningssag anlagt af en aktieinvestor i Amagerbanken […]
Er en skyldner insolvent i Danmark, hvis han har en formue i Schweiz?
Østre Landsret har i en kendelse af 26. juni 2014 fastslået, at der ved insolvensvurderingen i henhold til konkurslovens § […]
Var bank erstatningsansvarlig pga. udbetaling af livsforsikringsbeløb til fallent?
Københavns Byret fastslog ved dom af 15. juli 2014, at en bank var erstatningsansvarlig i forbindelse med en større kontant […]
Var advokat medvirkende til selvfinansiering og derved erstatningsansvarlig for 17,5 mio.?
Sagens omstændigheder Sagen vedrørte en større ejendomskoncern, hvor et koncernselskab købte et target-selskab (Europolitan Finance ApS), som alene ejede én […]
Sø- og Handelsrettens skifteafdeling afsagde den første kendelse om konkurskarantæne i juli 2014. For konkursrytteren betyder det, at han nu […]

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret I strid med persondataloven at videregive oplysninger om alkoholmisbrug telefonisk
I strid med persondataloven at videregive oplysninger om alkoholmisbrug telefonisk
Sag 286/2009
Dom afsagt den 27. maj 2011.
Helsingør Kommune og Hillerød Kommune
Dansk Socialrådgiverforening s.m.f. A
Kommune handlede i strid med persondataloven, da den som en referenceoplysning bl.a. oplyste, at man mistænkte en tidligere medarbejder for at have et alkoholproblem
Som følge af højt sygefravær blev A opsagt fra sin stilling som socialrådgiver i kommunen H’s voksenafdeling. Forinden havde A haft to sygefraværssamtaler med sin ledelse, hvorunder A blev konfronteret med ledelsens mistanke om, at A havde et alkoholproblem. A bestred oplysningen, ligesom A efter samtalerne, men inden sin opsigelse, sendte et brev til sin overordnede leder, hvori hun anmodede om, at der blev sat en stopper for de ”ondsindede rygter”. Efter opsigelsen blev A af arbejdsformidlingen henvist til en jobsamtale med D i kommunen S, der havde en stilling ledig som socialrådgiver i børn- og ungeområdet. I forbindelse med samtalen gav A tilladelse til, at D kunne indhente referenceoplysninger hos H. D kontaktede H telefonisk og blev bl.a. oplyst om, at ledelsen havde mistænkt A for at have et alkoholproblem, og at A havde bestridt dette. D kontaktede derpå A og oplyste hende om de modtagne oplysninger, samt om at man ikke fandt, at hun havde de fornødne kvalifikationer.
Sagen vedrørte herefter, om H og S’ behandling af oplysningen om mistanken mod A var i strid med forvaltningsloven, helbredsoplysningsloven eller persondataloven, herunder bl.a. om A’s samtykke omfattede H’s videregivelse, og om S havde foretaget fornøden partshøring.
Byretten frifandt kommunerne, idet retten udtalte, at A havde givet samtykke, og at oplysningen var saglig og korrekt. Landsretten fandt begge kommuners håndtering af oplysningen omfattet af og i strid med helbredsoplysningsloven, og at de hver især skulle betale A 25.000 kr. i godtgørelse herfor.
Højesteret fandt ikke en behandling af oplysninger om misbrug af nydelsesmidler omfattet af helbredsoplysningsloven, således som denne lovs formål og indhold må fortolkes. Med henvisning til persondatalovens anvendelsesområde efter de dagældende regler lagde Højesteret endvidere efter bevisførelsen til grund, at notaterne over sygefraværssamtalerne med A var oprettet på et almindeligt tekstbehandlingssystem, og at de fortsat blev behandlet elektronisk. Højesteret udtalte herefter, at H’s videregivelse – uanset om den måtte være sket ud fra lederens hukommelse – var omfattet af loven. Højesteret udtalte endvidere, at en oplysning om alkoholmisbrug er omfattet af begrebet ”helbredsoplysning”, som dette er anvendt i persondatalovens § 7, og at A’s samtykke til at indhente referenceoplysninger ikke omfattede en sådan følsom oplysning. H måtte i den forbindelse vide, at oplysningen kunne være skadelig for A, ligesom A havde bestridt oplysningen. Videregivelsen var derfor i strid med persondataloven, og H skulle betale A 25.000 kr. i godtgørelse herfor. For så vidt angik kommunen S henviste Højesteret til kravene i forvaltningslovens § 29 om indhentning af oplysninger i ansøgningssager. Højesteret lagde imidlertid til grund, at A’s tidligere leder oplyste D om mistanken mod A, uden at D direkte havde spurgt herom. S havde derfor ikke indhentet oplysninger om A i strid med forvaltningsloven. Efter bevisførelsen fandt Højesteret derimod, at S – allerede inden D kontaktede A om de modtagne oplysninger – havde besluttet ikke at ansætte A, men at S burde have foretaget partshøring. Da den manglende partshøring ikke havde haft betydning for S’ beslutning, var der dog ikke grundlag for at pålægge S at betale A godtgørelse herfor.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Montana taber reol-strid i Højesteret | Rettigheder.dk
Montana Møbler mente, at der var tale om en krænkelse af både ophavsretsloven og markedsføringsloven, og anlagde derfor sag ved Sø-og Handelsretten, hvor de krævede 2,5 millioner i erstatning og vederlag fra ABC-Reoler.
Parterne var enige om, at Montana-reolen var ophavsretligt beskyttet, og derfor nød beskyttelse efter ophavsretsloven § 2. Spørgsmålet var dog, hvor bred beskyttelsen var, og om ABC-reolen krænkede denne beskyttelse.
For brugskunst – herunder reoler – kræves normalt en nærgående efterligning, før der er tale om en krænkelse. Brugskunst vil ofte være betinget af funktionelle hensyn, hvorfor man ikke giver samme, brede beskyttelse som ved andre værker. Det afgørende var således, om ABC-reolen kunne betegnes som en nærgående efterligning af Montana-reolen.
For at besvare dette spørgsmål, afholdtes syn og skøn, hvor to skønsmænd vurderede og sammenlignede de to reoler. Skønsmændene kom frem til, at der var betydelige ligheder mellem de to reoler, men også mindre forskelle - bl.a. forskelle i reolernes konstruktion og overordnede finish.
Sø-og Handelsretten kom på baggrund af syn og skøn frem til, ABC-reolen ikke var en efterligning af Montana-reolen, men at udformningen blot havde fulgt den naturlige udvikling for reoler. Der var således ikke tale om en bevidst tilnærmelse fra ABC Reolers side, og dermed heller ikke nogen slavisk efterligning af Montana-reolen. Der var derfor ingen ophavsretlig krænkelse.
Dernæst slog retten fast, at der heller ikke forelå nogen overtrædelse af markedsføringsloven. Selvom markedsføringsmaterialet for de to møbelvirksomheder mindede om hinanden, var der forskelle i det samlede look for materialet, og retten fandt derfor ikke, at der var risiko for, at forbrugere kunne forveksle de to reoler med hinanden.
Sø-og Handelsretten frifandt ABC Reoler og dømte Montana til at betale 800.000 i sagsomkostninger.
Dette var Montana ikke tilfreds med, og de ankede sagen til Højesteret og krævede ca. 4 millioner kroner i erstatning og vederlag. Montana hævdede, at det udførte syn og skøn ikke var korrekt, men derimod selvmodsigende og fejlbehæftet, hvorfor det ikke kunne lægges til grund for rettens afgørelse.
Sagen fik sin afgørelse i starten af denne måned, da Højesteret stadfæstede Sø-og Handelsrettens dom. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte det udførte syn og skøn, idet Montana ikke på nogen måde havde underbygget deres kritik.
Højesteret udtalte, i overensstemmelse med Sø-og Handelsrettens afgørelse, at det særegne ved Montana-reolen var det samlede helhedsindtryk – ikke de enkelte detaljer. Derefter lagde de skønsmændenes vurdering til grund, hvorefter helhedsindtrykkene for de to reoler fandtes at være forskellige. Der var således ikke nogen ophavsretlig krænkelse.
Endvidere fandt Højesteret, at ABC-reolen var en naturlig videreudvikling af en tidligere reol-model, og at der således ikke forelå nogen illoyal markedsfortrængning eller snyltning på Montana.
Højesteret stadfæstede Sø-og Handelsrettens afgørelse og dømte Montana til at betale 500.000 i sagsomkostninger.
Sagen viser, hvor snæver den ophavsretlige beskyttelse af brugskunst er, og hvor svært det kan være at godtgøre, at der er tale om en tilstræbt efterligning. Hvad Montana troede var en oplagt krænkelse, viste sig at være en taber-sag, og efter næsten 10 års kamp mod ABC-Reoler må Montana punge ud og acceptere, at ABC-reolen sælges og markedsføres.
Har du spørgsmål til artiklen eller generelt til krænkelser af rettigheder så kontakt os.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Forhandlergrundsætningen og den private anvendelse – U 1967.451/2 H
Højesteretsdom i sag II 261/1965. Refereret af andre i U 1967.451/2 H.
Tema: Forhandlergrundsætningen, ekstinktion af ejendomsforbehold
Fakta: En vognmand (J) solgte den 11. november 1964 en bil på afbetaling til en købmand (W), som ved købet oplyste J om, at bilen skulle bruges til private formål.
J tog sædvanligt ejendomsforbehold, således at ejendomsretten til bilen først endeligt overgik til W, når hele købesummen var betalt. Før hele restgælden var betalt, valgte W imidlertid at sælge bilen videre til en handelsmand (BL), i hvilken forbindelse W skrev under på, at bilen var ubehæftet. BL solgte herefter bilen videre til en gårdejer (A).
Da W undlod at betale første afdrag på bilen, gjorde J ejendomsforbeholdet gældende over for A den 16. december 1964.
A gjorde gældende, at W var almindeligt kendt som bilforhandler, hvilket J måtte have været bevidst om. A gjorde endvidere gældende, at han var i god tro, idet han havde handlet i tillid til oplysningen om, at bilen var ubehæftet. A nægtede på den baggrund at udlevere bilen, da han var af den opfattelse, at ejendomsforbeholdet ikke kunne gøres gældende.
J fik medhold i både by- og landsretten om, at ejendomsforbeholdet var gældende, men Højesteret lagde til grund, at W i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler, og at J var bekendt hermed. Højesteret fandt tillige, at oplysningen om, at W ville benytte bilen til private formål, ikke kunne afkræfte, at det havde været en nærliggende mulighed, at W videresolgte bilen på trods af det tagne ejendomsforbehold. Ejendomsforbeholdet kunne på den baggrund ikke gøres gældende til skade for den godtroende køber, A. Det var under sagen ubestridt, at A ved købet hverken kendte eller burde kende ejendomsforbeholdet, og A var dermed god tro.
Højesteret tog således A's påstand til følge.
Tingsretligt giver et gyldigt vedtaget ejendomsforbehold ejendomsforbeholdshaveren en vindikationsret. Et gyldigt ejendomsforbehold giver således sælgeren en ret til - i tilfælde af væsentlig misligholdelse med betaling af købesummen - at kræve det solgte tilbage fra køberen. Dette gælder også i forhold til køberens senere aftaleerhververe; sælgeren kan ligeledes kræve det solgte tilbage herfra (vindicere), jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 314.
Retten til at gøre et gyldigt ejendomsforbehold gældende, kan dog fortabes i tilfælde, hvor ejendomsforbeholdshaveren var bekendt med, at kreditkøberen er forhandler af varer af den art, som omfattet af ejendomsforbeholdet, jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 323ff. Sådanne tilfælde kan rammes af den såkaldte forhandlergrundsætning, som giver en senere aftaleerhverver mulighed for at ekstingvere ejendomsforbeholdet.
Rationalet bag forhandlergrundsætningen er, at det ud fra en almen betragtning må anses for uforsigtigt at overlade en genstand til en forhandler af genstande af samme art. Dette skyldes, at der andet lige er en større risiko for, at forhandleren sælger genstanden videre, når han normalt driver handel hermed. Med afsæt i et risikosynspunkt er der større hensyn at tage til aftaleerhververen, som er i god tro om ejendomsforbeholdet, end ejendomsforbeholdssælgeren, der vel vidende overlader genstanden til en forhandler. Risikoen for videresalget i strid med ejendomsforbeholdet må derfor placeres hos ejendomsforbeholdssælgeren.
Det er væsentligt at bemærke, at forhandlergrundsætningen alene kan påberåbes af købere, idet rationalet bag forhandlergrundsætningen ellers mister mening, jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 325ff.
Når forhandlergrundsætningen skal bringes i anvendelse, er det væsentligt at slå fast:
om sælgeren har taget gyldigt ejendomsforbehold
om sælgeren var bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår
om den senere køber har været i god tro om ejendomsforbeholdet.
Kun hvis sælgeren har taget gyldigt ejendomsforbehold og var bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår, kan den senere godtroende køber ekstingvere ejendomsforbeholdet.
Den ovenfor refererede sag er udtryk for forhandlergrundsætningens anvendelse. Dommen er illustrativ for forhandlergrundsætningens anvendelse ved overdragelse af almindeligt løsøre. I den forbindelse er det dog væsentligt at være opmærksom på, at sagen omhandlede en bil, idet "… indførelsen af reglen i TL § 42 d, stk. 1, om, at ejendomsforbehold i motorkøretøjer skal tinglyses for at opnå beskyttelse over for aftaleerhververe i god tro sammen med de tilsvarende muligheder for en køber for at undersøge bilbogen og derved beskytte sig mod ejendomsforbehold, har bevirket, at forhandlergrundsætningen ikke finder anvendelse ved ejendomsforbehold i motorkøretøjer" (kildens fremhævning), jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 326. Uanset dette er sagen dog stadig illustrativ for forhandlergrundsætningens almindelige anvendelsesområde.
I Højesterets præmisser lægger retten indledningsvis til grund, at J's ejendomsforbehold var gyldigt taget, og at W i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler, hvilket J var bekendt med. Under sagen for Højesteret oplyste A bl.a., at W "handlede stort med automobiler, det vidste alle", og at A havde handlet med biler med W flere gange før. De to første betingelser for at bringe forhandlergrundsætningen i anvendelse var derfor opfyldt, og da Højesteret endvidere anså det for ubestridt, at A var i god tro om ejendomsforbeholdet, var den tredje betingelse også opfyldt, og A kunne følgelig ekstingvere ejendomsforbeholdet.
Dommen er relevant ved vurderingen af den 2. betingelse om, at sælgeren skal være bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår. I sagen blev det under vidneforklaringerne afgivet af W og J oplyst, at W havde oplyst J om, at W skulle bruge bilen privat. Dette kunne tale for, at J (ejendomsforbeholdssælgeren) ved at forlade sig på W's oplysning om det private formål havde en berettiget forventning om, at W ikke ville sælge bilen videre. Hvis dette havde været tilfældet, ville A ikke kunne ekstingvere, da den 2. betingelse ikke ville være opfyldt. Højesteret kom dog til den konklusion, at oplysningen om det private formål ikke kunne tillægges betydning, idet der uanset oplysningen herom havde været en nærliggende mulighed for, at W videresolgte bilen på trods af det tagne ejendomsforbehold.
Dommen statuerer således, at en oplysning om, at forhandleren alene vil anvende den ejendomsforbeholdsbehæftede genstand til private formål, er uden betydning for, om sælgeren har været bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår.
I U 1967.451/2 H kunne en vognmand (J) ikke gøre sit ejendomsforbehold gældende over for en senere godtroende aftaleerhverver (A), idet Højesteret med henvisning til forhandlergrundsætningen fandt, at J havde været bekendt med, at køberen (W) i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler. A kunne derfor ekstingvere ejendomsforbeholdet. At W til J havde oplyst, at han kun ville benytte bilen til private formål kunne ikke afkræfte, at det havde været en nærliggende mulighed, at W videresolgte bilen på trods af det tagne ejendomsforbehold.
Til eksamen er dommen relevant at inddrage i opgaver, hvor hjemmelsmanden (en sælger) tager ejendomsforbehold ved salg til en aftaleerhverver (en køber), som er forhandler af varer af den art, som ejendomsforbeholdet angår.
Det er væsentligt at være opmærksom på, at forhandlergrundsætningen efter indførelsen af § 42d i tinglysningsloven ikke længere er relevant i forhold til ejendomsforbehold i køretøjer.
Herefter skal det i opgaven indledningsvis fastslås, at udgangspunktet er en vindikationsret for ejendomsforbeholdssælgeren. Dette gælder dog kun, hvis ejendomsforbeholdet er gyldigt, herunder opfylder kravene i kreditaftaleloven. Først herefter skal forhandlergrundsætningen inddrages. Sætningen skal til gengæld også inddrages, hvor mellemleddet (aftaleerhververen/køberen) er forhandler og videreoverdrager genstanden som forhandler.
Fremgår det af eksamensteksten, at forhandleren over for sælgeren har oplyst, at han alene skal bruge det solgte privat, kan dommen bruges til at afvise relevansen af en sådan oplysning. I så fald kan den senere aftaleerhverver, som forhandleren sælger varen videre til, ekstingvere ejendomsforbeholdet, forudsat han opfylder de øvrige, almindelige ekstinktionsbetingelser.


text:
Skat.dk: Fradrag for udgifter til erstatning og omkostninger i forbindelse med selskabstømmersager
08 Jul 2009 11:14
19 Jun 2009 10:30
05-03388
Fradrag, erstatning, omkostninger, selskabstømmersager
En banks udgifter til erstatninger og advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager var ikke fradragsberettigede som driftsomkostninger, jf. statsskatteloven § 6, stk. 1. Banken havde ikke en retsbeskyttet forventning om fradrag.
E.B.3.9
Klagen vedrører ikke godkendt fradrag for udgifter til erstatning og omkostninger i forbindelse med selskabstømningssager.
ToldSkat har nægtet at godkende fradrag for udgifter til erstatninger og omkostninger, selvangivet med henholdsvis 3.300.767 kr. og 225.307 kr.
Landsskatteretten stadfæster ToldSkats afgørelser.
Selskabet har ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst fratrukket udbetalte erstatninger vedrørende selskabstømmersager.
H1 A/S har i første halvdel af 1990'erne i en række tilfælde bistået købere af overskudsselskaber med at erhverve selskaberne for deres egne midler i strid med aktieselskabslovens § 115, stk. 2/den dagældende anpartsselskabslovs § 84, stk. 2.
Det typiske forløb i sagerne var, at banken modtog meddelelse fra sin kunde om, at kunden havde erhvervet et selskab, og at banken på overtagelsesdagen skulle overføre købesummen fra køberens konto med banken til sælgernes pengeinstitut samtidig med og betinget af, at selskabets midler blev overført til banken til indsættelse på køberens konto til udligning af trækket på købesummen (mellemformssager) eller til indsættelse på en nyoprettet konto for selskabet, hvorfra pengene umiddelbart efter skulle overføres til køberens konto til udligning af trækket på købesummen (bruttosager).
H1 A/S' engagement var relateret til G1-koncernen, der var domineret af SB.
I forbindelse med transaktionerne i komplekset modtog banken betydelige ikke bankmæssigt begrundede honorarer for sit arbejde.
Bankens kundeforhold til G1-koncernen og viden om den ulovlige selvfinansiering er bl.a. belyst i dommene trykt i UfR 2004.86 H og UfR 2004.2955 H.
ToldSkat har den 4. juli 2000 truffet afgørelse vedrørende bankens skatteansættelser for indkomstårene 1997 og 1998. Banken havde bl.a. foretaget fradrag for hensættelse til erstatninger vedrørende selskabstømningssager. ToldSkat fandt ikke, at Ligningsrådets anvisninger, der giver pengeinstitutter mv. tilladelse til fradrag for hensættelser til tab på udlån og garantidebitorer, kan anvendes for hensættelser til eventuelle erstatningskrav i selskabstømmersagerne, da der ikke er tale om hensættelse til tab på sædvanlige bankengagementer. ToldSkat anførte endvidere, at erstatningen skal anses for en driftsomkostning, og udgiften skal derfor behandles efter statsskattelovens almindelige bestemmelser, hvorefter erstatningen først kan fradrages på det tidspunkt, hvor der er opstået en endelig retlig forpligtelse til at afholde udgiften. Endvidere anførte ToldSkat, at der kan anerkendes fradragsret for erstatningsudgiften i det år, hvor erstatningsbetalingerne aktualiseres og foretages, dvs. når det ved endelig dom er afgjort, at banken er erstatningspligtig, eller når banken har indgået forlig om erstatningsbetaling. Der kan dog ikke godkendes fradrag for erstatningsbetalinger i tilfælde, hvor erstatningsansvaret baseres på den erhvervsdrivendes forsætlige eller groft uagtsomme handlinger.
ToldSkat godkendte fradrag vedrørende selskabstømmersager med: Tilbagebetalt provision 2.144.125 kr., forlig i en sag 930.430 kr. og omkostninger til advokat 1.497.654 kr.
Bankens udgifter til erstatninger og omkostninger i forbindelse med selskabstømmersager anses ikke for fradragsberettigede som driftstab i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Som følge heraf forhøjes den skattepligtige indkomst med de udgifter, som banken har fradraget ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst for 2001.
Der er dog i overensstemmelse med anmodning i brev af 28. juni 2005 godkendt fradrag for procesrenter med henholdsvis 167.797 kr. og 68.901 kr. De ikke godkendte fradrag til advokat og erstatninger i forbindelse med selskabstømmersager udgør herefter henholdsvis 3.300.767 kr. og 225.307 kr.
Bankens repræsentant har nedlagt påstand om nedsættelse af skatteansættelsen for indkomståret 2001 med 3.300.767 kr., subsidiært 2.499.999 kr., der vedrører advokatomkostninger, samt for indkomståret 2002 med 225.307 kr.
Repræsentanten har anført, at ToldSkat ikke har anset bankens udgifter til erstatning og omkostninger i forbindelse med selskabstømmersager for fradragsberettigede som driftstab i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Som følge heraf er den skattepligtige indkomst blevet forhøjet med de udgifter, som banken har fradraget ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst for 2001 og 2002.
Repræsentanten har tillige anført, at ToldSkat ved afgørelse af 4. juli 2000 vedrørende indkomståret 1998 har godkendt H1 A/S' udgifter til erstatninger i selskabstømmersager og de hermed forbundne omkostninger, som fradragsberettigede. I afgørelsen anføres:
"Der anerkendes således fradragsret for erstatningsudgiften i det år, hvor erstatningsbetalingerne aktualiseres og foretages, dvs. når det ved endelig dom er afgjort, at banken er erstatningspligtig, eller når banken har indgået forlig om erstatningsbetaling. Der kan dog ikke godkendes fradrag for erstatningsbetalinger i tilfælde, hvor erstatningsansvaret er baseret på den erhvervsdrivendes forsætlige eller groft uagtsomme handlinger.
Det vil bero på en konkret vurdering af den enkelte sag, om der er skattemæssigt fradragsret for erstatninger til selskabstømmersager og procesomkostninger herved og der kan først foretages en endelig vurdering, når sagerne er afsluttet."
Der er ingen forskel på de sager, hvor H1 A/S' udgifter blev godkendt som fradragsberettigede i indkomståret 1998, og de sager, hvor H1 A/S for indkomstårene 2001 og 2002 har foretaget fradrag for henholdsvis 3.468.564 kr. og 294.208 kr.
Repræsentanten har bemærket, at det faktuelt er forkert, når ToldSkat i sagsfremstillingen for 2001 side 9 anfører, at kendelsen fra 4. juli 2000 alene vedrører hensættelser. Det fremgår således klart af kendelsen, at ToldSkat for indkomståret 1998 har godkendt fradrag for erstatninger og advokatomkostninger på i alt 3.074.555 kr.
H1 A/S havde ikke nogen rolle som rådgiver, hverken i forhold til køber eller i forhold til sælger, men efterlevede alene betalingsinstrukser fra køber. Tilsvarende betalingstransaktioner havde selskabskøber tidligere gennemført gennem andre bankforbindelser. H1 A/S' rolle er klart beskrevet i det af en advokat udarbejdede svarskrift og duplik i sagen vedrørende QRS nr. 25.
Det er på denne baggrund repræsentantens opfattelse, at banken også i indkomstårene 2001 og 2002 har krav på fradrag for udbetalte erstatninger og dermed forbundne omkostninger. ToldSkat har i sin afgørelse ikke angivet ét eneste forhold, som - tilsyneladende heller ikke efter ToldSkats opfattelse - adskiller bankens sager i 2001 og 2002 fra bankens sager i 1998, og som kan begrunde en ændret skattemæssig behandling.
Det skal understreges, at H1 A/S ikke - som ellers antydet af ToldSkat i sagsfremstillingen for indkomståret 2001 - er dømt for medvirken til overtrædelse af en strafsanktioneret bestemmelse, og at der ikke i øvrigt er truffet nogen foranstaltning af pønal karakter overfor banken. Det fremgår udtrykkeligt af dommen offentliggjort i UfR 2004.86 H, at det udelukkende var sælger, der overtrådte selvfinansieringsforbudet. Det fremgår ligeledes af UfR 2000.365 H, at det udelukkende var sælgers salg af selskabet, som Højesteret anså for ikke at have karakter af en "normal forretningsmæssig disposition". Bankens medvirken har nok været uagtsom, men de udførte betalingsoverførsler kan ikke i sig selv anses for at være en for en bank "forretningsmæssig unormal disposition".
Told- og Skattestyrelsens afgørelse af 4. juli 2000 vedrørende indkomståret 1998 er en klar og entydig stillingtagen til spørgsmålet om fradragsret for erstatninger og omkostninger i selskabstømmersager, og H1 A/S har foranlediget af afgørelsen efterfølgende afholdt yderligere omkostninger i bankens sager. H1 A/S har således foretaget dispositioner, som næppe ville have været gennemført, hvis fradragsretten var nægtet for indkomståret 1998. Det er på denne baggrund H1 A/S' opfattelse, at banken har en retsbeskyttet forventning om godkendelse af fradragene.
I øvrigt bemærkes, at ToldSkat i strid med grundlæggende forvaltningsprincipper i de to nu indbragte afgørelser har undladt at foretage en individuel bedømmelse af H1 A/S' rolle i de sager, som fradragene vedrører.
ToldSkat har ved sin afgørelse henvist til to Landsskatteretskendelser vedrørende rådgiveres erstatningsansvar.
Der er efter H1 A/S' opfattelse ikke grundlag for at sidestille bankens ekspedition af betalingsoverførsler efter instruktion fra køber med rådgivning, som blev ydet af revisorer og advokater. H1 A/S har ikke ydet rådgivning, og derfor kan hverken Landsskatterettens kendelse offentliggjort i SKM2003.111.LSR (TfS 2003,312), eller Landsskatterettens kendelse vedrørende revisors rådgivning anvendes analogt i nærværende sag.
Det gøres herudover gældende, at kendelsen i SKM2003.111.LSR og den tilsvarende kendelse vedrørende revisorer strider mod den på rådgivningsområdet gældende praksis, jf. særligt TfS 1987, 59 H.
Således som Landsskatterettens præmisser i de to afgørelser er udformet, underkastes de konkrete omstændigheder ved indgåelsen og gennemførelsen af overdragelsesaftalen en meget begrænset analyse. Der henvises således alene til aftalen om betalingen af en overkurs for den latente skattegæld, og til at erstatning er ydet på baggrund af retspraksis i sagerne om selskabstømning. De øvrige omstændigheder ved handelen, herunder om selvfinansieringsforbudet blev overtrådt, hvordan og til hvem selskabets midler overførtes, hvilke bestræbelser rådgiveren udviste for at sikre, at skattekravet ville blive betalt eller udskudt mv., omtales derimod ikke. Endelig findes der ingen bedømmelse af rådgiverens tilregnelse i form af forsæt, grov eller simpel uagtsomhed i relation til tilsidesættelsen af skattevæsenets interesser. Udeladelsen af disse forhold taler samlet afgørende imod at tillægge kendelsen nogen præjudikatværdi i almindelighed og i særdeleshed udenfor klart identiske forhold.
Afgørelsen i SKM2003.111.LSR begrundes med, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en "normal forretningsmæssig disposition", og der henvises i denne forbindelse til den af sælgeren modtagne overkurs, der i den konkrete handel udgjorde 64,9 %. Endvidere begrunder Landsskatteretten afgørelsen med, at advokataktieselskabet ved at betale erstatning havde vurderet, at advokaten havde "tilsidesat skattevæsenets interesser".
Der kan imidlertid ikke sættes lighedstegn mellem en i erstatningsretlig henseende "unormal forretningsmæssig disposition" hos den, der modtager rådgivning, og tab, der ikke i skattemæssig henseende er udslag af en "normal driftsrisiko" for rådgiveren.
Højesterets anvendelse af formulering "ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition" i visse erstatningssager, eksempelvis UfR 2000.365 H, tager således alene sigte på at bedømme sælgers ansvarsgrundlag. Bemærkningerne tager derimod ikke sigte på at beskrive, hvilke tab der i skattemæssig henseende ligger inden for den driftsrisiko, som er forbundet med bankvirksomhed.
En sammenligning af karakteren af den rådgivning, der blev ydet i TfS 1987,59 H med karakteren af rådgivningen som var genstanden i SKM2003.111.LSR, må føre til den konklusion, at SKM2003.111.LSR, formentlig ikke er i overensstemmelse med den af Højesteret fastlagte praksis.
For ikke at forrykke fokus fra bankens fradragsret, skal det bemærkes, at den ovenfor gennemgåede Landsskatteretskendelse, hvis rigtighed som anført bestrides, om rådgivers ansvar må anses for at være uanvendeligt på bankens forhold, allerede fordi banken ikke har ydet rådgivning.
At H1 A/S har fradrag for erstatninger i selskabstømmersager, selv om sælgers salg kan karakteriseres som en "unormal forretningsmæssige disposition", er ligefrem tilkendegivet af Højesteret i UfR 2000.365 H, hvor Højesteret udtaler følgende i præmissernes afsnit om fordelingen af erstatningsbyrden mellem de solidarisk hæftende erstatningsansvarlige (sælgeren, køberens bank, advokaten og revisoren):
"(for) nogle af de ansvarliges vedkommende er der muligvis adgang til skattemæssigt som en driftsudgift at fratrække, hvad de kommer til at betale i erstatning."
Højesterets formulering om fradragsretten kan trods forbeholdet "muligvis" klart tages til indtægt for, at fradragsretten ikke er udelukket alene som følge af, at aktørernes dispositioner er sket i forbindelse med salg af et overskudsselskab (en "unormal forretningsmæssig disposition") og i denne forbindelse er bedømt som uagtsomme i relation til tilsidesættelsen af skattevæsenets interesser. Tværtimod må udgangspunktet i disse tilfælde som nævnt være, at der er fradrag for tab, der er opstået ved udførelse af almindelige rådgivnings- eller bankydelser som led i henholdsvis rådgivnings- eller bankvirksomheden.
Landsskatteretskendelserne, herunder SKM2003.111.LSR, der alene lægger afgørende vægt på, at der foreligger en "unormal forretningsmæssig disposition", hvorved skattevæsnets interesser er blevet tilsidesat, er således i modstrid med det af Højesteret tilkendegivne udgangspunkt, og kan derfor ikke begrunde at fradrag nægtes.
ToldSkat har i sagsfremstillingen vedrørende indkomståret 2001 gjort gældende, at det ville stride mod et princip om statens skadesløsholdelse, hvis H1 A/S og de øvrige banker fik meddelt fradragsret for udbetalte erstatninger og afholdte advokatomkostninger.
Det bestrides, at der gælder et sådant princip og at dette kan begrunde, at H1 A/S nægtes fradrag for sine udgifter. Der er ikke udenfor de specifikt lovbestemte områder om skattemæssig symmetri hjemmel til at betinge fradrag af beløbsmodtagerens forhold. ToldSkat kan således ikke lovligt nægte H1 A/S fradrag med den begrundelse, at godkendelse af fradraget isoleret set vil stille Staten ringere, end hvis fradragsretten nægtes. ToldSkats synspunkt er endvidere i direkte modstrid med Højesterets udtalelse i UfR 2000.365 H om fradrag for betalte erstatninger.
I denne forbindelse påpeges det i øvrigt, at langt størstedelen af H1 A/S' fradragsberettigede udgifter er advokatomkostninger. Disse beløb er skattepligtige for modtagerne, og det vil derfor føre til gevinst for statens som følge af skattemæssig asymmetri, hvis ikke H1 A/S indrømmes fradrag for disse afholdte udgifter.
Kammeradvokaten har på vegne af SKAT anført, at erstatningsbetalinger afholdt som følge af ansvarspådragende adfærd ved deltagelse i handel med overskudselskaber - som sælgers rådgiver eller som køberbank - er afholdt som følge af omstændigheder, der i begge tilfælde indebærer, at udgifterne hertil ikke er et udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelse af sædvanlig bankvirksomhed. Udgifterne har derfor ikke karakter af et fradragsberettiget driftstab.
Statsskattelovens § 6 indeholder ikke udtrykkelig hjemmel til at fradrage driftstab, men efter fast retspraksis er der adgang til at fratrække egentlige driftstab ved indkomstopgørelsen ud fra et driftsomkostningslignende synspunkt, jf. Ligningsvejledningen 2005-2, Erhvervsdrivende, afsnit E.A.2.5, side 76.
Den i retspraksis udviklede driftstabslære beskrives ofte således, at et tab - herunder et tab som følge af erstatningsbetaling - er fradragsberettiget, hvis tabet vedrører driften af erhvervsmæssig virksomhed og er et udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelsen af den pågældende erhvervsvirksomhed, jf. herved Ligningsvejledningen 2005-2, Erhvervsdrivende, afsnit E.B.3.9, side 202.
I nærværende sammenhæng indebærer dette, at det forhold, at køberbankernes faktiske dispositioner - udførelse af simple pengeoverførsler i henhold til konkrete ordrer - er helt sædvanlig bankvirksomhed, blot er udtryk for, at den ene del af dette dobbelte "adfærdskrav" er opfyldt.
Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at bankens "objektive adfærd" er et sædvanlig led i almindelig bankvirksomhed. Bankens subjektive forhold - bankens kendskab til overførslens karakter - skal også afspejle en adfærd, der ligger inden for en sædvanlig og normal bankdrift.
I betænkning nr. 1221 af 1991 vedrørende det skattemæssige driftsomkostningsbegreb (driftsomkostningsbetænkningen) er sammenhængen mellem den naturlige driftsrisiko og den skattepligtiges subjektive forhold belyst, jf. side 116:
"Bedømmelsen af, om ansvar for retsbrud der pådrages under den løbende drift kan anses for udslag af en naturlig driftsrisiko, synes i væsentlig grad at være præget af moralske overvejelser omkring, hvordan man bør drive virksomhed, og hvilke risici, der sædvanligvis løbes, når man bærer sig fornuftigt ad. Som almindelig regel gælder det, at fradragsmuligheden er dalende med stigende grad af skyld (dadelværdighed) gående fra hændelig til forsæt".
Både retspraksis og landsskatteretspraksis viser, at en sådan vurdering af den skattepligtiges subjektive adfærd foretages i alle tilfælde, hvor den skattepligtige har haft indflydelse på den risiko, hvis realisering har udløst tabet. Praksis viser således, at der ved vurderingen af, om et tab er opstået som et udslag af en sædvanlig driftsrisiko, ses nøje på alle konkrete omstændigheder i forbindelse med skatteyderens dispositioner.
Efter SKAT's opfattelse kan det udtrykkes på den måde, at der - meget naturligt - består en øvre grænse for, hvornår det findes rimeligt og overensstemmende med statsskattelovens principper, at den økonomiske byrde, der er en konsekvens af ens egne tabvoldende handlinger eller undladelser, lettes som følge af en formindskelse af den skattepligtige indkomst.
Højesteret har i en række sager statueret ansvar for køberens bank i forbindelse med overdragelsen af overskudsselskaber. Domfældelserne af køberbankerne er kendetegnet ved, at banken efter instruks fra køberen har overført købesummen til sælgerens bank, at køberens bank har været instrueret om, at denne overførsel først skulle ske, når selskabets midler var overført fra sælgerens bank, samt at der skulle ske en overførsel af disse midler til den konto, hvorfor købesummen blev eller var blevet trukket.
I konsekvens heraf var køberens bank altså bekendt med samtlige de faktiske omstændigheder, der indebar, at selskabet blev anskaffet for selskabets egne midler i strid med selskabslovenes selvfinansieringsforbud, og køberens bank medvirkede direkte til gennemførelsen af de transaktioner, som samlet indebar en overtrædelse af selvfinansieringsforbudet.
Illustrerende herfor er afgørelsen trykt i UfR 2000.365 H (Thrane-dommen), der har dannet grundlag for indgåelse af et betydeligt antal forlig, fordi afgørelsen som den første tog stilling til fordelingen af erstatningsbyrden mellem de forskellige involverede parter, jf. mere herom nedenfor.
I præmisserne slog Højesteret indledningsvis fast, at der ved overdragelsen af selskabet var sket en overtrædelse af selvfinansieringsforbudet. Dette skete derved, at køberens bank efter instruks fra FP overførte købesummen fra en konto tilhørende det af FP ejede køberselskab til sælgerens bank, at overførslen var betinget af, at sælgerens bank samme dag overførte overskudsselskabets midler til en konto i overskudsselskabets navn i køberens bank og at trækket på køberselskabets konto til betaling af købesummen - i overensstemmelse i instruksen - samme dag blev udlignet ved, at et til købesummen svarende beløb blev overført fra overskudsselskabets konto ti køberselskabets konto.
Herefter lagde Højesteret til grund, at køberens bank var bekendt med, at de enkelte transaktioner var indbyrdes forbundne, og at transaktionen set som helhed dannede grundlag for køberens betaling for det aktuelle overskudsselskab, der alene havde aktiver i form af bankindeståender og passiver i form af en skattebyrde. På denne baggrund fastslog Højesteret, at "banken medvirkede (...) på uforsvarlig måde til den ulovlige selvfinansiering, og Højesteret tiltræder, at banken, som intet gjorde for at afværge den heraf følgende risiko for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser, er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab".
Det er den ovenfor beskrevne indbyrdes sammenhæng og samtidighed i relation til udveksling af selskabets kapital og købesummen for selskabet samt bankens viden (eller burde-viden i visse tilfælde) om disse forhold, der i alle tilfælde begrunder køberbankernes erstatningsansvar, og som Højesteret karakteriserer som en uforsvarlig adfærd.
Når SKAT i sin afgørelse ikke foretager en beskrivelse af de konkrete omstændigheder i hver enkelt sag, hvor banken er idømt eller har erkendt erstatningsansvar som køberbank, men alene giver en generel beskrivelse af betalingsforløbet i selskabstømmersagerne, er det således, fordi netop disse indbyrdes forbundne transaktioner har fundet sted med bankens viden eller burde-viden i alle sager, hvor køberbanker er dømt erstatningsansvarlige, og fordi det netop er bankens indsigt i finansieringsmåden, som Højesteret - når banken desuagtet foretog transaktionerne - finder afgørende for, at banken har medvirket på uforsvarlig måde til ulovlig selvfinansiering.
En nærmere vurdering af køberbankens rolle i den enkelte sag kan således alene falde ud til, at banken - i sin subjektive adfærd - har handlet mere dadelværdigt i relation til at skabe risiko for skattemyndighedernes tab end tilfældet er med den blotte viden eller burde-viden om, at betalingstransaktionerne var indbyrdes forbundne, som har været tilstrækkelig til, at Højesteret har vurderet køberbankens adfærd som medvirken på uforsvarlig måde til selvfinansiering. Retspraksis har i den henseende karakteriseret ethvert grundigere kendskab til karakteren af eller dybere involvering i disse handler med overskudsselskaber - eksempelvis på grund af bankens deltagelse i et stort antal af handler, særligt kendskab til eller samarbejde med køber, kendskab til indholdet af selskabshandelens dokumenter eller modtagelse af ikke-bankmæssigt begrundede honorarer - som en skærpende omstændighed.
I relation til bankens bemærkning om, at SKAT uden at foretage en individuel bedømmelse af H1 A/S' rolle i de sager, fradragene vedrører, har anset tab i forbindelse med selskabstømmersager som værende udslag af en ikke-normal driftsrisiko, skal det derfor bemærkes, at det - når banken er idømt eller har erkendt erstatningsansvar for sin deltagelse i en handel med et overskudsselskab - kan lægges til grund, at banken - som minimum - har haft den indsigt i omstændighederne ved handelen, som Højesteret finder erstatningspådragende, og som indebærer medvirken på uforsvarlig måde til selvfinansiering.
Det er SKAT's opfattelse, at denne adfærd i sig selv udelukker driftstabsfradrag, og at det derfor ikke er nødvendigt at foretage en nærmere analyse og beskrivelse af de konkrete omstændigheder i hvert enkelt tilfælde.
Selvfinansieringsforbudet i selskabslovene er en strafbelagt værnsregel, der til beskyttelse af selskabskreditorerne skal sikre mod, at de personer, der har rådighed over selskabets midler, benytter disse til formål, der er selskabet uvedkommende. Overtrædelse af forbuddet kan straffes med bøde, jf. aktieselskabslovens § 161 og anpartsselskabslovens § 80. Da der er tale om særlovsbestemmelser, gælder desuden, at både forsætlige og uagtsomme overtrædelser af forbuddet er strafbelagte, jf. straffelovens § 19.
De erstatningsansvarlige køberbanker har således uomtvisteligt medvirket til overtrædelse af en lovregel, der endda er strafbelagt. Det forhold, at mange af sagerne har været strafferetligt forældede, eller af anklagemyndigheden er undladt forfulgt under hensyntagen til den fakultative hjemmel til strafbortfald i straffelovens § 23, stk. 3, ændrer i nærværende sammenhæng ikke på, at de erstatningsansvarlige køberbanker er dømt for - med "fuldt åbne øjne" - at have medvirket til overtrædelse af strafbelagt værnsregel.
Det bemærkes i den forbindelse, at det afgørende herfor er, at banken har været vidende om de konkrete omstændigheder, der indebærer, at selvfinansieringsforbudet er overtrådt, og ikke om banken konkret har haft det fornødne kendskab til den pågældende lovbestemmelse.
For så vidt angår Højesterets præmisser i U 2004.86 H, hvor det udtales, at kun sælger og ikke banken overtrådte selvfinansieringsforbudet i aktieselskabslovens § 115, stk. 2, bemærkes, at sagen alene vedrørte hæftelse efter aktieselskabslovens § 115, stk. 5, for det tømte selskabs videregående tab, herunder renter efter skattelovgivningen, boomkostninger mv. Denne hæftelse påhviler alene de personer, der har truffet eller opretholdt de dispositioner, der har indebåret selvfinansiering.
Når Højesteret i dommene vedrørende bankernes erstatningsansvar har slået fast, at bankerne har medvirket til den ulovlige selvfinansiering, ligger det jo netop heri, at bankerne ikke selv har realiseret det objektive gerningsindhold i aktieselskabslovens § 115, stk. 2, der indeholder selvfinansieringsforbudet.
Bankerne - herunder H1 A/S - har derimod medvirket til selvfinansieringen, og har derfor medvirket til overtrædelse af en strafbelagt lovregel.
Højesteret har endvidere karakteriseret bankens handlemåde som uforsvarlig, og efter SKAT's opfattelse er en sådan handlemåde uforenelig med fradragsret for erstatningsansvaret opstået som følge af de uforsvarlige dispositioner. En sådan adfærd er så afvigende fra sædvanlig driftsmæssig adfærd for en bank, at tabene ikke kan siges at være udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved bankdrift.
Denne karakteristik af bankens adfærd indebærer efter SKAT's opfattelse en vurdering af adfærden som udtryk for en sådan grad af bevidsthed i relation til handlemåde, at det er udelukket efterfølgende at påvise undskyldelige forhold, der kunne illustrere, at enhver "kan komme til" at handle på denne måde. Der er da netop i disse sager heller ikke tale om enkeltstående faglige fejlskøn af, om der faktisk var tale om selvfinansiering eller ej - eller om fejl som følge af en forglemmelse eller uopmærksomhed i øvrigt. Køberbankerne er tværtimod kun dømt erstatningsansvarlige i de tilfælde, hvor de netop har været fuldt ud klar over omstændighederne i forbindelse med salget - eller burde have været det.
Det skal endvidere bemærkes, at H1 A/S har haft et særdeles godt kendskab til karakteren af - og de typiske vilkår i forbindelse med - den omfattende handel med overskudsselskaber.
H1 A/S er faktisk i et enkelt tilfælde blevet anset for erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab i en sag, hvor et overskudsselskab blev overdraget to gange i umiddelbar forlængelse af hinanden, hvor det blev lagt til grund, at overskudsselskabet blev tømt allerede i tilknytning til den første af disse overdragelser, og hvor H1 A/S var køberbank ved den anden overdragelse, jf. SKM2003.384.VLR (den her omhandlede problemstilling var ikke genstand for anken til Højesteret, jf. SKM2005.345.HR).
Landsretten henviste som begrundelse indledningsvis til, at banken (H1 A/S) havde kendskab til, at der var tale om indbyrdes forbundne transaktioner, der dannede grundlag for køb af et overskudsselskab. Derefter udtalte landsretten:
"H1 A/S havde forud for overdragelserne af (overskudsselskabet) bistået SB's selskaber med betalingstransaktioner ved erhvervelse af et betydeligt antal overskudsselskaber for samlet meget store beløb, uden at banken ville yde SB's selskaber kredit. Betalingstransaktionerne blev gennemført på samme måde, og det var et led i samarbejdet, at SB skriftligt over for banken havde erklæret, at selskabsmidlerne uanset vilkårene for den enkelte betaling i alle tilfælde skulle tilgå køberselskabet. Ved hver overdragelse blev banken tillagt honorarer, der klart oversteg, hvad der kan anses for bankmæssigt begrundet. De overskydende midler blev ved bankens medvirken straks kanaliseret videre i SB's selskaber. Banken måtte på denne baggrund i hvert fald formode, at erhvervelserne skete ved selvfinansiering.
Det må lægges til grund, at SB i tillid til dette samarbejde gav (den første køber) tilsagn om erhvervelse af (overskudsselskabet) på vilkår som anført i overdragelsesaftalen, og at (den første køber) på dette grundlag indgik aftalen med (sælgeren) og erhvervede (overskudsselskabet) gennem selvfinansiering med henblik på videreoverdragelse.
Det var påregneligt for banken, at overskudsselskabernes kreditorer kunne lide tab ved transaktioner som den, der blev gennemført i tilknytning til overdragelserne af (overskudsselskabet). Det findes ikke at kunne anses for upåregneligt, at et tab kunne opstå ved, at (SB's køberselskab) gennem sit tilsagn om køb bevægede sin medkontrahent til at anskaffe et overskudsselskab gennem selvfinansiering som sket, og et tab er faktisk indtrådt. Ved betalingstransaktionerne i forbindelse med den anden overdragelse modtog banken et betydeligt honorar, og banken viderebetalte størstedelen af udbyttet ved selskabstømningen til (SB's selskaber). Under disse omstændigheder findes banken ved sin samlede medvirken i det hele at have pådraget sig erstatningsansvar for skattevæsenets tab, uanset at selskabstømning må anses for sket ved den første overdragelse."
Dommen må forstås således, at selv om H1 A/S i den konkrete sag ikke direkte medvirkede til en overtrædelse af selskabslovenes selvfinansieringsforbud, havde banken - i kraft af sin medvirken til en overtrædelse af dette forbud i en lang række tilsvarende transaktioner gennemført for SB og dennes selskaber - et sådant særligt kendskab til handelen med overskudsselskaber og de herfor karakteristiske tilsidesættelser af selvfinansieringsforbudet, at banken vidste eller burde have vidst, at også det konkrete overskudsselskab var blevet overdraget på en måde, der indebar en overtrædelse af dette forbud.
Landsrettens henvisning til de usædvanligt store honorarer, som banken både generelt og i det konkrete tilfælde havde modtaget for sin medvirken til de pågældende transaktioner må desuden være udtryk for en (indirekte) konstatering af, at H1 A/S havde en særlig anledning til at være i tvivl om, hvorvidt SB's dispositioner kunne påføre tredjemand, herunder skattevæsenet, tab.
Det er således i særlig grad dadelværdigt, at H1 A/S med denne indsigt har sikret selvfinansieringens faktiske gennemførelse i et stort antal af sådanne handler.
Landsskatteretten har i tre afgørelser fra 2003 taget stilling til spørgsmålet om rådgiveres adgang til at fradrage erstatningsomkostninger afholdt i forbindelse med selskabstømmersager. I afgørelsen trykt i SKM2003.111.LSR tog Landsskatteretten stilling til en sag om et advokatselskabs fradragsret for en erstatning pådraget ved rådgivning af en sælger af et overskudsselskab. Landsskatteretten fandt ikke, at selskabet havde fradragsret med den begrundelse, at "salget af overskudsselskabet, der førte til selskabstømningen, ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Retten finder endvidere, at den erstatning, selskabet har betalt som følge af rådgivningen i forbindelse med salget af overskudsselskabet, må anses for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden". I to utrykte kendelser afsagt den 7. maj 2003 fastslog Landsskatteretten, at der ikke var fradragsret for erstatningsomkostninger pålagt revisorer i forbindelse med rådgivning ved salg af overskudsselskaber, da salget ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og de pålagte erstatninger måtte anses at falde uden for de naturlige rammer af revisionsvirksomheden.
Som det ses i den foreliggende retspraksis - herunder den ovenfor nævnte Thranedom - er ansvarsgrundlaget for sælgersiden - som udgangspunkt - et andet end bankernes.
Sælgerne - og disses rådgivere - er således dømt erstatningsansvarlige for deres rolle i forbindelse med et salg, som Højesteret betegner som en ikke-normal forretningsmæssig disposition, på vilkår, hvor sælgerne måtte indse, at der bestod en ikke ubetydelig risiko for, at den latente skattebyrde ikke ville kunne udskydes eller elimineres, og at risikoen herfor og for tab for skattevæsenet ville være særlig stor, hvis selskabet blev købt for dets egne midler, og hvor dette allerede som følge af den aftalte samtidige nationalbankoverførsel af købesum og selskabets midler måtte fremstå som en nærliggende mulighed. Da de ikke gjorde noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko, finder Højesteret, at sælgerne - og disses rådgivere - på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser.
Sælgernes - og disses rådgiveres - rolle i selskabstømmersagerne har således (i sagens natur) været en anden end bankernes, men Højesteret karakteriserer sælgernes adfærd og køberbankernes adfærd i selskabstømmerkomplekset på samme måde, nemlig som en uforsvarlig handlemåde.
Højesteret har endvidere udtrykkeligt vurderet dadelværdigheden af de to aktørgruppers deltagelse i handlerne med overskudsselskaber i Thranedommen, hvor der - som tidligere nævnt - tages principielt stilling til ansvarsfordelingen mellem sælgersiden og køberbankerne. Højesteret udtaler om den del af erstatningsbeløbet, der resterer, når sælgeren har fralagt sig sin berigelse:
"Ved fordelingen af det resterende beløb på 666.741 kr. finder Højesteret, at udgangspunktet bør være en ligedeling mellem sælgeren og køberens bank. Højesteret lægger herved vægt på, at de omstændigheder, der begrunder ansvaret henholdsvis for en medvirkende bank og for en sælger (og dennes eventuelle rådgiver), som udgangspunkt må anses for lige tungtvejende i erstatningsretlig henseende. Uanset at oplysningerne om G1's særlige indsigt i FP's fremgangsmåde i denne type sager kunne tale for at pålægge banken en større andel af erstatningsbyrden i det foreliggende tilfælde, finder Højesteret, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet.".
Sælgersiden og køberbankerne har altså efter Højesterets opfattelse handlet lige dadelværdigt - lige uforsvarligt - ved parternes deltagelse i disse handler.
Landsskatterettens ovennævnte kendelser vedrørende sælgers rådgivere tager ikke direkte stilling til fradragsretten for køberbankers udgifter til erstatninger i disse sager, men afgørelserne har efter SKAT's opfattelse alligevel betydning. Der ses således ikke at være noget grundlag for at vurdere bankernes deltagelse og adfærd i dette kompleks af handler med overskudsselskaber anderledes og lempeligere end sælgernes rådgivere.
Banken har i klageskrivelsen anført, at Landsskatterettens kendelser om rådgiveres adgang til at fradrage erstatningsomkostninger ændrer praksis på området, som den er fastsat gennem Højesterets afgørelse optrykt i TfS 1987,59. Det er SKAT's opfattelse, at den ovenfor gennemgåede landsskatteretspraksis ikke er helt i overensstemmelse med principperne i TfS 1987,59.
I højesteretssagen havde landsretssagfører BB i forbindelse med behandlingen af et betalingsstandsningsbo anvendt nogle frigivne midler til betaling af et antal sikrede kreditorer med henblik på at afværge tvangsauktioner over ejendomme for at kunne opnå gunstigere salg af disse. Herved regnede han med at kunne skaffe dækning til alle kreditorer. Imidlertid blev klienten erklæret konkurs, og konkursboet rejste erstatningskrav mod BB for betalingerne til de sikrede kreditorer. JK var kompagnon med BB og hæftede som følge af en interessentskabskontrakt for erstatningskravet. Højesterets flertal konkluderede følgende i sagen:
"De af landsretssagfører BB foretagne dispositioner var et led i udøvelsen af den advokatvirksomhed, som han og landsretssagfører JK drev i fællesskab. Dispositionerne gav ikke anledning til tiltale mod vekselerer LT under straffesagen mod ham, og de medførte heller ikke strafansvar for landsretssagfører BB. Selv om ansvarsforsikringsselskabet med henvisning til forsikringspolicens ansvarsfrihedsklausul afslog at dække tabet, findes dette efter en helhedsvurdering ikke at falde uden for rammerne af den risiko, som driften af en advokatvirksomhed medfører."
Præmisserne kan efter SKAT's opfattelse ikke læses således, at det efter flertallets opfattelse er uden betydning for spørgsmålet om fradragsret, at BB har handlet uagtsomt, men derimod, at dette ikke i sig selv afskærer fradragsret. Bedømmelsen skal foretages ud fra en helhedsvurdering. I højesteretssagen var der endvidere tale om, at BB udøvede et enkeltstående fagligt fejlskøn, og situationen var dermed ikke, at tabet var pådraget som konsekvens af BB's generelle tilrettelæggelse af driften.
Det bemærkes i øvrigt, at Højesterets mindretal fandt, at den udøvede adfærd var af en så usædvanlig og uforsvarlig karakter, at den lå uden for den normale udøvelse af advokatgerningen, og at erstatningen derfor ikke var fradragsberettiget. Dommen må således ses som en markering af den yderste grænse for fradrag for erstatning betalt som følge af ansvarspådragende handlinger.
For så vidt angår de erstatningsansvarlige banker har Højesteret - som beskrevet - slået fast, at deres adfærd i selskabstømmersagerne må karakteriseres som uforsvarlig medvirken til overtrædelse af en strafbelagt værnsregel, og det er efter SKAT's opfattelse helt i overensstemmelse med retspraksis, herunder TfS 1987,59 H, at anse en sådan adfærd for at falde uden for de naturlige rammer af sædvanlig bankvirksomhed.
For så vidt angår Højesterets dom i U 2000.365 H bemærkes blot, at Højesteret netop ikke traf afgørelse om den skattemæssige fradragsret.
Endvidere er det SKAT's opfattelse, at også erstatningsretlige synspunkter udelukker bankens fradragsret for erstatningsbetalingerne. Højesteret har således dømt banken til at erstatte skattemyndighederne en forholdsmæssig del af det tab, som skattemyndighederne har lidt ved selskabstømningen, og denne erstatning vil ganske enkelt blive delvist tilbagebetalt banken, hvis denne opnår fradragsret for erstatningsbetalingen.
Det bemærkes, at Vestre Landsret i dommen trykt i SKM2004.139.VLR (TfS 2004,258) har givet skattemyndighederne medhold i dette synspunkt i en sag vedrørende en sælgers fradragsret for tab på en regresfordring mod køberen af det tømte selskab. Vestre Landsret udtalte i dommen, at fradragsret ville hindre skattemyndighederne i at blive holdt skadesløse, og dette udelukkede fradragsretten. Synspunktet gør sig tilsvarende gældende i relation til både rådgiveres og køberbankers erstatningsbetalinger.
For så vidt angår bankens bemærkning vedrørende sagsomkostninger og advokatudgifter bemærkes, at sådanne kun er fradragsberettigede, såfremt den indtægt eller udgift, som sagen vedrører, er skattepligtig/fradragsberettiget ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Når dette ikke er tilfældet, er sådanne "følgeudgifter" ikke fradragsberettigede.
Under overskriften "administrativ praksis" fremkommer banken med en argumentation baseret på, at banken har krav på fradrag, fordi Told- og Skattestyrelsen i en afgørelse af 4. juli 2000 vedrørende indkomståret 2000 tidligere har godkendt fradragsret for udgifter, som banken havde afholdt i tilsvarende sager.
Herom bemærkes indledningsvis, at SKAT ikke bestrider, at Told- og Skattestyrelsen i den nævnte afgørelse indrømmede fradragsret for udgifter, som banken i 1998 havde afholdt i relation til sager om bankens erstatningsansvar i selskabstømmersager, dels i form af udgifter til betaling af erstatning i en enkelt, konkret sag, dels i form af afholdte advokatudgifter.
Som det fremgår af SKAT's afgørelse af 18. juli 2005 (og af nærværende indlæg), er det imidlertid SKAT's opfattelse, at afgørelsen vedrørende indkomståret 1998 må anses for fejlagtig i det omfang, den indebar en anerkendelse af bankens fradrags ret.
Dernæst bemærkes, at SKAT - uanset overskriftens henvisning til "administrativ praksis" - forstår bankens argumentation således, at det er bankens opfattelse, at den kan støtte ret på afgørelsen vedrørende indkomståret 1998 ud fra et forventningsprincip, fordi der er tale om en afgørelse rettet til banken vedrørende samme problemstilling som nærværende sag.
"Told- og Skattestyrelsens afgørelse af 4. juli 2000 vedrørende indkomståret 1998 er en klar og entydig stillingtagen til spørgsmålet om fradragsret for erstatninger og omkostninger i selskabstømmersager, og H1 A/S har foranlediget af afgørelsen efterfølgende afholdt yderligere omkostninger i bankens sager. H1 A/S har således foretaget dispositioner, som næppe ville have været gennemført, hvis fradragsretten var nægtet for indkomståret 1998. Det er på denne baggrund H1 A/S' opfattelse, at banken har en retsbeskyttet forventning om godkendelse af fradragene. De af ToldSkat påberåbte afgørelser i sagsfremstillingen vedrørende indkomståret 2001 på side 6 ændrer ikke herpå. "
Det er SKAT's opfattelse, at banken ikke i nærværende sag vedrørende fradragsretten i indkomstårene 2001 og 2002 kan støtte ret på den konkrete (fejlagtige) afgørelse vedrørende indkomståret 1998. Det må kræve særlige omstændigheder, hvis skattemyndighederne i sager vedrørende senere indkomstår skal blive bundet af en tidligere forkert afgørelse om samme problemstilling.
Det fremgår bl.a. af praksis vedrørende det såkaldte forventningsprincip, at det under alle omstændigheder er en forudsætning for, at en skatteyder kan få krav på en særlig gunstig behandling baseret på dette princip, at skatteyderen har disponeret i tillid til den opfattelse, som skattemyndighederne har givet udtryk for, således at skatteyderen ville lide tab ved en senere afgørelse, der ikke er i overensstemmelse med den tidligere afgørelse/tilkendegivelse. Der kan herom bl.a. henvises til Retssikkerhedsudvalgets redegørelse 1996, side 88-93.
Denne grundlæggende forudsætning er ikke opfyldt i nærværende sag.
For det første havde banken allerede udvist den ansvarspådragende adfærd, inden den modtog afgørelsen vedrørende indkomståret 1998.
For det andet er der - naturligvis - intet grundlag for at antage, at banken har anerkendt at skulle betale erstatning i selskabstømmersager, fordi banken har disponeret i tillid til, at erstatningen ville være fradragsberettiget. Det bemærkes herved også, at der i 2001 og 2002 forelå en særdeles omfangsrig retspraksis om bl.a. bankers erstatningsansvar i selskabstømmersager og om fordelingen af ansvaret mellem flere erstatningsansvarlige, hvilket indebar, at banken kunne vurdere, både om den måtte forvente at blive anset for erstatningsansvarlig ved en eventuel domstolsprøvelse, og hvilken del af det samlede erstatningskrav, som banken måtte forvente at skulle dække.
Repræsentanten har yderligere gjort gældende, at banken ved indfrielsen af erstatningskravet har erhvervet et regreskrav mod selskabstømmeren, som denne ikke har været i stand til at honorere, og at tabet herved er fradragsberettiget i medfør af kursgevinstlovens § 3.
Efter SKAT's opfattelse er fradrag efter kursgevinstloven udelukket, dels som følge af almindelige skatteretlige grundsætninger eller principper, dels som følge af erstatningsretlige betragtninger.
De erstatningsretlige betragtninger er de samme, som gør sig gældende i relation til spørgsmålet om, hvorvidt der er fradragsret for erstatningsbetalingerne efter driftstabslæren, og disse betragtninger er der redegjort for i SKAT's indlæg af 7. februar 2007 samt ovenfor.
Vestre Landsret lagde i dommen trykt i SKM2004.139.VLR, tilsvarende vægt på både "almindelige skatteretlige grundsætninger" og erstatningsretlige synspunkter i sin begrundelse for, at et regreskrav mod selskabstømmeren ikke kan danne grundlag for et i henhold til kursgevinstloven fradragsberettiget tab. Dommen støtter således SKAT's anbringender i begge henseender.
En adfærd, der af Højesteret karakteriseres som uforsvarlig medvirken til en ulovlig selvfinansiering kan efter SKAT's opfattelse ikke siges at være foretaget som et led i en sædvanlig varetagelse af selskabets (bankens) interesser.
Fradragsret i den foreliggende situation vil derfor stride mod et grundlæggende skatteretligt princip.
H1 A/S har i indkomstårene 2001 og 2002 fratrukket udgifter til erstatningsbetalinger samt procesomkostninger i forbindelse med afsluttede selskabstømmersager. Der er efter det oplyste udbetalt erstatninger i sager, hvor H1 A/S som købers bank er dømt til at betale erstatning, eller hvor H1 A/S har indgået forlig om at bære erstatningsudgifterne.
Landsskatteretten lægger herefter til grund, at de omhandlede erstatningsbetalinger og procesomkostninger er afholdt i forbindelse med H1 A/S' medvirken til ulovlig selvfinansiering i afsluttede selskabstømmersager, og at omstændighederne omkring H1 A/S' medvirken til ulovlig selvfinansiering i de enkelte sager ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden.
Landsskatteretten lægger endvidere til grund, at banken ved gennemførelsen af pengeoverførslerne havde kendskab til, at de enkelte transaktioner i relation til udveksling af betalingen af købesummen for overskudsselskabet og overførslen af overskudsselskabets kapital var indbyrdes forbundne, idet transaktionerne var betingede af hinanden og skulle foretages samtidigt. Banken indså eller burde derved have indset, at overskudsselskabet blev erhvervet for dets egne midler, og banken medvirkede dermed til ulovlig selvfinansiering.
Da banken har medvirket til selvfinansieringens faktiske gennemførelse og derved muliggjort en selskabstømning ved den gensidige pengeoverførsel, uden derved eller efterfølgende at foretage foranstaltninger til sikring af overskudsselskabets kreditorer, har banken pådraget sig et erstatningsansvar for skattevæsenets tab.
Landsskatteretten er ikke uenig med banken i, at det ligger inden for bankens forretningsområde at gennemføre pengeoverførsler, men efter rettens opfattelse ligger det dog ikke inden for bankens forretningsområde at medvirke til ulovlig selvfinansiering og i den forbindelse ikke drage omsorg for overskudsselskabernes kreditorer, når der som følge af selve konstruktionen omkring overdragelserne er særlig grundlag herfor. Ved selvfinansieringens faktiske gennemførelse var der en nærliggende risiko for, at den skyldige skat i overskudsselskaberne ikke ville blive betalt. Uanset dette gennemførte H1 A/S pengeoverførslerne efter instruks fra køberne af overskudsselskaberne, og der blev derved ikke draget omsorg for skattebyrderne i overskudsselskaberne. Den adfærd, der er udvist af H1 A/S i forbindelse med selskabstømmersagerne, ligger derfor ikke inden for rammerne af en normal og sædvanlig drift ved udøvelsen af en bankvirksomhed.
Landsskatteretten har ved bedømmelsen heraf endvidere lagt vægt på, at Højesteret i Thrane-dommen offentliggjort som UfR 2000.365 H har fastslået, at den pågældende køberbank medvirkede til ulovlig selvfinansiering på uforsvarlig måde. H1 A/S har ikke over for Landsskatteretten påvist forhold, der kan begrunde en afvigende opfattelse af bankens medvirken.
Efter Landsskatterettens opfattelse er de erstatninger og procesomkostninger, der er betalt, som en følge af bankens medvirken i selskabstømmersagerne og derved den manglende omsorg for overskudsselskabernes skattebyrder, ikke afholdt som et udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko ved driften af en bank. Landsskatteretten godkender derfor ikke, at de pågældende udgifter er fradragsberettigede som driftstab med hjemmel i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Vedrørende forventningsprincippet bemærker retten, at da de betalte erstatninger og procesomkostninger ikke er et udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko ved driften af banken, hvorfor der ikke er fradragsret for de pågældende udgifter, har banken ikke en forventning af retsbeskyttet karakter om at opnå fradrag, uanset ToldSkats afgørelse af 4. juli 2000. I øvrigt har banken ikke godtgjort, at den har disponeret - og på hvilken måde - i tillid til denne afgørelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Gaver - kompensationsbeløb - ophævelse af samliv - ugifte
14 Feb 2012 13:25
01 Feb 2012 12:39
2. afdeling, 94/2010
Gave, ophævelse, samlevende, kompensation
Højesteret fandt under henvisning til Højesterets tidligere praksis bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophøret af et flerårligt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør. Dette krav opfyldte skatteyderen ikke, og Højesteret ville ikke udvide tidligere praksis.
Skatteyderen gjorde gældende, at når hun blev behandlet ringere end ægtefæller ved samlivets ophør, var dette en krænkelse af hendes menneskerettigheder efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 14 sammenholdt med art. 8 eller art. 1 i tillægsprotokol 1. Højesteret fandt ikke, at Menneskerettighedskonventionen var til hinder for, at ugifte samlevende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivsophævelse.
Statsskatteloven § 5, stk. 1, litra b
Ligningsvejledningen 2012-1 E.B.4.2.1
Den juridiske vejledning 2012-1 C.A.6.1.2.1
(advokat Poul Bostrup, beskikket)
Peter Blok, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Michael Rekling og Oliver Talevski.
I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 26. februar 2009 og af Østre Landsrets 11. afdeling den 14. december 2009.
Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at hendes ansatte indkomst for 2003 yderligere nedsættes med 6 mio. kr., subsidiært et mindre beløb. Mere subsidiært har hun nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til ligningsmyndighederne.
Der er fremlagt korrespondance mellem A og BA fra perioden efter den 22. april 2003, hvor hun forlod deres fælles bolig sammen med børnene. I en udateret e-mail skrev A om baggrunden herfor, at hun ikke "kunne fortsætte mit liv sammen med dig". I en e-mail af 30. april 2003 skrev BA, at "Jeg synes også at det nok er det bedste at du finder et eget sted at bo, så må vi jo se tiden an derfra." BA nævnte muligheden for, at parterne atter flyttede sammen i en e-mail af 3. juni 2003 til A. I en e-mail af 17. oktober 2003 til A omtalte BA sin nye kæreste OL.
Den 10. november 2003 underskrev A en købsaftale vedrørende en ejendom med overtagelse den 1. januar 2004.
A har yderligere anført, at beskatning ved ophør af et papirløst samlivsforhold er i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8 og artikel 1 i tillægsprotokol 1, idet der er tale om en urimelig forskelsbehandling i forhold til beskatning ved ophør af et ægteskab, hvor det økonomiske opgør er skattefrit. Hun har navnlig henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 19. juli 2005 i sagen P.M. mod UK (sag nr. 6638/03).
Skatteministeriet har heroverfor anført, at de påberåbte bestemmelser i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention m.v. ikke er til hinder for, at ugifte samlevende behandles anderledes ved samlivets ophør end ægtefæller, herunder skattemæssigt. Ministeriet har navnlig henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 27. april 2000 i sagen Joanna Shackell mod UK (sag nr. 45851/99), dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK (sag nr. 13378/05) og dom af 2. november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet (sag nr. 3976/05).
De påberåbte domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
Domstolen anførte i sin dom af 27. april 2000 i sagen Shackell (sag nr. 45851/99) mod UK bl.a.:
these are not analogous situations. Though in some fields, the de facto relationship of cohabitees is now recognised, there still exist differences between married and unmarried couples, in particular, differences in legal status and legal effects. Marriage continues to be characterised by a corpus of rights and obligations which differentiate it markedly from the situation of a man and woman who cohabit
(Lindsay v. the United Kingdom, Comm. Dec. 1.11.86, D.R. 49, p. 181).
In any event, the Court recalls that under its case-law, a difference in treatment is discriminatory for the purposes of Article 14 if it "has no objective and reasonable justification", that is if it does not pursue a "legitimate aim" or if there is not a "reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aim sought to be realised" (see, among other authorities, see the Schmidt and Dahlström v. Sweden judgment of 6 February 1976, Series A no. 21, pp. 32-33, § 24, and the Van Raalte v. the Netherlands judgment of 21 February 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997-I, p. 186, § 39).
Further, the Court reiterates that
States enjoy a certain margin of appreciation in assessing whether and to what extent differences in otherwise similar situations justify a different treatment in law. The scope of the margin of appreciation will vary according to the circumstances, the subject matter and its background
(see the Petrovic v Austria judgment of 27 March 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-II, p. 587, § 38). The Court again notes that marriage remains an institution that is widely accepted as conferring a particular status on those who enter it and, indeed, it is singled out for special treatment under Article 12 of the Convention. The Court considers that the promotion of marriage, by way of limited benefits for surviving spouses, cannot be said to exceed the margin of appreciation afforded to the respondent Government.
I dom af 19. oktober 2005 i sagen P.M. mod UK (sag nr. 6638/03) hedder det bl.a.:
27. The Court notes the Government's arguments that this case is not about paternity/maternity but the married status of the parents. It is true that any person, not married to the mother of the child concerned, would not qualify for tax deductions for maintenance payments made. That said however, it is nonetheless the case that the applicant may claim to be treated differently as an unmarried father than a married father, though both are parents of the child to be maintained and under obligations to pay maintenance. This is not a situation where the applicant seeks to compare himself to a couple living in a subsisting marriage (see, for example, Lindsay v. the United Kingdom, cited above, where married and unmarried couples, taxed differently, were not found in be in a comparable position), but one where the married father has separated or divorced and is also living apart from the child of the family. Other persons, not parents, are not covered by the child support provisions and are generally in a different situation. This applicant differs from a married father only as regards the issue of marital status and may, for the purposes of this application, claim to be in an relevantly similar position.
28. The justification for the difference in treatment relied on by the Government is the special regime of marriage which confers specific rights and obligations on those who choose to join it. The Court recalls that it has in some cases found that differences in treatment on the basis of marital status has had objective and reasonable justification (see, for example, McMichael v the United Kingdom, judgment of 24 February 1995, Series A no. 307-B, § 98, concerning legislation which did not grant automatic parental responsibility to unmarried fathers who inevitably varied in their commitment and interest in, or even knowledge of, their children). It may be noted however that as a general rule unmarried fathers, who have established family life with their children, can claim equal rights of contact and custody with married fathers (see Sahin v. Germany [GC], no. 30943/96, § 94, ECHR 2003-VIII). In the present case, the applicant has been acknowledged as the father and has acted in that role. Given that he has financial obligations towards his daughter, which he has duly fulfilled, the Court perceives no reason for treating him differently from a married father, now divorced and separated from the mother, as regards the tax deductibility of those payments. The purpose of the tax deductions was purportedly to render it easier for married fathers to support a new family; it is not readily apparent why unmarried fathers, who undertook similar new relationships, would not have similar financial commitments equally requiring relief.
29. The Court concludes therefore that there has been a violation of Article 14 of the Convention in conjunction with Article 1 of Protocol No. 1 in this case.
Storkammeret udtalte i dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK (sag nr. 13378/05) bl.a.:
63. Moreover, the Grand Chamber notes that it has already held that marriage confers a special status on those who enter into it. The exercise of the right to marry is protected by Article 12 of the Convention and gives rise to social, personal and legal consequences (B. and L. v. the United Kingdom, cited above, § 34). In Shackell (cited above), the Court found that the situations of married and unmarried heterosexual cohabiting couples were not analogous for the purposes of survivors' benefits, since "marriage remains an institution which is widely accepted as conferring a particular status on those who enter it". The Grand Chamber considers that this view still holds true.
64. Since the coming into force of the Civil Partnership Act in the United Kingdom, a homosexual couple now also has the choice to enter into a legal relationship designed by Parliament to correspond as far as possible to marriage (see paragraphs 16-18 above).
65. As with marriage, the Grand Chamber considers that the legal consequences of civil partnership under the 2004 Act, which couples expressly and deliberately decide to incur, set these types of relationship apart from other forms of co-habitation. Rather than the length or the supportive nature of the relationship, what is determinative is the existence of a public undertaking, carrying with it a body of rights and obligations of a contractual nature. Just as there can be no analogy between married and Civil Partnership Act couples, on one hand, and heterosexual or homosexual couples who choose to live together but not to become husband and wife or civil partners, on the other hand (see Shackell, cited above), the absence of such a legally binding agreement between the applicants renders their relationship of co-habitation, despite its long duration, fundamentally different to that of a married or civil partnership couple. This view is unaffected by the fact that, as noted in paragraph 26 above, Member States have adopted a variety of different rules of succession as between survivors of a marriage, civil partnership and those in a close family relationship and have similarly adopted different policies as regards the grant of inheritance tax exemptions to the various categories of survivor; States, in principle, remaining free to devise different rules in the field of taxation policy.
66. In conclusion, therefore, the Grand Chamber considers that the applicants, as cohabiting sisters, cannot be compared for the purposes of Article 14 to a married or Civil Partnership Act couple. It follows that there has been no discrimination and, therefore, no violation of Article 14 taken in conjunction with Article 1 of Protocol No.1 .
Storkammeret udtalte i dom af 2 november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet (sag nr. 3976/05) bl.a.:
67. According to the Court's settled case-law, discrimination means treating differently, without an objective and reasonable justification, persons in relevantly similar situations (see D. H. and Others v. the Czech Republic [GC], no. 57325/00, § 175, ECHR 2007-XII). A difference in treatment has no objective and reasonable justification if it does not pursue a legitimate aim or if there is not a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aim sought to be realised (see Larkos v. Cyprus [GC], no. 29515/95, § 29, ECHR 1999-I). The provisions of the Convention do not prevent, in principle, Contracting States from introducing general policy schemes by way of legislative measures whereby a certain category or group of individuals is treated differently from others, provided that the difference in treatment which results for the statutory category or group as a whole can be justified under the Convention and its Protocols (see, mutatis mutandis, Zdanoka v. Latvia [GCJ, no. 58278/00, § 112, ECHR 2006-IV).
68. In other words, Article 14 does not prohibit distinctions in treatment which are founded on an objective assessment of essentially different factual circumstances and which, being based on the public interest, strike a fair balance between the protection of the interests of the community and respect for the rights and freedoms safeguarded by the Convention (see Ünal Tekeli v. Turkey, no. 29865/96, § 51, ECHR 2004-X).
69. The right not to be discriminated against in the enjoyment of the rights guaranteed under the Convention is also violated when States without an objective and reasonable justification fail to treat differently persons whose situations are significantly different (see Thlimmenos, cited above, § 44).
70. The Contracting States enjoy a certain margin of appreciation in assessing whether and to what extent differences in otherwise similar situations justify a different treatment in law (see Marckx v. Belgium, 13 June 1979, § 33, Series A no. 31; Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, 28 May 1985, § 72, Series A no. 94; and Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 72, Reports 1996-IV). That margin is wider when it comes to the adoption by the State of general fiscal, economic or social measures, which are closely linked to the State's financial resources (see Burden v. the United Kingdom [GC], no. 13378/05, § 60, ECHR 2008-..., and Petrov v. Bulgaria, no. 15197/02, § 55, 22 May 2008). However, it is ultimately for the Court to decide, in the light of the circumstances of the case in question, whether such measures are compatible with the State's obligations under the Convention and its Protocols (see James and Others v. the United Kingdom, 21 February 1986, § 46, Series A no. 98, and National & Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society v. the United Kingdom, 23 October 1997, § 80, Reports 1997-VII).
71 As to the burden of proof in this sphere, the Court has established that once the applicant has shown a difference in treatment, it is for the Government to show that it was justified (see D.H. and Others, cited above, § 177; Timishev v Russia, nos. 55762/00 and 55974/00, § 57, ECHR 2005-XII; and Chassagnou and Others v. France [GC], nos. 25088/94, 28331/95 and 28443/95, §§ 91-92, ECHR 1999-III).
72. With regard to Article 12 of the Convention, the Court has already ruled that marriage is widely accepted as conferring a particular status and particular rights on those who enter it (see Burden, cited above, § 63, and Shackell v. the United Kingdom (dec.), no. 45851/99, 27 April 2000). The protection of marriage constitutes, in principle, an important and legitimate reason which may justify a difference in treatment between married and unmarried couples (see Quintana Zapata v. Spain, Commission decision of 4 March 1998, Decisions and Reports (DR) 92, p. 139). Marriage is characterised by a corpus of rights and obligations that differentiate it markedly from the situation of a man and woman who cohabit (see Nylund v. Finland (dec.), no. 27110/95, ECHR 1999-VI, and Lindsay v. the United Kingdom (dec.), no. 11089/84, 11 November 1986). Thus, States have a certain margin of appreciation to treat differently married and unmarried couples, particularly in matters falling within the realm of social and fiscal policy such as taxation, pensions and social security (see, mutatis mutandis, Burden, cited above, § 65).
101. As to the applicant, she chose, together with her partner, to live in a religious marriage and found a family. She and Ö.K. were able to live peacefully as a family, free from any interference with their family life by the domestic authorities. Thus, the fact that they opted for the religious form of marriage and did not contract a civil marriage did not entail any penalties - either administrative or criminal - such as to prevent the applicant from leading an effective family life for the purposes of Article 8. The Court therefore finds no appearance of interference by the State with the applicant's family life.
102. Accordingly, the Court is of the view that Article 8 cannot be interpreted as imposing an obligation on the State to recognise religious marriage. In that regard it is important to point out, as the Chamber did (see paragraph 29 of its judgment), that Article 8 does not require the State to establish a special regime for a particular category of unmarried couples (see Johnston and Others, cited above, § 68). For that reason the fact that the applicant does not have the status of heir, in accordance with the provisions of the Civil Code governing inheritance and with the domestic social security legislation, does not imply that there has been a breach of her rights under Article 8.
A og BA havde boet sammen siden sommeren 1993 uden at have indgået ægteskab. I anledning af parternes samlivsophævelse meddelte BA ved e-mail af 27. oktober 2003 A, at han havde bedt sin bank om at overføre 6 mio. kr. til hendes konto. Sagens første spørgsmål er, om det overførte beløb på 6 mio. kr. helt eller delvist skal anses for et skattefrit kompensationsbeløb.
Det forhold, at A i forbindelse med modtagelsen af beløbet på 6 mio. kr. medunderskrev et antedateret gavebrev og en gaveanmeldelse til skattemyndighederne, kan under de foreliggende omstændigheder ikke afskære hende fra at gøre gældende, at der rettelig i det hele eller delvist var tale om et kompensationsbeløb, som hun modtog i forbindelse med samlivsophævelsen, og som hun havde et retligt krav på.
Det er i Højesterets praksis fastslået, jf. bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophør af et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør.
Af de grunde, som byretten har anført, tiltræder Højesteret ligesom landsretten, at det ikke er godtgjort, at A havde et kompensationskrav mod BA.
Højesteret tiltræder derfor også, at det overførte beløb på 6 mio. kr. - i overensstemmelse med den anmeldelse, som A og BA indgav til skattemyndighederne - må anses for en gave. Spørgsmålet er herefter, om gaven falder ind under § 22, stk. 1, litra d, i lov om afgift af dødsboer og gaver (boafgiftsloven) og dermed ikke skal henregnes til hendes skattepligtige indkomst, jf. statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b.
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A og BA ikke havde fælles bopæl efter den 22. april 2003. Det tiltrædes endvidere, at det ikke er godtgjort, at BA forud for As fraflytning havde afgivet et gaveløfte til hende om betaling af 6 mio. kr., ligesom det tiltrædes, at et gaveløfte først blev afgivet i oktober 2003.
A modtog således ikke gaven på et tidspunkt, hvor hun og BA havde fælles bopæl som krævet efter boafgiftslovens § 22, stk. 1, litra d. Gaven er dermed ikke omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b, men skal henregnes til As skattepligtige indkomst, jf. statsskattelovens § 4, litra c.
Højesteret finder, at Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14 sammenholdt med artikel 8 eller artikel 1 i tillægsprotokol 1 ikke er til hinder for, at ugifte samlevende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivets ophør, herunder skattemæssigt, jf. herved bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK og dom af 2. november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 125.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Sø- og Handelsretten - Anke og kære
Danmarks Domstole Alle retsinstanser Sø- og Handelsretten Sagsbehandling og vejledninger Anke og kære
Her får du et overblik over dine muligheder for at appellere Sø- og Handelsrettens afgørelser.
Afgørelser fra Retsafdelingen
Anke til Højesteret
Domme, der er afsagt af Sø- og Handelsretten, kan af parterne ankes til Højesteret, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller hvis andre særlige grunde i øvrigt taler for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
Højesteret påser af egen drift, om betingelserne for anke til Højesteret er opfyldt. Er betingelserne ikke opfyldt, afviser Højesteret anken ved kendelse. Appellanten kan i så fald indbringe sagen for landsretten efter reglerne i retsplejelovens § 368, stk. 6.
Anke sker ved oprettelse af en appelsag på www.minretssag.dk inden ankefristens udløb.
Ankefristen er 4 uger fra dommens afsigelse.
Ved anke betales retsafgift efter reglerne i retsafgiftsloven.
Anke til landsret
Domme, der er afsagt af Sø- og Handelsretten kan ankes til landsret, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
Anke sker til den landsret, i hvis retskreds sagen skulle have været anlagt, hvis den var anlagt ved byret som 1. instans.
Anke til landsret sker ved oprettelse af en appelsag på www.minretssag.dk inden ankefristens udløb.
Er en dom, der er afsagt af Sø- og Handelsretten, blevet anket til landsretten, og ønsker en anden part, at ankesagen behandles af Højesteret, indbringer denne part ankesagen for Højesteret ved at indlevere et svarskrift til landsretten med anmodning om sagens behandling i Højesteret inden udløbet af den frist, som landsretten har fastsat for afgivelse af svarskrift, jf. retsplejelovens § 368, stk. 5.
Anke af sagsomkostningsafgørelse
Bestemmelser om sagsomkostninger i domme afsagt af Sø- og Handelsretten, kan kun ankes særskilt med tilladelse fra Procesbevillingsnævnet, jf. retsplejelovens § 368, stk. 8.
Ansøgning om tilladelse skal indgives til Procesbevillingsnævnet inden 4 uger fra dommens afsigelse, jf. retsplejelovens § 371, stk. 2.
Gå til Procesbevillingsnævnet
Kære af kendelser og beslutninger
Delafgørelser efter retsplejelovens § 253 kan kæres til landsretten, hvis afgørelsen kan fuldbyrdes, eller Procesbevillingsnævnet har tilladt, at afgørelsen indbringes særskilt, jf. retsplejelovens § 392 a, stk. 1.
Andre kendelser og beslutninger kan kun kæres til landsretten med Procesbevillingsnævnets tilladelse, jf. retsplejelovens § 392 a, stk. 2.
Ansøgning om kæretilladelse skal indgives til Procesbevillingsnævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet.
Kære sker ved oprettelse af en appelsag på www.minretssag.dk.
Kære sker til den landsret, som sagen ville høre under, hvis sagen var anlagt ved byret som 1. instans.
Kan afgørelsen kæres uden Procesbevillingsnævnets tilladelse, er kærefristen 2 uger fra den dag, afgørelsen blev truffet.
Er der meddelt tilladelse til kære, er kærefristen 2 uger fra den dag, hvor tilladelsen til kære blev givet.
Kæreafgiften på 400 kr. skal betales ved oprettelse af appelsagen.
Afgørelser om midlertidigt forbud og påbud
Kære af en kendelse om forbud eller påbud
Sø- og Handelsrettens kendelser i sager om forbud og påbud kan kæres til den landsret, som sagen ville høre under, hvis sagen var anlagt ved byret som 1. instans.
Kærefristen er 4 uger fra kendelsens afsigelse.
Afgørelser fra Skifteretten
Afgørelser fra Sø- og Handelsrettens skifteret kan appelleres til Østre Landsret. Nogle afgørelser skal indbringes ved kære, andre ved anke.
Regler om anke og kære findes i konkurslovens kapitel 31.
Anke benyttes:
hvis en part vil appellere en af skifterettens domme
hvis en part vil appellere skifterettens stadfæstelse af regnskab i et konkursbo
Anke af skifterettens dom sker ved at oprette en appelsag på www.minretssag.dk.
Ankefristen er fire uger efter afsigelsen af dommen eller stadfæstelsen af regnskabet.
Anke af skifterettens stadfæstelse af regnskabet i et konkursbo sker ved indlevering af ankestævning til skifteretten.
Ved anke betales retsafgift efter retsafgiftslovens regler.
Kære benyttes:
hvis en part vil appellere en af skifterettens kendelser, for eksempel om konkurs eller gældssanering
hvis en part vil appellere en af skifterettens beslutninger
Kære har som udgangspunkt ikke opsættende virkning, men skifteretten eller landsretten kan efter anmodning tillægge et kæremål opsættende virkning.
Kærefristen er to uger efter afsigelsen af kendelsen eller beslutningen.
Kære sker ved indlevering af et kæreskrift til skifteretten.
Kæreafgiften er 400 kr. som skal betales ved kæreskriftets indlevering.
En afgørelse kan dog også kæres straks under retsmødet. Skifteretten noterer i så fald kærendes påstand i retsbogen og opkræver kæreafgiften.
Østre Landsret behandler normalt kæresager på skriftligt grundlag.
Kære af en kendelse om konkurskarantæne
Sø- og Handelsrettens afgørelser om konkurskarantæne kan appelleres til Østre Landsret ved kære.
Kæreafgiften er 400 kr.
Kærefristen er to uger efter afsigelsen af kendelsen.
Kære sker ved at oprette en appelsag på www.minretssag.dk