text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - kloakanlæg - stianlæg
02 May 2014 08:58
11 Feb 2014 14:38
SKM2014.305.BR
Retten i Holbæk, BS 1-306/2013
Boligselskab, hovedanlæg
Sagen omhandlede spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren for vurderingsårene 2001-2004 var berettiget til yderligere fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende § 17, jf. § 13, for udgifter til etablering af henholdsvis kloakforsyningsledninger og stianlæg internt på grunden.
Retten fandt, at der ikke efter den foretagne bevisførelse var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorefter der ikke kunne anerkendes yderligere fradrag for udgifterne til etablering af kloakforsyningsledningerne. Retten fandt derfor, at det var med rette, at der var nægtet fradrag for udgifterne.
(Kammeradvokaten ved adv.fm. Anders Roed)
Denne sag, der er anlagt den 11. marts 2013, drejer sig om, hvilket fradrag i grundværdien for forbedringer sagsøgeren er berettiget til efter den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 for afholdte udgifter til kloakanlæg og stier.
Sagsøgeren, Boligselskabet H1, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal tilpligtes at anerkende, at boligselskabet i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et større fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingen af årene 2001 - 2004 af ejendommen beliggende ...1, end 50.000 kr. for udgifterne til etablering af intern kloakforsyning og 10.000 kr. for udgifterne til etablering af stianlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse foretages af vurderingsmyndighederne.
Landsskatteretten har den 10. december 2012 afsagt følgende kendelse i sagen:
Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for de genoptagne vurderingsår 2001, 2002 og 2004. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt samtlige af de af klagerens repræsentant påståede fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Ejendommen er beliggende ...1. Klageren har ved skøde erhvervet ejendommen, en ubebygget grund, fra ...2 Kommune til overtagelse pr. 1. december 1992 for en købesum stor 260.100 kr.
Grundarealet udgør henhold til oplysningerne i Bygnings- og Boligregistret 7.957 m², hvoraf vejareal udgør 533 m². På grundarealet er der i 1993 og I 994 opført i alt 24 boliger.
1.375.300 kr.
1.521.900 kr.
1.665.200 kr.
Området er beliggende i grundværdiområde ..., og er omfattet af lokalplan nr. ... fra oktober 1992. Af lokalplanen under pkt. 5 vedrørende vej- og stiforhold fremgår bl.a.:
Delområde 1 har udkørsel direkte til den offentlige vej ...3 via vej anlagt med kørebane på 6 meter.
Delområderne 2 og 3 vejbetjenes via eksisterende vejadgang til den offentlige vej ...3.
Det følger af såvel praksis, herunder bl.a. Østre Landsrets dom af 14. oktober 2011 (SKM2011.790.ØLR) og Vestre Landsrets dom af 6. februar 2012 (SKM2012.112.VLR) som vurderingsvejledningens afsnit C.3., at udgifter til stianlæg kan give anledning til fradrag for forbedringer.
Retten lægger til grund, at der er anlagt et stianlæg på grundarealet, og at en mindre del af dette stianlæg kan anses som et hovedanlæg, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand, og således ville kunne være fradragsgivende, jf. vurderingslovens § 13, 17 og 18.
Stianlægget, der efter Landsskatterettens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til vurderingslovens § 13, 17 og 18, er stien, som løber fra matrikelgrænsen ved ...3 til hjørnet af bygningen med adressen ...1.
Ved vurderingen heraf har retten lagt vægt på beliggenheden af stien, og at stianlægget giver adgang til klagerens ejendom. Det resterende stianlæg anses af retten for at være så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at dette ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
Efter de fremlagte oplysninger lægges det til grund, at klageren har bekostet udgiften til etablering af det interne stianlæg. Det er imidlertid Landsskatterettens opfattelse, at den egentlige afholdte udgift til den fradragsberettigede del af stianlægget ikke anses for at være tilstrækkeligt dokumenteret i de fremlagte oplysninger.
På baggrund af ovenstående og sagens oplysninger, herunder den af repræsentanten fremlagte V&S beregning og det forhold, at udgiften ikke er tilstrækkelig dokumenteret i de fremlagte oplysninger, godkender retten efter et skøn, at klageren for så vidt angår stianlæg skal indrømmes et fradrag for de afholdte udgifter med 10.000 kr.
Retten lægger til grund, at der er anlagt et internt kloakanlæg på klagerens ejendom, og at en del af dette kloakanlæg kan anses som et hovedanlæg, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand, og således ville kunne være fradragsgivende, jf. vurderingslovens §§ 13, 17 og 18.
Den del af kloakanlægget, der efter Landsskatterettens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til vurderingslovens § 13, 17 og 18, er ledningen, som løber fra ...3 og ind på klagerens grundareal parallelt med matrikelgrænsen indtil bygningen med adressen ...1.
Ved vurderingen heraf har retten lagt vægt på placeringen af ledningen, herunder at ledningen løber parallelt med og i nær tilknytning til matrikelgrænsen. De resterende kloakledninger anses af retten for at være så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at disse ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
Efter de fremlagte oplysninger lægges det til grund, at klageren har bekostet udgiften til etablering af den interne kloakforsyning. Det er imidlertid Landsskatterettens opfattelse, at de afholdte udgifter til den fradragsberettigede del af kloakanlægget ikke anses for at være tilstrækkeligt dokumenteret i de fremlagte oplysninger.
På baggrund af ovenstående og sagens oplysninger, herunder det fremlagte ledningskort, den af repræsentanten fremlagte V&S beregning og det forhold, at udgiften ikke er tilstrækkelig dokumenteret i de fremlagte oplysninger, godkender retten efter et skøn, at klageren skal indrømmes et fradrag for de afholdte udgifter med 50.000 kr.
Parterne har fremlagt luftfotografier og oversigtskort visende de omhandlede kloakanlæg og stier samt V&S beregninger over de godkendte, fradragsberettigede udgifter til kloakanlæg og stier.
Parterne har procederet i overensstemmelse med deres påstandsdokumenter, hvis indhold gengives nedenfor.
Ved Landsskatterettens kendelse er der godkendt et fradrag for udgifter til etablering af intern kloakforsyning med kr. 50.000. Det er sagsøgers opfattelse, at der skal ydes et yderligere fradrag for udgifterne til etablering af kloakforsyning.
Landsskatteretten har således lagt til grund, at en del af kloakanlægget kan anses for et hovedanlæg, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand, og således vil kunne være fradragsgivende, jf. vurderingslovens §§ 13, 17 og 18. Den del af kloakanlægget, der efter Landsskatterettens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til vurderingslovens § 13, 17 og 18 er ledningen, som løber fra ...3 og ind på klagerens grundareal parallelt med matrikelgrænsen indtil bygningen med adressen ...1. Ved vurderingen heraf har Landsskatteretten lagt vægt på placeringen af ledningen, herunder at ledningen løber parallelt med og i nær tilknytning til matrikelgrænsen. De resterende kloakledninger anses for at være så nær knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at disse ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Landsskatteretten har skønnet, at der er grundlag for at godkende fradrag for udgifter til internt kloakanlæg med 50.000 kr.
Det er sagsøgers hovedanbringende på dette punkt, at dette skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til et åbenbart urimeligt resultat, idet hovedanlægget må anses for at omfatte en yderligere lang ledning. Der er således ved denne afgrænsning tale om et brud på en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning, idet flere helt ens ledninger med præcis samme formål behandles forskellig, jf. SKM2009.323.VLR.
Som bilag 2 er fremlagt afløbsplan, hvori med rødt er indtegnet den ledning, der efter landsskatterettens opfattelse berettiger til fradrag og med grønt den ledning, der efter sagsøgers opfattelse også berettiger til fradrag, som en del af hovedanlægget. Som bilag 5 er fremlagt oversigtskort over kloakforsyningsledningerne, hvoraf fremgår, at de stikledninger, der efter Højesterets afgrænsning i SKM2013.369.HR ikke hører med til hovedanlægget heller ikke er omfattet af påstanden. De ledninger, der påstås fradrag for er alle ledninger, som betjener flere boliger.
Etablering af stianlæg
Ved Landsskatterettens kendelse bilag i er der godkendt et fradrag for etablering af stianlæg på 10.000 kr. Den del af stianlægget, der efter Landsskatterettens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til vurderingslovens § 13, 17 og 18, er stien, som løber fra matrikelgrænsen ved ...3 til hjørnet af bygningen med adressen ...1. Ved vurderingen heraf har Landsskatteretten lagt vægt på beliggenheden af stien, og på, at stianlægget giver adgang til klagerens ejendom. Det resterende stianlæg anses af retten for at være så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at det ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand. På denne baggrund har Landsskatteretten indrømmet sagsøger et fradrag, der efter et skøn er fastsat til 10.000 kr.
Som bilag 3 er fremlagt luftfoto, hvori det med rødt er indtegnet den sti, der efter landsskatterettens opfattelse berettiger til fradrag. Som bilag 4 vedlægges foto, hvor det med rødt er anført de stier, der efter sagsøgers opfattelse berettiger til fradrag. Disse stier vil kunne tjene flere dele af ejendommen i tilfælde af ejendommens udstykning i flere mindre selvstændige ejendomme. Stierne fordeler endvidere trafik rundt på storparcellen og giver adgang til offentligt vejnet til flere af boligerne.
Såfremt retten måtte tiltræde, at de i bilag 4 anførte stier tillige må anses for at være en del af et hovedanlæg, må sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til foretagelse af det korrekte fradrag ud fra samme principper som anvendt i Landsskatterettens kendelse.
Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringen består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde
Det gøres gældende, at der efter lovens § 17 kræves, at det pågældende forhold skal medføre en værdiforøgende forbedring af grunden.
Ifølge SKM2012.350.HR. skal der som hovedregel være tale om en foranstaltning af materiel karakter. Højesteret udtalte i denne sag følgende:
Efter ordlyden af vurderingslovens § 17 gives der fradrag i grundværdien for "forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien". Det er i mangeårig administrativ praksis antaget, at der ihvertfald som altovervejende hovedregel kun foreligger en grundforbedring i bestemmelsens forstand, hvis der er tale om en foranstaltning (ændring) af materiel karakter, der forøger grundens handelsværdi. Efter Højesterets opfattelse er denne praksis i overensstemmelse med en naturlig sproglig forståelse af bestemmelsens ordlyd og med forarbejderne til bestemmelsen.
I SKM2006.427.HR udtalte Højesteret:
Det fremgår ikke af ordlyden af vurderingslovens § 17, hvad der nærmere skal forstås ved grundforbedringer.
Det bemærkes, at der i denne sag i modsætning til i Højesterets dom ikke er tale om, at de pågældende foranstaltninger hverken helt eller delvist må karakteriseres som en genopretning.
I Vurderingsvejledningen 2013-2 er anført følgende:
Bestemmelsen af hvad der forstås ved grundforbedringer, kan volde vanskeligheder. Det er ikke muligt udtømmende at angive hvilke foranstaltninger, der er omfattet af begrebet. Der skal dog være tale om foranstaltninger af materiel karakter som har øget den almindelige handelsværdi af grunden.
SKM2009.323.VLR vedrørte fradragsret som grundforbedring for udgifter i forbindelse med tilslutning til et fjernvarmeværk. Skatteministeriet havde procederet på, at nægtelsen af at anse udgifterne for grundforbedringer støttedes af administrativ praksis. Landsretten afviste at lægge vægt herpå med følgende begrundelse.
Det anføres i Vurderingsvejledningen 2013-2, at byggemodningsudgifter anses for at være en grundforbedring. Udgifter til etablering af kloak og stisystem er netop en del af - eller en forudsætning for - byggemodning. I vurderingsvejledningen 2013-2 er i øvrigt anført om den nævnte afgørelse SKM2009.323.VLR, at det er muligt af få et fradrag i grundværdien for forbedringer, selv om udgiften afholdes i forbindelse med byggeriet (tilslutningsafgift) og at dette skulle være ny praksis. Fradrag for grundforbedring kan således ikke nægtes i nærværende sag med den begrundelse, at udgiften sker med henblik på byggeri.
Henset til, at Landsskatterettens afgørelse går ud på, at der ydes et fradrag på henholdsvis kr. 50.000 og kr. 10.000, kan det lægges til grund, at der er enighed om, at betingelsen i § 17 om, at der skal være tale om en værdiforøgende foranstaltning af materiel karakter er opfyldt, ligesom der er enighed om, at udgifterne til det interne kloakforsyningsnet og til etablering af stier er bekostet af sagsøger. Uenigheden vedrører alene omfanget af de ledninger og stier man henfører til de respektive hovedanlæg.
Reglerne om grundforbedring er ophævet ved lov nr. 925 af 18. september 2012. Selve ophævelsen har ikke betydning for sagen. I bemærkningerne til lovforslaget var dog anført følgende:
Det fremgår således, at lovgiver og Skatteministeriet var af den opfattelse, at der var tale om et uklart og mindre forståeligt regelsæt. Lovgiver og Skatteministeriet har uanset, at vurderingsloven har rødder tilbage til 1922 undladt at sørge for, at reglerne blev gjort klare og forståelige. Den usikkerhed, der måtte være knyttet til beregningen af grundforbedringsfradraget, som i dette tilfælde, må således komme sagsøgte til skade.
Retspraksis om hovedanlæg
Højesteret udtalte i SKM2013.369.HR følgende:
Efter Højesterets afgrænsning, der indebærer en stadfæstelse af hidtidig praksis, omfatter hovedanlægget ikke stikledninger, der går til en enkelt bolig. Sådanne ledninger er heller ikke omfattet af de ledninger, der efter sagsøgers opfattelse indgår i hovedanlægget. Alle de med orange anførte ledninger betjener således flere ejendomme og efterfølges af stikledninger, der ikke begæres fradrag for.
Det gøres gældende, at der ingen forskel er med hensyn til funktion og tilknytning til bebyggelsen på de grønne ledninger, der anerkendes som fradragsberettigede og de orange ledninger, der ikke anerkendes som fradragsberettiget.
Afgrænsningen af hovedanlægget efter retningslinjerne i Højesteretsdom er et juridisk spørgsmål og ikke spørgsmål om et skøn, hvorfor der ikke er tale om, at domstolene skal være tilbageholdende med prøvelse heraf. Det bemærkes, at Landsskatterettens kendelse er truffet før Højesteret i den nævnte dom foretog en endelig afgrænsning af området.
I SKM2013.819.BR har byretten udtalt følgende:
Kloakledninger markeret med gult på bilaget til dommen betjener husnumrene 9, 11 og 13. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis, som de med grønt markerede ledninger.
Byretten har afsagt en tilsvarende dom om vejanlæg, jf. SKM2013.845.BR.
Anbringender vedrørende kloakanlæg
Det fremgår af bilag 5, at de med orange markerede ledninger utvivlsomt betjener flere boliger. Det gøres gældende, at de med orange markerede ledninger er en del af hovedanlægget efter den anførte afgrænsning i Højesteretsdom og de efterfølgende byretsdomme, og at der skal ydes et yderligere fradrag, idet der alene i Landsskatterettens kendelse er ydet fradrag for det med grønt markerede ledningsnet.
Såfremt retten måtte tiltræde sagsøgers afgrænsning af, hvilke dele af ledningerne, der kan henføres til hovedanlægget, skal sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til foretagelse af den beløbsmæssige opgørelse i overensstemmelse med den nedlagte påstand. Dette gælder også, hvis retten finder, at dele af de med orange markerede ledninger indgå i hovedanlægget.
Det gøres i denne forbindelse gældende, at sagsøgers afgrænsning af området for fradrag ud fra et hovedanlægsstandpunkt er forståelig og administrerbar, mens dette ikke er tilfældet for så vidt angår sagsøgtes afgrænsning, der vil medføre at fradrag vil blive ydet - og nægtet - helt vilkårligt.
Herudover gøres det gældende, at hovedanlægget angivet med orange og grønt i bilag 5 opfylder et krav om at skulle betjene en større del af ejendommen, jf. SKM2013.911.BR.
Endvidere gøres det gældende, at de omtvistede ledninger ikke i særlig grad har tilknytning til byggeriet og følger således ikke dette i modsætning til f.eks. drænanlægget i SKM2013.388.VLR. Vestre Landsrets dom er i øvrigt anket til Højesteret.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvem der har bevisbyrden for, om der er tale om hovedanlæg, bemærkes, at der i nærværende sag er enighed om, at der foreligger et hovedanlæg. Der er alene uenighed om dette anlægs afgrænsning, hvor det efter sagsøgers opfattelse er sagsøgte, der må godtgøre, at dette skal afgrænses på den mindre forståelige og vilkårlige måde som sket i Landsskatterettens kendelse, jf. angivelsen med grønt i bilag 5.
Anbringender vedrørende etablering af stianlæg
Ved Landsskatterettens kendelse er der godkendt et fradrag for etablering af stianlæg på 10.000 kr. Som det fremgår af Højesterets dom skal alene undtages de stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger. Den afgrænsning, som sagsøgte har foretaget i nærværende sag, jf. bilag 3 og 4, er således i forhold til Højesterets præmisser alt for snæver.
Det er sagsøgers hovedanbringende på dette punkt, at dette skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til et åbenbart urimeligt resultat, idet hovedstisystemet må anses for at omfatte flere stier end den sti, som Landsskatteretten har godkendt. Der er således ved denne afgrænsning tale om et brud på en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning, idet flere helt ens stier med præcis samme formål behandles forskellig, jf. SKM2009.323.VLR.
Det bestrides, at Højesterets nægtelse af at anse de konkrete stier i SKM2013.879.HR for at være hovedstier har betydning for afgrænsningen i nærværende sag, hvor der er enighed om, at der er tale om et hovedanlæg.
Sagsøgte har gjort gældende, at SKM2011.790.ØLR er udtryk for en konkret vurdering fra landsrettens side - hvilket altid vil være tilfældet - men har ikke kunnet redegøre for, hvorledes de konkrete stier i SKM2011.790.ØLR adskiller sig fra stierne i nærværende sag. Sagsøger henviser specielt til det i dommen indsatte kort over stierne.
Højesteret har i SKM2013.369.HR i ovenstående citat anført, at baggrunden for praksis er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer.
Det gøres gældende, at der ved udstykning til traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for de omhandlede stier.
Sagens værdi udgør en besparelse i ejendomsskat i de omhandlede år på i alt kr. 11.687.
Denne sag omhandler spørgsmålet, om sagsøgeren for vurderingsårene 2001- 2004 er berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af henholdsvis kloakforsyningsledninger og stianlæg i medfør af den dagældende vurderingslovs § 17.
Det gøres overordnet gældende, at der ikke under nærværende sag er fremkommet oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der giver grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 10. december 2012. Hverken stierne eller kloakforsyningsledninger kan anses for at udgøre et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den dagældende vurderingslovs § 17 sammenholdt med lovens § 13. Sagsøgeren er derfor fortsat ikke berettiget til at fradrage udgifterne til etablering af kloakforsyningsledninger og stianlæg på den i sagen omhandlende ejendom.
Det er endvidere sagsøgeren, som bærer bevisbyrden for fradragsrettens berettigelse, jf. SKM2004.162.HR, dvs. bevisbyrden for at forbedringerne har forøget grundens værdi i ubebygget stand. Sagsøgeren har ikke løftet denne bevisbyrde.
Fradrag efter den dagældende vurderingslovs § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, som indebærer en stigning i grundværdien. Det er derfor alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens § 17.
Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at disse kun har reel værdi i forhold til byggeriet, er derfor ikke omfattet af vurderingslovens § 17, jf. SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR og SKM2013.388.VLR, idet sådanne forbedringer ikke påvirker værdien af den ubebyggede grund.
Efter langvarig administrativ praksis er der endvidere som udgangspunkt alene fradragsret efter vurderingslovens § 17 for udgifter til anlæg, som etableres for grunden, jf. også Den juridiske vejledning, 2013-2, afsnit H,A.3.3.2. Der gælder imidlertid en undtagelse - den såkaldte hovedanlægsbetragtning - for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til udgangspunktet om, at der kun gives fradrag for anlæg uden for ejendommen. Højesteret har senest ved afgørelserne i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på vurderingsområdet, som Landsskatterettens kendelse af den 10. december 2012 også er udtryk for.
Der er ikke med de førnævnte Højesteretsafgørelser indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Det kan på grundlag af SKM2013.879.HR fastslås, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af fiktiv udstykning i små grunde vil betjene mere end én af disse grunde.
1. Kloakforsyningsledningerne
Det gøres gældende, at det alene er de kloakledninger, bestående af regnvands- og spildevandsledninger, der er indrammet på bilag 2 og markeret med grønt i bilag 5, som udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor også alene disse ledninger, Landsskatteretten har indrømmet fradrag for.
Bevisbyrden for at de øvrige kloakledninger (markeret med gult i bilag 5) medfører en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, påhviler sagsøgeren. Denne bevisbyrde er ikke løftet.
Som det fremgår af bilag 2 og bilag 5 er de i sagen omtvistede kloakledninger (markeret med gult i bilag 5) etableret umiddelbart i tilknytning til byggeriet på ejendommen. De pågældende ledninger er alene anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger. Det gøres derfor gældende, at de pågældende forsyningsledninger kun har reel værdi i forbindelse med byggeriet, og at kloakledningerne derfor ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
Endvidere har de omtvistede kloakledninger i øvrigt karakter af stikledninger, som går fra hovedledningen (markeret med grønt i bilag 5) til de enkelte bygninger, og derfor udgør kloakledningerne ikke et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. Højesterets afgørelser i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR.
Det bestrides, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører til et åbenbart urimeligt resultat, ligesom det bestrides, at der er tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Sagsøgerens anbringender for så vidt angår dette punkt er ikke nærmere uddybet, og det er derfor ikke klart, hvorpå sagsøgeren støtter sit synspunkt.
Der er ikke tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning, allerede idet ledningerne ikke er ens. Derved adskiller sagen sig også fra den situation, som forelå i SKM2009.323.VLR.
Sagsøgeren har endvidere ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn over fradrag vedrørende kloakledningerne er udøvet på et forkert grundlag, eller at dette skøn er åbenbart urimeligt, jf. SKM2013.525.ØLR.
2. Stianlægget
Det gøres gældende, at det alene er den del af stianlægget, der er markeret på bilag 4 samt bilag C, der udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagsøgeren er derfor alene berettiget til et fradrag i grundværdien for udgifterne til denne del af stianlægget, som Landsskatteretten også har indrømmet fradrag for. Det er ikke godtgjort, at den øvrige del af stianlægget medfører en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, og dette bestrides i øvrigt at være tilfældet.
Højesteret har senest i SKM2013.879.HR udtalt følgende vedrørende fradrag for udgifter til veje og stier:
Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
Som det det er tilfældet med kloakledningerne, jf. ovenfor, følger de pågældende stier nøje de på ejendommen opførte bygninger, og stierne har derfor alene til formål at fordele trafik internt på ejendommen. De omtvistede stier skaber således ikke "adgang til grunden", men er derimod knyttet til byggeriet på ejendommen, og stierne har derfor ikke karakter af et hovedanlæg og berettiger derfor ikke til fradrag.
I SKM2013.879.HR blev sagsøgeren således også nægtet fradrag for omkostninger til etablering af et stianlæg, som minder om stianlægget i nærværende sag. Højesteret nåede således også til et væsentligt andet resultat end landsretten gjorde i SKM2011.790.ØLR, hvor landsretten indrømmede sagsøgeren fradrag for de interne stier. Landsrettens afgørelse i SKM2011.790.ØLR beror på en konkret vurdering af de i sagen omhandlende stier, og afgørelsen kan derfor ikke - navnlig henset til Højesterets præmisser i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR - uden videre lægges til grund i forbindelse med nærværende sag.
Det bestrides, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et åbenbart urigtigt grundlag og fører tit et åbenbart urimeligt resultat, ligesom det bestrides, at der er tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning. Sagsøgerens anbringender for så vidt angår dette punkt er ikke nærmere uddybet, og det er derfor ikke klart, hvorpå sagsøgeren støtter disse synspunkter.
Der er ikke tale om et brud på den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning allerede idet stierne ikke tjener samme formål. Derved adskiller sagen sig også fra den, som forelå i SKM2009.323.VLR. Sagsøgeren har endvidere ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn over fradrag for kloakledninger er udøvet på et forkert grundlag, eller at dette skøn er åbenbart urimeligt.
Landsskatteretten har i denne sag vurderet, at en mindre del af det stianlæg, der er anlagt på ejendommen kan anses som et hovedanlæg. Nemlig den sti, der forløber fra matrikelgrænsen ved ...3 til hjørnet af bygningen ...1. Landsskatteretten fandt ud fra en konkret vurdering, at de øvrige stier ikke er hovedstier, som tjener adgangen til området, men interne fordelingsstier, der er knyttet til byggeriet. Landsskatteretten godkendte derfor ikke fradrag for anlæg af de interne fordelingsstier.
Landsskatteretten har endvidere vurderet, at en mindre del af de på ejendommen anlagte kloakledninger, er at betragte som et fradragsberettiget hovedanlæg. Nemlig den del af kloakanlægget, som løber fra ...3 og ind på grunden parallelt med matrikelgrænsen og indtil bygningen med adressen ...1. Landsskatteretten har ud fra en konkret vurdering fundet, at de øvrige kloakledninger er så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på grunden, at disse ledninger ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
Bevisførelsen, herunder kortbilaget og de fremlagte fotos, giver ikke retten grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på. Ingen af stierne eller kloakledningerne, bortset fra den sti og den del af kloakledningen, der er godkendt fradrag for, kan således anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 sammenholdt med § 13.
Sagsøgeren, Boligselskabet H1 skal inden 14 dage i sagsomkostninger til sagsøgte betale 22.500 kr.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Irak-dommen – U.2010.1547H
Forsiden chevron_right Forfatningsret
Højesterets dom i sag 257/2007. Refereret af andre i U.2010.1547H.
Mads Helmuth Lund Mads Helmuth Lund
Mia Sander Mia Sander
Dom afsagt af Højesteret med 9 dommere
Dissens: Ingen dissens
Tema: Statsret, prøvelsesret, søgsmålskompetence, grundlovens § 19 og § 20
I 2003 besluttede Folketinget iht. grundlovens § 19, stk. 2, at det danske militær skulle deltage i en militæroperation i Irak under amerikansk ledelse (Irak-krigen).
En gruppe af borgere lagde herefter sag an mod statsministeren med påstand om, at denne skulle anerkende, at beslutningen om Danmarks deltagelse i Irak-krigen var i strid med grundloven.
Sagsøgerne påstod, at grundlovens § 19, stk. 2 skulle forstås sådan, at den alene kunne anvendes til at angribe en fremmed stat, såfremt det blev besluttet ved FN-resolution eller et andet anerkendt grundlag efter folkeretten.
Sagsøgernes subsidiære påstand var, at beslutningen om at stille det danske militær til rådighed for USA indebar en suverænitetsafgivelse i strid med grundlovens § 20.
Højesteret fandt, at Højesterets stillingtagen til sagsøgerens påstande ikke havde betydning for sagsøgernes retsstilling i nogen henseende, da der ikke forelå nogen konkret retlig tvist, som vil blive afgjort ved at tage påstandene under pådømmelse.
Endvidere fandt Højesteret, at ingen af sagsøgerne var blevet særligt berørt af hverken folketingsbeslutningen eller udseendelsen af militære styrker til Irak end befolkningen i almindelighed. På den baggrund konkluderede Højesteret, at sagsøgerne ikke opfyldte de almindelige krav til søgsmålskompetence.
Spørgsmålet var herefter for Højesteret, om sagsøgerne alligevel havde søgsmålskompetence, da beslutningen om deltagelse i Irak-krigen griber ind inden for en række almene og væsentlige livsområder og i sig selv var af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed, jf. U 1996.1300 H (Maastricht-sagen).
Højesteret fandt dog ikke, at beslutningen kunne anses for indgribende for den danske befolkning i almindelighed, hvorfor sagsøgerne heller ikke havde søgsmålskompetence på denne baggrund.
Sagsøgerne anførte, at der ved bedømmelsen af, hvorvidt de havde søgsmålskompetence, særligt skulle tages hensyn til, at der forelå en uklarhed om forståelsen og anvendelsen af grundlovens § 19 og § 20, som søgsmålet kunne bidrage til at afklare.
Det er værd at bemærke, at Højesteret afviser sagen men samtidig tilkendegiver sin opfattelse af sagens realitet i forhold til forståelsen § 19 og § 20.
Grundlovens §§ 19 og 20
Hovedreglen er, at anvendelse af militær magt mod fremmede stater kræver Folketingets samtykke, jf. grundlovens § 19, stk. 2, 1. pkt. I Forfatningskommissions bemærkninger til grundlovens § 19, stk. 2 står, at eftersom "Danmark gennem internationale aftaler har afstået fra krig som middel for sin udenrigspolitik, kan anvendelse af militære magtmidler mod andre stater kun forekomme som forsvar mod angreb eller som deltagelse i sanktioner i overensstemmelse med De forenede Nationers pagt".
Dommen tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt Danmark derved har overladt det til FN's sikkerhedsråd at beslutte, hvornår andre stater kan angribes uden for anerkendte situationer efter folkeretten.
Højesteret afviste klart denne fortolkning af grundlovens § 19, stk. 2, 1. pkt. Højesteret henviste i den forbindelse til, at det vil stride mod den grundlæggende ordning i dansk ret af forholdet mellem national ret og international ret, hvorefter folkeretten ikke har grundlovskraft. Forfatningskommissions bemærkning skal derfor ikke forstås som en retsnormerende forskrift, men en tilkendegivelse om, hvad der er faktuel formodning for.
Højesteret tog også stilling til, hvorvidt der var overladt beføjelser i grundlovens forstand, jf. grundlovens § 20, ved udsendelse af danske militære styrker til deltagelse i en international operation under ledelse af en chef fra en fremmed stat. Højesteret afviste, at der var overladt beføjelser i grundlovens § 20 forstand, når "udsendelse sker til anvendelse i overensstemmelse med et her i landet vedtaget mandat og under dansk kommando til sikring heraf, således at det alene er den operative kontrol inden for disse rammer, der er delegeret til en udenlandsk chef, jf. herved § 12, stk. 1, i lov nr. 122 af 27. februar 2001 om forsvarets formål, opgaver og organisation mv.".
På den baggrund konkluderede Højesteret, at sagsøgerne ikke havde retlig interesse i sagen, og at sagsøgerne dermed ikke havde søgsmålskompetence.
Eksamensrelevans
En sagsøger kan udelukkende anlægge sag ved domstolene, hvis vedkommende har søgsmålskompetence. Man har kun søgsmålskompetence, såfremt man har retlig interesse i den sag, man ønsker prøvet ved domstolene.
Efter de almindelige processuelle regler er det et krav for at have retlig interesse, at sagsøgerens påstand er 1) aktuel, og sagsøgeren er 2) konkret og 3) individuelt berørt. Hensynet bag reglerne om søgsmålskompetence er blandt andet, at domstolene ikke skal bruge deres tid på abstrakte og uaktuelle retssager, men derimod skal domstolene fokusere deres tid på konkrete og aktuelle retstvister.
Grundloven indeholder ingen bestemmelser om, hvornår en privatperson har søgsmålskompetence mod staten i forbindelse med sager om loves grundlovsmæssighed. De almindelige procesretlige regler finder derfor anvendelse. Derfor er det et krav, at sagsøger har en "retlig interesse" i at få spørgsmålet afgjort. Udgangspunktet er, at man skal være aktuelt, konkret og individuelt berørt for at have retlig interesse. En privatpersons teoretiske interesse i et juridisk spørgsmål er derfor ikke tilstrækkeligt til, at domstolene vil behandle sagen. Domstolenes opgave er dermed ikke at udtale sig om teoretiske spørgsmål men at afgøre konkrete og aktuelle retstvister.
I nyere højesteretspraksis er området for søgsmålskompetence i forhold til grundlovsspørgsmål blevet udvidet i forhold til tidligere, jf. fx U 1996.1300 H (Maastricht-sagen) og U.2011.984H (Lissabon-sagen).
Det er værd at være opmærksom på, at Højesteret ikke udvider mulighederne for søgsmålskompetence i sagen men tager stilling til sagens realitet (hvilket sagsøger ønsker).
Højesteret tager i sagen også stilling til forholdet mellem folkeret og grundloven. Højesteret udtaler, at forholdet mellem national og international ret er, at "folkeretten ikke har grundlovskraft". Således kan hverken folkeret eller menneskerettighedskonventionen indfortolkes i grundloven.
Højesterets dom bidrager samtidig til forståelsen af grundlovens § 19 og § 20, jf. nærmere ovenfor om Højesterets dom. Således blev det fastslået, at Danmarks deltagelse i en krig ikke kræver FN-sikkerhedsråds samtykke, og at udsendelse af danske militær styrker til en operation under ledelse af en fremmed stat ikke indebærer suverænitetsafgivelse, jf. grundlovens § 20.
U 2010.1547 H (Irak-sagen) omhandler forståelsen af grundlovens § 19 og § 20. Sagen var anlagt af en gruppe personer, som mente, at Danmarks deltagelse i Irak-krigen var ulovlig.
Højesteret afviste sagen, men Højesteret udtalte samtidig, at dansk deltagelse i en krig, jf. § 19, ikke kræver FN's sikkerhedsråds godkendelse og Højesteret henviste i den forbindelse til, at det vil stride mod den grundlæggende ordning i dansk ret af forholdet mellem national ret og international ret, hvorefter folkeretten ikke har grundlovskraft. Af dommen kan det derfor udledes, at grundloven står over folkeretten i dansk ret. Dernæst udtalte Højesteret i dommen, at det ikke er suverænitetsafgivelse, jf. grundlovens § 20, når den danske stat udsender soldater til at deltage i en militæroperation under ledelse af en fremmed stat.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fradrag i grundværdien – skærpet påstand – overspringsregel – kompetence
09 Apr 2018 13:09
SKM2018.298.BR
Byretten i Horsens, BS 150-580/2014
Grundejer, skønsmæssig, fradrag, kloakledninger, varmeledninger, ledningskort, grundforbedrende, kortmateriale, prøvelse, helt, delvis, genanvendes, skønsmand, varmeforsyningsledninger
En grundejer havde af et vurderingsankenævn fået tilkendt et skønsmæssigt fradrag i grundværdien for forbedringer i form af kloak- og varmeledninger på kr. 305.305,- henholdsvis kr. 151.349,-.
Grundejeren påklagede vurderingsankenævnets afgørelse til Landsskatteretten. Under sagens forberedelse fremsendte Skatteankestyrelsen et forslag til afgørelse, hvorefter grundejerens fradrag skulle nedsættes til kr. 110.000,- for kloakledninger henholdsvis varmeledninger, dvs. med i alt kr. 236.654,-. Forslaget var bl.a. baseret på et ledningskort, der ikke havde foreligget for vurderingsankenævnet.
Efter modtagelse af Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse indbragte grundejeren vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene i medfør af skatteforvaltningslovens (dagældende) § 48 og gjorde gældende, at det indrømmede fradrag var for lavt. Skatteministeriet gjorde heroverfor gældende, at fradraget skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse, dvs. nedlagde en skærpet påstand.
Under retssagens forberedelse frafaldt grundejeren synspunktet om, at en større andel af kloak- og varmeledningerne var grundforbedrende og gjorde i stedet gældende, at der ikke var grundlag for at nedsætte fradraget, og at Skatteministeriets skærpede påstand var i strid med kompetencereglerne i skatteforvaltningslovens §§ 1 og 14.
Retten udtalte, at det følger af UfR 2011.1616 H (SKM2011.242.HR), at kompetencereglerne ikke i sig selv begrænser indholdet af Skatteministeriets påstande i forbindelse med domstolsprøvelse. Retten udtalte videre, at det følger af blandt andet UfR 2017.2052 H, (SKM2017.330.HR), at domstolene kan foretage en fuld prøvelse af grundlaget for opgørelsen af en påstået stigning i grundens værdi i ubebygget stand.
Retten henviste herefter til, at det fremgik af det fremlagte kortmateriale, at de ledninger, som grundejeren ønskede fradrag for, i det væsentlige fulgte den nuværende bebyggelse på grunden. Retten henviste videre til, at en skønsmand havde svaret benægtende på, hvorvidt de omhandlede ledninger helt eller delvist kunne genanvendes i forbindelse med en ny bebyggelse af grunden efter nedrivning af den nuværende.
På den baggrund havde grundejeren ikke godtgjort, at de omhandlede ledninger – ud over den del, som var anerkendt ved Skatteministeriets påstand – havde medført en stigning i grundværdien.
Under hensyntagen til, at parterne havde oplyst, at der var enighed om de beløbsmæssige opgørelser, og at grundejeren havde anerkendt den opgørelsesmetode, som Skatteministeriet havde anvendt til brug for den beløbsmæssige fastsættelse af fradraget til kr. 110.000,- for kloak henholdsvis varmeforsyningsledningerne, fandt retten ikke anledning til at hjemvise sagen til beløbsmæssig opgørelse.
Skatteministeriet fik derfor medhold i sin påstand om, at grundejerens fradrag skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse.
Den Juridiske Vejledning 2018-1 A.A.10.3.3
Sagen drejer sig om, i hvilket omfang H1 for årene 2002, 2004 og 2006 er berettiget til fradrag i grundværdien for grundforbedringer i form af udgifter til etablering af kloak- og varmeforsyningsledninger efter vurderingslovens dagældende § 17. Der er i den forbindelse spørgsmål om, hvorvidt der kan ske nedsættelse af fradrag i forhold til den afgørelse, som Vurderingsankenævnet traf den 5. oktober 2011.
H1 anlagde sagen den 27. maj 2014 og påstod da, at Skatteministeriet skulle anerkende, at andelsboligforeningen var berettiget til et højere fradrag end det fradrag, som Vurderingsankenævnet havde fastsat ved sin afgørelse af 5. oktober 2011.
Skatteministeriet, som i første omgang havde påstået frifindelse, ændrede sine påstande i processkrift A af 20. november 2014, hvorefter Skatteministeriet påstod nedsættelse af de fradrag, som Vurderingsankenævnet havde fastsat.
Der blev på andelsboligforeningens foranledning gennemført syn og skøn i efteråret 2015.
Den 12. juni 2016 anmodede H1 om, at sagen blev udsat med henblik på at afvente Højesterets dom af 4. april 2017 i sag 136/2016 (trykt i UfR 2017.2052 H).
Den 31. august 2017 frafaldt H1 sine påstande om et forhøjet fradrag.
Parternes påstande har herefter været følgende:
H1har principalt påstået frifindelse.
H1 har subsidiært påstået, at fradragsansættelsen for vurderingerne 2002-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse, for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden, og at fradragsansættelsen for vurderingerne 2002 - 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse, for afholdte udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
Skatteministeriet har principalt påstået, at H1 skal anerkende, at fradraget i grundværdien for forbedringer for ejendommen Y1-adresse, nedsættes med 236.654 kr. i vurderingsårene 2002, 2004 og 2006.
Skatteministeriet har subsidiært påstået, at H1 skal anerkende, at der ved vurderingerne af ejendommen Y1-adresse, i 2002, 2004 og 2006 alene er fradragsret for kloakledningerne markeret med gult og lyserødt i bilag B samt varmeledningerne markeret med blåt i bilag B, og at sagen hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradraget.
Det er oplyst, at ejendommen beliggende Y1-adresse med et areal på ca. 18.000 m2 blev købt af H1 i 1983, og at der i de følgende år i etaper blev opført såkaldt ”tæt lav” bebyggelse på grunden. Andelsboligforeningen lod i den forbindelse udføre kloak- og varmeforsyningsledninger på grunden.
Den 4. december 2007 traf SKAT afgørelse vedrørende fradrag for grundforbedringer. Andelsboligforeningen klagede over denne afgørelse, og den 5. oktober 2011 traf Vurderingsankenævnet afgørelse i klagesagen, hvoraf blandt andet følgende fremgik:
"Vurderingsankenævnet har behandlet jeres klage over fradrag i grundværdien for forbedringer af ejendommen Y1-adresse.
Nævnet har ansat fradrag for forbedringer i grundværdien således:
Fradragsberettigede udgifter til forbedringer
SKATs ansættelse
Nævnets forslag
794.115
378.374
257.105
2.956.215
1.842.144
2.956.200
1.842.100
Godkendt fradrag i grundværdien for forbedringer
6.1.1. Kloakanlæg, regnvand og spildevand samt tilslutningsafgift til kloakanlæg.
Der anmodes om fradrag for kloakanlæg for etape I 417.240 incl. moms med henvisning til acontobegæring nr 8 fra G1 og for etape II 376.875 kr. incl. moms med henvisning til acontobegæring nr. 8 fra SF. I alt for begge etaper 794.115 kr. incl. moms. Beløbene er 90% af kloakentreprisen for de to etaper.
Nævnet skønner, at de omhandlede grundforbedringer må betragtes som hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning. Anlægget antages at bidrage til værdiforøgelse af grunden, og at der således er grundlæg for at indrømme et fradrag for de afholdte udgifter i henholdt til VUL §§ 17 og 18.
Grundens størrelse, boligernes placering og antallet af boliger taget i betragtning kan nævnet skønne et fradrag på 35% af den samlede entreprisen på de 2 etaper på i alt 872.300 kr. incl. moms. Fradraget vedrørende kloak for etape I og II skønnes til 305.305 kr á conto begæring.
6.1.2. Varmeforsyning og tilslutning
Det anmodes om fradrag for anlæg af varmeforsyning for etape I på 238.074 kr. incl. moms og for etape II 140.300 kr. incl. moms. I alt 378.374 kr. med henvisning til acontobegæring nr. 8 fra G1 af 29. november 1983 og acontobegæring nr. 8 fra SF af 30. januar 1987. Udgiften er noteret som fjernvarmenet terræn 100% udført.
Nævnet skønner fradrag for forbedringer vedrørende anlæg til varmeforsyning til 40% af 378.374 kr. Fradrag i alt 151.349 kr.
Nævnet skal bemærke, at nævnets skøn er fortaget ud fra skønnede udgifter på baggrund af uspecificerede poster og oplysninger i byggeregnskabet og skødet. Der er ligeledes ikke fremlagt ledningskort mv. vedrørende grunden."
H1 klagede over Vurderingsankenævnets afgørelse til Skatteankestyrelsen med påstand om et højere fradrag.
Den 1. april 2014 sendte Skatteankestyrelsen sagsfremstilling med forslag til afgørelse til H1. Af forslaget til afgørelse fremgik blandt andet, at Skatteankestyrelsen ville nedsætte fradraget for forbedringer for så vidt angår kloak- og varmeforsyningsledninger fra 305.305 kr. henholdsvis 151.349 kr. til 110.000 kr. for hver post. Af fremsendelsesbrevet fremgik, at H1 kunne fremkomme med bemærkninger til sagsfremstillingen eller forslaget inden 17 dage, ligesom andelsboligforeningen havde mulighed for inden samme frist at trække sin klage tilbage, hvorefter Vurderingsankenævnets afgørelse ville være gældende. I så fald ville andelsboligforeningen dog samtidig miste sin mulighed for at indbringe sagen for domstolene.
Af Skatteankestyrelsens begrundelse for nedsættelsen fremgik følgende:
"Det er vores opfattelse at der kan gives fradrag for den del af kloakledningerne, der på begge de fremsendte ledningskort, er etableret inde på grunden fra vejskel ind til første forgrening og derfra til begge sider en ledningsstrækning, hvorfra der ikke er ført stikledninger.
Vi lægger vægt på, at der er fremlagt á conto begæringer hvoraf det fremgår, at der er betalt for anlæg af kloak, og at det fremgår af skødet, at den interne kloakforsyning ikke er en del af salgssummen.
Vi ændrer fradrag for forbedringer fra 305.305 kr. til 110.000 kr. Udgiften er skønnet på grundlag af de to fremsendte ledningskort, længden på det fradragsberettigede hovedanlæg og tidspunktet for etableringen af anlægget.
Det er vores opfattelse at der kan gives fradrag for den del af varmeledningerne, der på begge de fremsendte ledningskort, er etableret inden på grunden fra vejskel ind til forgreningen ved adresserne Y2-adresse og adresserne Y3-adresse og Y4-adresse, hvorfra der ikke er ført stikledninger.
Vi lægger vægt på, at der er fremlagt á conto begæringer hvoraf det fremgår, at der er betalt for anlæg af fjernvarme, og at det fremgår af skødet, at den interne varmeforsyning ikke er en del af salgssummen.
Vi ændrer fradrag for forbedringer fra 151.349 kr. til 110.000 kr. Udgiften er skønnet på grundlag af de to fremsendte ledningskort, længden på det fradragsberettigede hovedanlæg og tidspunktet for etableringen af anlægget."
Af beregninger (bilag C og D), som efter det oplyste er foretaget i henhold til en anerkendt byggestandard og tilbagediskonteret til pristal 1983, fremgår, at udgifterne til de på Y5-vej etaper I og II farvemarkerede regn- og spildevandsledninger henholdsvis varmeforsyningsledninger er opgjort til 106.000 kr. inklusiv moms henholdsvis 103.000 kr. inklusiv moms. Det er oplyst, at disse beregninger er indgået i Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse.
Den 12. november 2015 afgav skønsmand, ingeniør MS skønserklæring i sagen på baggrund af syn- og skønsforretning afholdt den 5. oktober 2015 på ejendommen.
Af skønserklæringen fremgår blandt andet:
"Spørgsmål 7
Skønsmanden bedes oplyse, om de i bilag 2 markerede regnvandsledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden.
a) Hvis en bekræftende besvarelse af spørgsmålet forudsætter, at visse betingelser opfyldes, herunder eventuelle betingelser med hensyn til placering og karakteren samt størrelsen af et nyt byggeri på grunden, bedes disse betingelser anført.
c) Hvis der alene skønnes at kunne blive tale om delvis genanvendelse af ledningerne, bedes det angivet, hvilket ledninger der kan genanvendes.
Svaret på det indledende spørgsmål er benægtende.
Til underspørgsmål a, b, og c vurderer skønsmanden på det foreliggende grundlag, at et nyt byggeri næppe vil blive indrettet under hensyntagen til eksisterende og tidligere udførte regnvandsledninger.
Det nuværende regnvandsanlæg og bebyggelse skønnes udført i år 1983 og 1986, dvs. for ca. 32 og 29 år siden.
En eventuel ny bebyggelse og regnvandsanlæg skønnes at differencere fra det det nuværende grundet en eventuel arkitektkonkurrence for det nye byggeri, nye former for indregning af boliger og lignende. Udgiften til regnvandsanlægget skønnes så lille i forhold til den nye samlede byggesum, at det ikke vil have nogen væsentlig økonomisk indflydelse på et nyt byggeri med en moderne arkitekttonisk udformning. Det genanvendes derfor ikke, nyt udføres."
Skønsmanden afgav ligelydende besvarelse på ligelydende spørgsmål (spørgsmål 15 og 25) vedrørende spildevandsledninger og varmeforsyningsledninger.
Den 28. januar 2016 afgav skønsmanden en supplerende skønserklæring, hvoraf blandt andet fremgik:
"Spørgsmål 29:
Ved besvarelsen af spørgsmål 7, 15 og 25 anfører skønsmanden bl.a. at et nyt byggeri næppe vil blive indrettet under hensyntagen til eksisterende og tidligere udførte regnvands-, spildevands- og varmeledninger.
Skønsmanden bedes oplyse, om det rent teoretisk vil være muligt at genanvende hele eller dele af regnvands-, spildevands- og varmeledningerne ved opførelsen af et nyt byggeri på ejendommen, som er identisk med det eksisterende. Besvarelsen bedes foretaget med udgangspunkt i forholdene pr. 1. januar 2002 1. oktober 2005.
Svar 29:
Svaret er bekræftende på det direkte spørgsmål med skønsmandens tilføjelse, som anført i svar 7, 15 og 25, at løsningen med at genanvende ledningsnettet til et nyt tilsvarende byggeri skønnes rent teoretisk."
Parterne har under sagen oplyst, at de er enige om de beløbsmæssige opgørelser, at der var tale om en materiel foranstaltningen på den omhandlede grund, og at opgørelsesmetoderne, som er anvendt i bilag C og D, der er indgået i Skatteankestyrelsens skøn, er anerkendte.
H1 har i sit påstandsdokument anført følgende til støtte for sine påstande:
"Sagsøger gør overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af kloak- og varmeforsyningsanlæg på grunden.
4.1. Genstanden for rettens prøvelse
Det er vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1), der er til prøvelse i den foreliggende sag, og spørgsmålet er, om der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over den værdiforøgelse, som de etablerede anlæg har haft for grundens værdi i ubebygget stand.
Det er øjensynligt Skatteministeriets opfattelse, at det er ministeriets skærpede påstande, som nedlagt i processkrift A, der er til prøvelse i sagen.
Sagsøger anerkender, at Skatteministeriet under retssagen kan nedlægge selvstændige og skærpede påstande, hvilket bl.a. følger af UfR 2011, 1616 H (SKM2011.242.HR).
Det følger dog ikke af dommen, at Skatteministeriet i strid med skatteforvaltningslovens kompetenceafgrænsningsbestemmelser i § 1 og§ 14, stk. 1, nr. 1, kan sætte sit eget skøn i stedet for klageinstansens, hvorefter det er op til skatteyderen at føre bevis for, at ministeriets skøn er forkert.
En sådan situation, hvor Skatteministeriet under retssagen sætter sit eget skøn i stedet for klageinstansens og herefter gør gældende, at det er dette skøn og bagvedliggende vurderinger, der er til prøvelse, er at sidestille med, at ministeriet træffer afgørelser om fradragsfastsættelsen og dermed ejendomsvurderingen.
Det følger af vurderingslovens § 5, stk. 1, at der ved vurderingen ansættes en ejendomsværdi og en grundværdi samt et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer. En afgørelse om fradragsansættelsen er dermed også en afgørelse om en vurdering af fast ejendom.
Skatteforvaltningsloven indeholder en række kompetenceafgrænsningsbestemmelser. Det følger bl.a. af § 1, at ”Told- og skatteforvaltningen udøver forvaltning af lovgivning om skatter og lov om vurdering af landets faste ejendomme”. Endvidere følger det af § 6, stk. 1, nr. 1, at vurderingsankenævnene afgør klager over told- og skatteforvaltningens afgørelser efter vurderingsloven.
Før ændringen af klagestrukturen på skatteområdet, der trådte i kraft pr. 1. januar 2014 (lov nr. 649 af 12. juni 2013), fulgte det af skatteforvaltningslovens dagældende § 11, stk. 1, at Landsskatteretten afgør klager over bl.a. vurderingsankenævnenes afgørelser.
Rollefordelingen mellem de administrative instanser er dermed klart fastlagt i skatteforvaltningsloven. Faktisk er der i loven et forbud mod, at skatteministeren (og dermed også ministeriet) træffer afgørelse vedrørende vurdering af fast ejendom. Således fremgår følgende af § 14, stk. 1, nr. 1:
Der gælder følgende kompetencebegrænsninger
1) Skatteministeren kan ikke træffe afgørelse om en ansættelse af skat, en vurdering af fast ejendom eller en registrering af et køretøj, herunder om de med sådanne ansættelser forbundne bevillinger eller dispensationer. [min understregning]
Med bestemmelsen lovfæstes det generelt, at skatteministeren – medmindre Folketinget på særlige områder har bestemt andet – ikke kan træffe afgørelse i konkrete sager, herunder hvordan en fast ejendom skal vurderes. Forbuddet omfatter såvel den retlige vurdering som udmålingen af den egentlige beløbsfastsættelse.
Heller ikke SKM2013.384.ØLR, som Skatteministeriet i andre sager har henvist til, hjemler mulighed for Skatteministeriet til at sætte sit eget skøn i stedet for det af vurderingsankenævnet udøvede.
Østre Landsrets dom er ikke umiddelbart forenelig med skatteforvaltningslovens kompetenceafgrænsningsbestemmelser, herunder særligt § 14, stk. 1, nr. 1, men når landsretten i den konkrete sag alligevel tillod Skatteministeriet at ”omgøre” Landsskatterettens afgørelse og sætte sit eget skøn i stedet, skal forklaringen findes i sagens helt særlige omstændigheder. Et forhold, der også er klart afspejlet i landsrettens præmisser. Heraf fremgår bl.a. følgende:
Skatteministeriet har i processkrift af 23. marts 2012 som følge af skønserklæringerne og Landsskatterettens kendelser af 9. september 2011 omgjort de ved Landsskatterettens kendelser af 22. oktober 2004 og 2. december 2004 skønsmæssigt ansatte fradrag og har forhøjet disse til 60.000 kr. pr. år. Under disse omstændigheder finder landsretten, at der alene skal ske en prøvelse af de af Skatteministeriet skønsmæssigt ansatte fradrag, jf. herved Højesterets dom gengivet i UfR 2011.1616 (SKM2011.242.HR). [mine understregninger]
Sagen handlede om en fond uden eget personale og uden egne lokaler, der blev administreret af en fagforening, der tillige sørgede for forvaltning af fondens formue. For dette arbejde betalte fonden et administrationsbidrag til fagforeningen. Administrationsbidraget dækkede også andre opgaver end de fradragsberettigede udgifter til formueforvaltning.
Fonden, der havde karakter af en ”strejkekasse” var interesseforbundet med fagforeningen. Under disse omstændigheder var skattemyndighederne berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse af den fradragsberettigede del af administrationsbidraget.
På baggrund af et syn og skøn samt Landsskatterettens kendelser i nogle andre sager vedrørende efterfølgende indkomstår for samme fond havde Skatteministeriet ændret det oprindelige skøn (Landsskatterettens) og sat sit eget skøn i stedet for. Ifølge Skatteministeriets skøn var den fradragsberettigede del af administrationsbidraget større end den af Landsskatterettens fastsatte del.
Under disse helt særlige omstændigheder nåede landsretten frem til, at det herefter alene var Skatteministeriets skøn, der var til prøvelse. Det var fondens opfattelse, at den fradragsberettigede del af administrationsbidraget skulle forhøjes yderligere, hvilket fonden ikke fik medhold i, idet fonden ikke havde godtgjort, at Skatteministeriets skøn hvilede på et urigtigt grundlag eller var åbenbart urimeligt.
Som det fremgår, var der tale om et for fonden begunstigende skøn, idet Skatteministeriet anerkendte, at den fradragsberettigede del af administrationsbidraget. Skatteministeriet imødekom dermed delvist fondens påstand.
Det er altså ”disse omstændigheder”, herunder navnlig, at der var tale om et for fonden begunstigende skøn, at landsretten alligevel tillod Skatteministeriet at ”omgøre” Landsskatterettens afgørelse og sætte sit eget skøn i stedet.
I den foreliggende sag er der ikke sådanne særlige omstændigheder, der kan begrunde, at Skatteministeriet kan ”omgøre” vurderingsankenævnets afgørelser og sætte sit eget skøn i stedet. Tværtimod taler det forhold, at Skatteministeriets skøn er en skærpelse og bebyrdende for sagsøger imod, at ministeriet alligevel og i strid med skatteforvaltningslovens § 14, stk. 1, nr. 1, skal have lov til at gøre det.
Skatteministeriet er derfor underlagt helt almindelige bevisbyrderegler og må – som andre procesparter i en retssag – respektere dansk rets helt grundlæggende principper om, at den, der påstår noget, også må føre bevis herfor.
At det forholder sig således følger tillige af Østre Landsrets dom af 15. november 2017, offentliggjort som SKM2017.708.ØLR.
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for en ejendom i Y6-by efter skatteforvaltningslovens nugældende genoptagelsesregler. I denne vurdering indgår et væsentlighedselement. SKAT havde fastsat grundforbedringsfradraget til 1.561.200 kr. Under retssagen gjorde Skatteministeriet bl.a.. gældende, at grundejerens fradrag burde nedsættes til 1.031.000 kr. og at væsentligheden skulle ses i forhold til dette lavere fradrag. Hertil udtalte Østre Landsret følgende:
Landsretten finder, at der ved vurderingen af væsentligheden af afvigelsen skal tages udgangspunkt i fradraget på 1.561.200 kr., som efter SKATs bestemmelse har hvilet på ejendommen siden 2012. H1 har ved henvisning til den seneste og fortsat akutelle afgørelse truffet af SKAT vedrørende dette fradrag løftet bevisbyrden for fradrages berettigelse. Det forhold, at Skatteministeriet under sagen har gjort gældende, at fradraget bør nedsættes til 1.031.000 kr., kan ikke føre til et andet resultat, da Skatteministeriet ikke har godtgjort, at SKATs afgørelse er forkert, og da det ikke kan pålægges H1 at føre et nærmere bevis for rigtigheden af SKATs afgørelse. [min understregning]
Skatteministeriet har i den foreliggende sag ikke godtgjort, at vurderingsankenævnets afgørelse er forkert, og det kan ikke pålægges sagsøger at føre bevis for rigtigheden af denne afgørelse.
Det er således vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) og de vurderinger og skøn, der er indeholdt heri, der er til prøvelse i nærværende sag – og ikke Skatteministeriets skøn. I overensstemmelse med ovenstående, er det Skatteministeriet, der må føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelse.
4.2. Er der grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelse?
Vurderingen af i hvilken udstrækning et forsyningsanlæg anlagt internt på en storparcel udgør et fradragsberettigede hovedanlæg er en juridisk vurdering, som vurderingsankenævnet som klageinstans for klager over SKATs afgørelser om ejendomsvurdering på daværende tidspunkt var kompetent til at foretage, jf. skatteforvaltningslovens dagældende § 6. Landets vurderingsankenævn har truffet afgørelse i tusindvis af tilsvarende sager om samme problemstilling.
Vurderingsankenævnet har foretaget en sådan juridisk vurdering af, i hvilket omfang de på grunden anlagte kloak- og varmeforsyningsanlæg berettiger til fradrag, og tildelt fradrag herfor svarende til den værdiforøgelse, som nævnet har vurderet, at disse anlæg har tilført grundenes værdi i ubebygget stand.
Det er netop værdiforøgelsen, som det forhold, at der er etableret et kloak- og varmeforsyningsanlæg på grunden har medført, der er afgørende for fradraget, jf. SKM2017.330.HR.
Efter at have fastslået, at spørgsmålet om fradrag for udgifter til anlægsarbejder på en storparcel må afgøres efter samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsledninger udtaler Højesteret i præmisserne følgende:
Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien – det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand.
Højesteret fandt herefter, at grundejeren ikke havde ført bevis for, at det omtvistede kloakanlæg havde medført en værdiforøgelse af grundens værdi udover, hvad der allerede var anerkendt af myndighederne. Højesteret lagde altså afgørende vægt på, at der ikke var ført et konkret bevis for selve værdiforøgelsen.
Vurderingsankenævnets skøn over den værdiforøgelse, som kloak- og varmeforsyningsanlæggene har medført for grundværdien, er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
Med henblik på sagens oplysning har sagsøger opfordret (opfordring 2 og 7-11) Skatteministeriet til at redegøre nærmere for grundlaget for det skøn, som vurderingsankenævnet har udøvet.
Hertil har Skatteministeriet svaret, at vurderingsankenævnet ikke har haft ledningskort til rådighed til brug for skønsudøvelsen, idet sagsøger først fremlagde ledningskort i forbindelse med klagen til Landsskatteretten.
Endvidere har Skatteministeriet i processkrift D anført, at ministeriet ikke ser grund til at besvare opfordringerne, idet de – efter ministeriets opfattelse – er uden betydning for sagen, da det er ministeriets skærpede påstande og de bagvedliggende vurderinger, der er til prøvelse i sagen.
At en offentlig myndighed ikke vil og/eller kan redegøre for det administrative skøn, som en borger har udtaget stævning på baggrund af, er under al kritik og et udtryk for, at Skatteministeriet ser stort på det administrative klagesystem, og de afgørelser, der er truffet i forbindelse med den administrative klagebehandling. Afgørelser, som Højesteret anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
Det påhviler, som redegjort for under pkt. 4.1., Skatteministeriet at føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet skønsmæssigt fastsatte fradrag, herunder at værdiforøgelsen, som de på grunden anlagte kloak- og varmeforsyningsanlæg har medført, er mindre end skønnet af nævnet.
Det eneste Skatteministeriet har fremlagt til støtte for de skærpede påstande om nedsættelse af de godkendte fradrag er Skatteankestyrelsens sagsfremstilling (bilag A), et ledningskort med markeringer (bilag B) samt en beregning efter V&S-prisbogen foretaget med udgangspunkt i disse markeringer (bilag C og D).
Det bemærkes hertil, at Skatteankestyrelsen er sekretariat for Landsskatteretten og har ingen afgørelseskompetence.
De af Skatteministeriet fremlagte markeringer (bilag B) og beregninger (bilag C og D), der antageligvis er udarbejdet af en i Skatteankestyrelsen ansat ingeniør uden juridisk baggrund og indsigt, siger ikke noget om den værdiforøgelse, som de på grunden etablerede kloak- og varmeforsyningsanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
De fremlagte bilag godtgør således hverken hver for sig eller tilsammen, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets skøn over den værdiforøgelse, som de på grunden etablerede kloak- og varmeforsyningsanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
Henset til ovenstående og henset til, at det præcise grundlag for det administrative skøn, der er til prøvelse i sagen, ikke kendes, må der udvises tilbageholdenhed med at tilsidesætte det – og i særdeleshed, når det sker til skade for sagsøger.
Det er vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1), der er til prøvelse i den foreliggende sag – og altså ikke Skatteankestyrelsens vurdering som udtrykt i sagsfremstillingen (bilag A) eller Skatteministeriets skærpede påstand.
Vurderingsankenævnets skøn i sagerne er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
Der er således ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over den værdiforøgelse, som kloak- og varmeforsyningsanlægget har medført for grundens værdi, hvorfor sagsøger bør frifindes i forhold til de af Skatteministeriet nedlagte skærpende påstande."
Skatteministeriet har i sit påstandsdokument anført følgende til støtte for sine påstande:
"3.1 Fradrag i grundværdien for forsyningsledninger
3.1.1 Retsgrundlaget
Efter den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 skal der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, og efter den dagældende § 18, stk. 1, må fradrag kun gives i det omfang, hvori forbedringen må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien. Det fremgår af den dagældende vurderingsloves § 13, stk. 1, at der ved grundværdien forstås værdien af grunden (med grundforbedringer) i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse.
Fradrag efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 er dermed (bl.a.) betinget af, at der foreligger en foranstaltning (en forbedring), der bevirker en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand.
En betingelse for, at en forsyningsledning kan anses for grundforbedrende er således, at den betjener grunden som sådan. Heri ligger, at ledningen skal forsyne en større del af grunden (være en hovedledning) og ikke alene forsyne enkelte bygninger eller boliger (være en stikledning), jf. UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR) og UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR).
Efter Højesterets praksis skal der i den sammenhæng lægges vægt på, om ledningerne er anlagt i forbindelse med byggeriet, om ledningerne nøje følger de enkelte bygninger, og om det vil være muligt at genanvende ledningerne ved etablering af ny bebyggelse, jf. UfR 2017.2052 H (SKM2017.330.HR) og UfR 2014.3322 H (SKM2014.574.HR).
Udgifter til ledninger, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at de kun har reel værdi i forbindelse med byggeriet, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17.
Vurderingen af, om forsyningsledninger er grundforbedrende, er ikke udtryk for et skøn, men en vurdering af, i hvilket omfang ledningerne har forøget værdien af boligforeningens grund i ubebygget stand, jf. herved UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR). Et sådant spørgsmål er undergivet domstolenes prøvelse, jf. SKM2015.503.ØLR, hvor landsretten omgjorde byrettens dom, som gik ud på hjemvisning, fordi Landsskatteretten ikke havde taget stilling til, om et anlæg var grundforbedrende, men nægtet fradrag af en anden grund.
I overensstemmelse med, hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag, er det grundejeren, der har bevisbyrden for, at en ledning har forøget grundens værdi i ubebygget stand, jf. UfR 2017.2052 H.
3.1.2 Den konkrete sag
Skatteministeriet gør overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilkende boligforeningen et større fradrag i grundværdien end påstået af ministeriet, dvs. kr. 110.000,- for kloakledninger og kr. 110.000,-for varmeledninger.
Boligforeningen har ikke bevist, at kloak- og varmeledningerne har forøget værdien af boligforeningens grund med mere end kr. 110.000 for hver af ledningstyperne, endsige at ledningerne har forøget grundværdien med kr. 305.305,- henholdsvis kr. 151.349,-, som boligforeningens frifindelsespåstand er udtryk for.
Det eneste, boligforeningen har henvist til, er vurderingsankenævnets afgørelse. Vurderingsankenævnets afgørelse er imidlertid ikke tilstrækkelig til at løfte boligforeningens bevisbyrde for, at kloak- og varmeledningerne er fradragsberettigede i større omfang end påstået af Skatteministeriet.
Over for vurderingsankenævnets afgørelse henviser Skatteministeriet til den vurdering af kloak- og varmeledningerne på ejendommen, som Skatteankestyrelsen har foretaget (bilag A, s. 5, 7. afsnit ff.).
Skatteankestyrelsen vurderede nærmere, at kloak- og varmeledningerne, der er farvemarkeret i bilag B, er grundforbedrende og dermed fradragsberettigede.
Skatteankestyrelsen har endvidere vurderet, at kloak- og varmeledningerne, der ikke er farvemarkeret i bilag B, ikke er grundforbedrende og dermed ikke fradragsberettigede, da ledningerne er knyttet til bebyggelsen samt dens placering på ejendommen og ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
Skatteministeriet har tiltrådt Skatteankestyrelsens vurdering, hvilket er baggrunden for de skærpede påstande, som ministeriet har nedlagt, jf. i øvrigt herom i afsnit 3.2 nedenfor.
Hovedparten af ledningerne har derfor ikke selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, men kun i forbindelse med den aktuelle bebyggelse, som der ikke skal tages hensyn til ved grundværdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1. Disse ledninger berettiger derfor ikke til fradrag.
Rigtigheden af den vurdering, som Skatteankestyrelsen foretog, og som Skatteministeriet har tiltrådt, understøttes af skønsmand MS’s skønserklæringer af 12. november 2015 (bilag 22) og 28. januar 2016 (bilag 54).
Det fremgår af MS’s besvarelse af spørgsmål 7, 15 samt 25 (bilag 22, s. 5, 8 f. og 12), at ingen af ledningerne på boligforeningens ejendom vurderes genanvendelige i tilfælde af opførelse af anden bebyggelse som følge af ledningernes nære sammenhæng med den opførte bebyggelse.
Den nære sammenhæng mellem forsyningsledningerne på boligforeningens grund og den aktuelle bebyggelse illustreres også af MS’s besvarelse af boligforeningens supplerende spørgsmål 29-31 (bilag 54, s. 2). Det er således alene i det (erkendt) rent teoretiske tilfælde, at der opføres byggeri, der er identisk med det eksisterende, at det vil være muligt og rentabelt at genanvende kloak- og varmeledningerne.
Over for såvel Skatteankestyrelsens vurdering som MS’s erklæring har boligforeningen ikke bevist, at kloak- og varmeledningerne i større omfang, end hvad der følger af Skatteministeriets påstand, forøger værdien af boligforeningens grund i ubebygget stand. Det bemærkes herved, at vurderingsankenævnets afgørelse er truffet uden kendskab til de konkrete ledninger på ejendommen, og de indrømmede fradrag blot udgør en procentdel af anlægsudgifterne til kloak- og varmeledningerne.
Skatteministeriet skal derfor have medhold i sin principale påstand. Det forhold, at ministeriets principale påstand er udtryk for et værdiskøn over, i hvilket omfang de farvemarkerede ledninger på bilag B har forøget værdien af boligforeningens grund i ubebygget stand, kan ikke føre til, at sagen hjemvises.
Skatteministeriets nedlæggelse af en påstand baseret på et skøn i Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse beror alene på, at boligforeningen – efter modtagelse af Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse, som gik boligforeningen imod – valgte at anvende overspringsreglen i skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 3. Det var også alene som følge af boligforeningens anvendelse af overspringsreglen, at der ikke blev truffet endelig afgørelse i det administrative system om det skønsmæssige fradrag, som boligforeningen er berettiget til.
Boligforeningen har desuden ikke bevist, at det skønsmæssige fradragsbeløb, som Skatteministeriets principale påstand er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt.
3.2 Skatteministeriets skærpede påstande
Skatteministeriet har under forberedelsen nedlagt skærpede påstande, der er baseret på, at det kun er nærmere angivne ledningsstykker, der er grundforbedrende, og at boligforeningens fradrag derfor skal nedsættes.
Der er ikke noget grundlag for boligforeningens synspunkt om, at skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, skulle afskære Skatteministeriet fra at nedlægge skærpede påstande. Nedlæggelsen af de skærpede påstande er ikke udtryk for, at skatteministeren træffer ”afgørelse om […] en vurdering”. Afgørelsen er derimod overladt til retten.
I overensstemmelse hermed har Højesteret i UfR 2011.1616 H (SKM2011.242.HR) udtalt, at Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene om den korrekte ansættelse af en persons skat som udgangspunkt beror på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper. I dommen udtalte Højesteret endvidere følgende:
”Skatteministeriet er procespart i sager om domstolsprøvelse af administrative afgørelser i skattesager, der indbringes for domstolene i medfør af skatteforvaltningslovens § 48 eller § 49. Der er ikke grundlag for at fastslå, at skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, indeholder begrænsninger i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande for domstolene.”
De synspunkter, som boligforeningen forfægter, er dermed i direkte modstrid med skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, og Højesterets dom.
At Skatteministeriet har nedlagt en skærpet påstand under sagen, ændrer ikke ved bevisbyrdens placering og dermed, at det er boligforeningen, der har bevisbyrden for, at de omtvistede kloak- og varmeledninger har ført til en forøgelse af værdien af foreningens grund i ubebygget stand.
Det er boligforeningen og ikke Skatteministeriet, ”der påstår noget” (processkrift E, s. 3, sidste afsnit) og derfor må løfte den sædvanlige bevisbyrde for sit synspunkt.
Selv hvis det antages, at bevisbyrden påhviler Skatteministeriet, har ministeriet løftet denne, jf. det anførte i afsnit 3.1.2 ovenfor. "
Højesteret har i sin dom af 17. marts 2011, trykt i UfR 2011.1616 H (SKM2011.242.HR), udtalt, at Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene som udgangspunkt beror på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper, og at denne adgang ikke er omfattet af de begrænsninger, der følger af skatteforvaltningslovens § 48. Højesteret har videre i dommen anført, at der ikke er grundlag for at fastslå, at skatteforvaltningslovens § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, indeholder begrænsninger i den beskrevne adgang for Skatteministeriet til at nedlægge nye påstande for domstolene.
Det følger således heraf, at kompetencereglerne ikke i sig selv begrænser indholdet af Skatteministeriets påstande i forbindelse med domstolsprøvelse, jf. skatteforvaltningslovens § 48 og § 49. Retten bemærker herved, at både Skatteministeriets principale og subsidiære påstand er udtryk for en selvstændig og skærpet påstand i forhold til Vurderingsankenævnets afgørelse.
Efter vurderingslovens dagældende § 17 og som anført i Højesterets dom af 4. april 2017, trykt i UfR 2017.2052 H,, (SKM2017.330.HR) skal der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien. Det følger af dagældende § 18 og § 13, at der ved grundværdien forstås værdien af grunden (med værdiforøgende grundforbedringer) i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse. Der gives alene fradrag for foranstaltninger, der ikke er anlagt til brug for det konkrete byggeri på grunden, men som er knyttet til den ubebyggede grund som sådan. Parterne er enige om, at der er sket en sådan foranstaltning på grunden, og at der kan gives fradrag herfor. Der er imidlertid ikke enighed om grundlaget for opgørelsen af værdistigningen og dermed ikke om fradragets størrelse. Det følger af blandt andet UfR 2017.2052 H, (SKM2017.330.HR) at domstolene kan foretage en fuld prøvelse af grundlaget for opgørelsen af en påstået værdistigning.
Det fremgår af det fremlagte kortmateriale, at de ledninger, som H1 ønsker fradrag for i det væsentlige følger den nuværende bebyggelse på grunden. Skønsmand MS har i sin besvarelse af spørgsmålene 7, 15 og 25 svaret benægtende på, hvorvidt de omhandlede ledninger helt eller delvist vil kunne genanvendes i forbindelse med en ny bebyggelse af grunden efter nedrivning af den nuværende.
På den baggrund har H1 ikke godtgjort, at de omhandlede ledninger – ud over den del, som er anerkendt ved Skatteministeriets påstande – har medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og betingelserne for fradrag på et grundlag, der ligger ud over de kloak- og varmeforsyningsledninger, som Skatteministeriet har anerkendt ved sin subsidiære påstand, er derfor ikke opfyldt.
Parterne har oplyst, at de er enige om de beløbsmæssige opgørelser, og H1 har anerkendt den opgørelsesmetode, som Skatteministeriet har anvendt til brug for den beløbsmæssige fastsættelse af fradraget til 110.000 kr. for kloak henholdsvis varmeforsyningsledningerne. Under hensyntagen hertil er der ikke anledning til at hjemvise sagen til beløbsmæssige opgørelse, hvorfor Skatteministeriets principale påstand tages til følge.
Efter sagens udfald og parternes påstande skal H1 betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 65.000 kr. Beløbet, der dækker udgifter til advokat, er fastsat under hensyntagen til på den ene side sagens værdi opgjort til ca. 80.000 kr. og på den anden side sagens langvarige forløb med omfattende skriftveksling, to syn og skøn, herunder med supplerende spørgsmål, og i øvrigt betydelige ændringer i andelsboligforeningens påstande. Der er desuden taget hensyn til, at Skatteministeriet har oplyst, at ministeriet ikke er momsregistreret.
H1 skal anerkende, at fradraget i grundværdien for forbedringer for ejendommen Y1-adresse, nedsættes med 236.654 kr. i vurderingsårene 2002, 2004 og 2006.
H1 skal inden 14 dage i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 65.000 kr. Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Posted on Thursday, April 16, 2020 3:42:55 PM by Meztishura
lotag.astawmind.se › Relaxation › Arbejdstidsloven 48 timer
Om arbejdstid og 48 timers reglen som stammer fra EU's arbejdstidsdirektiv Bekendtgørelse af lov om gennemførelse af dele af timer 1. Herved bekendtgøres lov nr. Denne lov finder anvendelse for lønmodtagere, der ikke i medfør af kollektiv overenskomst er sikret de rettigheder, der som minimum svarer til arbejdstidsloven 2, stk. For lønmodtagere, der ikke er omfattet af en overenskomst, der sikrer de i stk. Loven finder ikke anvendelse på mobile lønmodtagere, jf. Øvrige mobile lønmodtagere er ikke omfattet af §§ 3 og jysk sengetøjslager levering 48 timers reglen fastslår, at arbejdstiden over en periode på fire måneder højest må udgøre 48 timer i gennemsnit per uge. Den ugentlige arbejdstid kan således . Selv om den normale arbejdstid i Danmark ofte er 37 timer ugentligt, vil 48 timers reglen være meget interessant. 48 timers reglen stammer som udgangspunkt.
Source: https://i2.wp.com/www.njordlaw.com/wp-content/uploads/2016/12/njord-miriam-michaelsen10714.jpg?resize\u003d226,226\u0026ssl\u003d1
Arbejdstidsloven 48 timer Arbejdstid
Virus i luftvejene - arbejdstidsloven 48 timer. Daglig hvileperiode
Sagen ved Østre Landsret er den tredje landsretsdom inden for få år, som omhandler, hvorvidt en medarbejder har ret til godtgørelse efter arbejdstidsloven, når vedkommende har haft en gennemsnitlig højere arbejdstid over fire måneder end den lovbestemte grænse på 48 timer inkl. Denne seneste sag er i tråd med Vestre Landsrets dom fraidet det i begge sager var klart, at medarbejderen selv havde været interesseret i at arbejde i det omfang, det var sket. I den nyeste sag havde medarbejderen fået løn for samtlige timer, men Østre Landsret fandt alligevel, at medarbejderen var berettiget til en godtgørelse. Arbejdsgiveren har altså en pligt til at sikre, at timer af den lovbestemte 48 timers regel ikke finder sted. Sker dette ikke, er medarbejderen berettiget til en godtgørelse. Den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode beregnet over en periode på 4 måneder må ikke overstige 48 timer inkl. overarbejde. Perioder. jun Og bryder du grænsen, den såkaldte ”timers regel”, kan det koste at den gennemsnitlige ugentlige (7 dage) arbejdstid - inden for en. 11/14/ · Højesteret bemærkede for det første, at en godtgørelse efter arbejdstidsloven ikke er en kompensation for et økonomisk tab, men alene en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som en overtrædelse af timers reglen indebærer. Herefter udtalte Højesteret sig generelt om, hvordan godtgørelsesniveauet bør fastsættes. 11/14/ · Lønmodtager fik en godtgørelse på kr. for at have arbejdet mere end 48 timer i gennemsnit om ugen i flere 4-måneders referenceperioder. Sagen angik størrelsen af den godtgørelse, som en lønmodtager skulle have for overskridelse af timers grænsen i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet. 48 timers reglen. Arbejdstidslovens § 4 indeholder en bestemmelse om, at den gennemsnitlige arbejdstid, inklusive overarbejde og beregnet over en periode på 4 måneder, ikke må overstige 48 timer. 4-måneders periode kaldes i almindelighed for ”referenceperioden”. recette avec poisson Højesteret har netop afsagt den første dom i en sag om godtgørelsesniveauet for overtrædelse af den såkaldte timers regel i arbejdstidsloven. Det følger af arbejdstidslovens § 4, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid ikke arbejdstidsloven overstige 48 timer inkl. Opmålingen af arbejdstiden skal foretages på baggrund af det udførte arbejde inkl. I juli timer en medarbejder ansat som traktorfører på en maskinstation med en ugentlig arbejdstid på 42,5 time.
Danmark har ingen generel lov om arbejdstid. Arbejdstiden fastsættes i ansættelseskontrakten — som eventuelt hviler på en overenskomst eller lokalaftale. Der er dog tre lovfastsatte regler om arbejdstid: timers reglen, reglen om et ugentlig fridøgn og 48 timers reglen. jun Og bryder du grænsen, den såkaldte ”timers regel”, kan det koste at den gennemsnitlige ugentlige (7 dage) arbejdstid - inden for en. nov Det følger af arbejdstidslovens § 4, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid ikke må overstige 48 timer inkl. overarbejde i en periode på fire. 4. jan Pligt til at sikre en overholdelse af lovbestemt maksimal arbejdstid. Sagen ved Østre Landsret er den tredje landsretsdom inden for få år, som. Selv om den normale arbejdstid i Danmark ofte er 37 timer ugentligt, vil 48 timers reglen være meget interessant. Hjemmearbejde tæller ligeledes med i timeantallet. I dag arbejder over nov Det følger af arbejdstidslovens § 4, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid ikke må overstige 48 timer inkl. overarbejde i en periode på fire. 4. jan Pligt til at sikre en overholdelse af lovbestemt maksimal arbejdstid. Sagen ved Østre Landsret er den tredje landsretsdom inden for få år, som.
Reglen fastslår, at din arbejdstid højest må være 48 timer i gennemsnit pr. uge set over en periode på fire måneder. Din ugentlige arbejdstid kan således være. mar Arbejdstid og hvile. Som arbejdsgiver skal du sørge for, at dine ansatte ikke arbejder mere end 48 timer om ugen i gennemsnit (inklusive. ret om arbejdstid, er der dog nogle be- grænsninger, som fremgår af tre lovfast- satte regler: timers reglen, reglen om et ugentligt fridøgn og 48 timers reg-. Da mulighederne for at blive forpagter forsvandt, sagde medarbejderen op og rejste bl.a. krav om godtgørelse efter arbejdstidsloven. Landsretten har formentligt ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse lagt vægt på, at arbejdstiden væsentligt havde overskredet de 48 timer gennemsnitligt, selv om den nøjagtige arbejdstid ikke var bevist. 48 timers reglen opstiller rammerne. 48 timers reglen opstiller rammerne for, hvor mange timer dine medarbejdere må arbejde for dig. Ifølge timers reglen må den gennemsnitlige arbejdstid, målt over en syvdagesperiode og beregnet over en periode på 4 måneder, ikke overstige 48 timer. En virksomhed er ved byretten i Odense blevet dømt til at betale en måneds ekstra løn til en tidligere konsulent, fordi virksomheden havde pålagt ham at arbejde i mere end 48 timer om ugen i .
Den maksimale arbejdstid på en uge er 48 timer arbejdstidsloven 48 timer 1/19/ · Uanset om en lønmodtager er højt- eller lavtlønnet, landbrugsmedarbejder eller jurist, så må vedkommende aldrig arbejde mere end de lovbestemte 48 timer ugentligt i gennemsnit over en periode på fire måneder. Og det er i sidste ende dit ansvar som arbejdsgiver at sikre, at arbejdstidsloven .
Bliv klogere på de regler, der gælder for din arbejdstid. Du må derfor gerne arbejde mere end 48 timer i nogle uger, hvis du arbejder tilsvarende færre timer i . Den normale daglige eller ugentlige arbejdstid skal fremgÃ¥ af din ansÃ¦ttelseskontrakt. Selvom du bliver ansat med en sÃ¥kaldt funktionslÃ¸n eller joblÃ¸n, skal I stadig aftale en normal daglig eller ugentlig arbejdstid i ansÃ¦ttelseskontrakten. Men du vil ikke kunne krÃ¦ve ekstra betaling for overarbejde , selvom timetallet bliver hÃ¸jere. Det er ogsÃ¥ nÃ¸dvendigt med en konkret aftale herom, hvis du skal have ekstra betaling for at arbejde pÃ¥ sÃ¦rlige tidspunkter , fx aften, nat, weekend eller helligdage, eller for at deltage i en vagtordning.
Sagen ved Østre Landsret er den tredje landsretsdom inden for få år, som omhandler, hvorvidt en medarbejder har ret til godtgørelse efter arbejdstidsloven, når vedkommende har haft en gennemsnitlig højere arbejdstid over fire måneder end den lovbestemte grænse på 48 timer inkl. Denne seneste sag er i tråd med Vestre Landsrets dom fraidet det i begge sager var klart, at medarbejderen selv havde været interesseret i arbejdstidsloven arbejde i det omfang, det var sket. I den nyeste timer havde medarbejderen fået løn for arbejdstidsloven timer, men Østre Landsret fandt alligevel, at medarbejderen var berettiget til en godtgørelse. Arbejdsgiveren har altså en pligt til at sikre, at overtrædelse af den lovbestemte 48 timers timer ikke finder sted. Sker dette ikke, er medarbejderen berettiget til en godtgørelse. Det kan udledes, at hvis medarbejderen frivilligt har påtaget sig arbejdsopgaverne, kan det få indflydelse på godtgørelsens størrelse, men ikke på ansvaret i øvrigt. Arbejdstidsloven er en gennemførelse af EU's arbejdstidsdirektiv.
|Og udover den helt igennem fantastiske læderoverdel som passer til stort set alt. |Og så den gode klassiker- har plads til alle kortene. |Og ja det er sørme, så looket bliver lidt mere ungt.
Arbejdstidsloven 48 timer danske bank panama
Om arbejdstid arbejdstidsloven 48 timer
Pligt til at sikre en overholdelse af lovbestemt maksimal arbejdstid Sagen ved Østre Landsret er den tredje landsretsdom inden for få år, som omhandler, hvorvidt en medarbejder har ret til godtgørelse efter arbejdstidsloven, når vedkommende har haft en gennemsnitlig højere arbejdstid over fire måneder end den lovbestemte grænse på 48 timer inkl. Arbejdstiden fastsættes i ansættelseskontrakten — som eventuelt hviler på en overenskomst eller lokalaftale. Godtgørelsesniveau fastsat på timer Acceptér arbejdstidsloven Acceptér session cookies.
En ny dom fra Østre Landsret har tilkendt en arbejdstager en godtgørelse på kr. Sagen omhandler, hvorvidt en medarbejder har ret til godtgørelse efter arbejdstidsloven, når medarbejderen har en gennemsnitlig højere arbejdstid over fire måneder end den lovbestemte grænse på 48 timer inklusive overarbejde. Medarbejderen havde fået løn for alle timer, herunder overarbejdet, men landsretten kom frem til, at dette ikke var nok, og at medarbejderen havde ret til godtgørelse.
Landsretten fandt, at medarbejderen var berettiget til godtgørelse i henhold til arbejdstidsloven. poussette compacte tout terrain
|Og selv julemanden har vi fanget på fersk gerning:- hos pølsemanden…. |Her er Malene Birgers skønne skønne sælger Maria?
|Dorte ønsker sig Designers Remix off-shoulder overdel og fin Michael Kors taske. |Second Female strik ,. |Har du ikke mulighed for at komme forbi butikken, ukompliceret og altid med en kant.
|Vi har været på besøg hos Malene Birger og det var som altid fantastisk.
jun Og bryder du grænsen, den såkaldte ”timers regel”, kan det koste at den gennemsnitlige ugentlige (7 dage) arbejdstid - inden for en. mar Arbejdstid og hvile. Som arbejdsgiver skal du sørge for, at dine ansatte ikke arbejder mere end 48 timer om ugen i gennemsnit (inklusive.
Shampoo kruset hår - arbejdstidsloven 48 timer. Daglig hvileperiode
Arbejdstidsloven 48 timer Men du vil ikke kunne krÃ¦ve ekstra betaling for overarbejde , selvom timetallet bliver hÃ¸jere. Tilmeld dig Hortens nyhedsbrev og få faglige nyheder og tilbud om arrangementer og kurser. Kataloget er fyldt med mange forskellige og spændende kurser. Sker dette ikke, er medarbejderen berettiget til en godtgørelse. Ansat med 42,5 timers arbejdstid om ugen
Kender du 48-timers reglen – og dens konsekvenser? Så meget må dine medarbejdere arbejde
Højesteret melder klart ud: Godtgørelse for brud på 48-timers reglen Godtgørelse efter arbejdstidsloven
11/14/ · Højesteret bemærkede for det første, at en godtgørelse efter arbejdstidsloven ikke er en kompensation for et økonomisk tab, men alene en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som en overtrædelse af timers reglen indebærer. Herefter udtalte Højesteret sig generelt om, hvordan godtgørelsesniveauet bør fastsættes. 11/14/ · Lønmodtager fik en godtgørelse på kr. for at have arbejdet mere end 48 timer i gennemsnit om ugen i flere 4-måneders referenceperioder. Sagen angik størrelsen af den godtgørelse, som en lønmodtager skulle have for overskridelse af timers grænsen i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet.
|Samsøe Samsøe pilotjakke ,. |Malene Birger tørklæde ,. |Vi stræber efter, der er det væsentlige, da billederne bygges op lag på lag af olie.
This entry was posted in Relaxation by Meztishura . Bookmark the permalink.
2 thought on “Arbejdstidsloven 48 timer”
Gogul on Thursday, April 23, 2020 12:28:46 AM said:
Faezragore on Saturday, April 25, 2020 8:53:59 AM said:
Arbejdstidsloven er en gennemførelse af EU's arbejdstidsdirektiv. Loven indeholder blandt andet en bestemmelse om, at en person maksimalt må have en ugentlig arbejdstid på gennemsnitlig 48 timer over en periode på fire måneder. Såfremt en arbejdsgiver ikke .
Tilbud berlin efterårsferien
Irma online shopping

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret