text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse - medholdsvurdering - 3 instanser
30 Aug 2005 14:46
22. afdeling, B-248-05
Omkostningsgodtgørelse, medholdsgrad, instanser
Sagsøgeren, som ved Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, havde fået delvis medhold i en klage over en skatteansættelse, gjorde gældende, at han havde krav på omkostningsdækning, jf. skattestyrelseslovens § 33A, stk. 1, med 100% som følge af, at han havde fået "overvejende medhold" i klagesagen.
Landsretten fandt, at vurderingen af, om en skattepligtig havde vundet sagen i overvejende grad, skulle foretages instans for instans og ud fra den påstand, som den skattepligtige nedlagde for den pågældende instans. Det var ubestridt, at sagsøgeren hverken havde fået overvejende medhold i de påstande, som var nedlagt for Østre Landsret eller Højesteret. Landsretten fandt endvidere, at sagsøgeren i forhold til sin påstand for landsretten på kr. 1.143.854, heller ikke efter en samlet medholdsvurdering havde fået medhold i overvejende grad, idet han samlet for Østre Landsret og Højesteret alene fik medhold i et beløb på kr. 174.584,-. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
Skattestyrelsesloven § 33A, stk. 1
Processuelle regler 2005-2 K.5.1
Ejler Bruun, Black og Lene Sigvardt (kst.)
Denne sag drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren, A, som fra 1996 til 2003 førte en skattesag for Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, er berettiget til 100% godtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens behandling for landsretten og Højesteret, jf. skattestyrelseslovens § 33 A, stk. 1.
A har nedlagt endelig påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, i den underliggende skattesag skal acceptere en medholdsgrad på 59,6 % som overvejende medhold, så omkostningsdækningen i sagen forhøjes fra 50 % til 100 %, dvs. med 186.317,25 kr. til 372.634,50 kr.
Det fremgår af sagen, at ligningsmyndighederne i 1990 og 1993 forhøjede As indkomst for indkomstårene 1981 og 1983 -1987 med 1.730.345 kr.
Ved kendelse af 19. december 1996 nedsatte Landsskatteretten As skattepligtige indkomst for de pågældende år med 829.027 kr. i forhold til en påstand på 1.682.927 kr.
For Østre Landsret nedlagde A påstand om, at hans skattepligtige indtægt for indkomstårene 1983-1987 nedsattes med 1.143.851 kr. Ved dom af 24. juni 1999 hjemviste landsretten sagen til fornyet behandling ved de lignende myndigheder, hvorefter As skattepligtige indkomst efterfølgende blev nedsat med 166.238 kr.
For Højesteret påstod A sin skattepligtige indkomst for 1984 - 1987 yderligere nedsat med 1.248.954 kr. Højesteret stadfæstede den 25. marts 2003 landsrettens dom alene med den ændring, at As skattepligtige indkomst for indkomståret 1985 blev nedsat med 8.346 kr. Skatteministeriet tog under sagen bekræftende til genmæle i forhold til dette beløb, som skyldtes en regnefejl.
Den 26. oktober 2004 traf Skatteministeriet, Told og Skattestyrelsen, følgende afgørelse:
"Omkostningsgodtgørelse - klage over ToldSkats afgørelse
ToldSkat har i afgørelser af 7. januar og 21. januar 2004 truffet afgørelse angående dækning af Deres omkostninger for sagens førelse ved Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, og der er givet godtgørelse på i alt kr. 186.317,25 for omkostninger ved Østre Landsret og Højesteret. Dækning af omkostninger for Landsskatteretten er afvist pga. manglende dokumentation, og der er udmålt omkostningsdækning ud fra medholdsgrad på under 50 %.
De har ved brev af 6. april 2004 klaget til ToldSkat over denne afgørelse, og klagen er modtaget i styrelsen den 4. maj 2004. De har efterfølgende sendt yderligere dokumentation i form af opgørelse fra ... Skattevæsen.
Told- og Skattestyrelsen kan ikke give Dem medhold i Deres klage, og afgørelsen fra ToldSkat fastholdes således.
Ved kendelse af 19. december 1996 træffer Landsskatteretten afgørelse i Deres klage over skatteansættelsen, hvor Deres skattepligtige indkomst er forhøjet med kr. 1.730.345. De får medhold i en nedsættelse på kr. 829.027, hvorefter der resterer en forhøjelse på kr. 901.318. Der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
Ved dom af 24. juni 1999 træffer Østre Landsret afgørelse i Deres ankesag. De har under anken nedlagt påstand om, at Deres skattemæssige indkomst skal nedsættes med kr. 1.143.851. De får medhold i en nedsættelse på kr. 166.235, og der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
Ved dom af 25. marts 2003 træffer Højesteret afgørelse i Deres anke. De har for Højesteret nedlagt påstand om, at Deres skattemæssige indkomst nedsættes med kr. 985.256. De får medhold i en nedsættelse på kr. 8.346, og der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
Der er fremsendt dokumentation for sagsomkostningerne ved sagens behandling for Østre Landsret og Højesteret.
Det fremgår af vejledning i de processuelle regler om omkostningsgodtgørelse, at vurdering af medholdsgraden skal foretages instans for instans, og medholdsvurderingen bygger på forholdet mellem den nedlagte påstand og domsresultatet. Som sagsøger bærer De således ansvaret for, hvilken påstand De nedlægger. Som det fremgår af sagsfremstillingen, har De ikke fået overvejende medhold i nogen af de tre instanser, der har behandlet sagen, hvorfor der ikke kan gives omkostningsdækning på 100 %.
Skatteministeriet, Told og Skattestyrelsen, stadfæstede samtidig ToldSkats afgørelse, hvorefter der ikke fandtes grundlag for at godtgøre A hans udgifter til sagkyndig bistand for Landsskatteretten på grund af manglende dokumentation for udgifterne.
Af de almindelige bemærkninger til forslag til lov om ændring af skattestyrelsesloven og ligningsloven (Fuld omkostningsgodtgørelse i skattesager mv., som skatteyder vinder fuldt ud eller i overvejende grad, eller som videreføres af skattemyndighederne), FT 2001/02, tillæg A, side 1398-99, fremgår blandt andet:
"Vurderingen af, om den skatte- eller afgiftspligtige har fået fuldt eller overvejende medhold, eller om den skatte- eller afgiftspligtige har tabt sagen, derved at denne ikke har fået medhold i overvejende grad eller helt har tabt sagen (medholdsvurderingen), foretages i første omgang af den instans, der træffer afgørelse i den materielle skatte- eller afgiftssag. Det sker på baggrund af en vurdering af udfaldet af det eller de spørgsmål, som har været forelagt den pågældende instans og kun det eller disse spørgsmål . ...
... Endvidere skal told- og skatteregionen foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering, hvis klagepunkterne ikke er de samme ved alle de administrative klageinstanser samt i tilfælde, hvor sagen finder sin afslutning ved domstolene.
sagsgenstandens beløbmæssige værdi
sagens eventuelle vidererækkende betydning for den skatte- og afgiftspligtige eller for retstilstanden på området i øvrigt
udgifterne til den sagkyndiges behandling af sagen på det pågældende tidspunkt (punktets tyngde).
Til illustration af medholdsvurderingen kan følgende eksempel gives:
Den kommunale skattemyndighed har nægtet at godkende den skattepligtiges selvangivne fradrag på tre punkter.
De tre punkter påklages til skatteankenævnet, der giver den skattepligtige medhold i klagepunkt 1, mens nævnet stadfæster den kommunale skattemyndigheds afgørelse vedrørende klagepunkt 2 og 3.
Skatteankenævnet vurderer, at den skattepligtige ikke har vundet i overvejende grad, hvilket told- og skatteregionen er enig i. Der udbetales således kun en godtgørelse på 50 pct. for udgifterne til sagens behandling ved denne instans.
Punkterne 2 og 3 påklages til Landsskatteretten, som stadfæster skatteankenævnets afgørelse. Ved denne instans udbetales også kun en godtgørelse på 50 pct.
Den skattepligtige indbringer herefter spørgsmålene for landsretten, som giver den skattepligtige medhold i spørgsmål 2, men ikke i spørgsmål 3.
Told- og skatteregionen vurderer, at spørgsmål 2 vejer så tungt for sagen ved denne instans, at den skattepligtige må anses for at have fået overvejende medhold. Udgifterne til sagkyndig bistand mv. ved denne instans dækkes således med 100 pct.
Endvidere foretager told- og skatteregionen en samlet vurdering af sagen og finder, at den skattepligtige må anses for at have fået overvejende medhold i sagen. Der foretages således en efterregulering af de udbetalte godtgørelser for sagens behandling ved Landsskatteretten og skatteankenævnet. For sagens behandling ved disse instanser udbetales en godtgørelse som med tillæg af den tidligere udbetalte godtgørelse udgør 100 pct.
Konsekvenserne af denne samlede medholdsvurdering er, at den skattepligtige får dækket samtlige sine udgifter til sagkyndig bistand mv. i sagen med 100 pct.
I de særlige bemærkninger til forslaget til skattestyrelseslovens § 33 A, FT 2001/02, tillæg A, side 1401-02, hedder det blandt andet:
"Vurderingen af, hvorvidt sagen er vundet fuldt ud eller i overvejende grad eller tabt af den skatte- eller afgiftspligtige - dvs. den skatte- eller afgiftspligtige ikke har fået medhold eller i hvert fald ikke fået medhold i overvejende grad - foretages instans for instans. Opnår den skatte- eller afgiftspligtige fuldt eller overvejende medhold ved en instans, bliver udgifterne til sagkyndig bistand mv. dækket med 100 pct. ved den pågældende instans. Om der skal ske genoptagelse af ansøgningerne om omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser med henblik på efterregulering af tidligere udbetalte godtgørelser, må derimod bero på en vurdering af sagen ved de tidligere instanser i lyset af det eller de vundne punkter.
Det kan således forekomme, at selv om den skatte- eller afgiftspligtige får fuldt medhold ved en instans med den følge, at udgifterne til sagen ved denne instans dækkes med 100 pct., vil dette forhold ikke være tilstrækkeligt til at foretage en efterregulering af udbetalte omkostningsgodtgørelser for tidligere instanser, hvis det eller de vundne klagepunkter ikke indgår i den samlede sag ved den pågældende instans med en tilstrækkelig tyngde. Kun hvis det eller de vundne klagepunkter indgår med en tilstrækkelig tyngde, således at den skatte- eller afgiftspligtige ud fra en samlet vurdering af sagen ved den pågældende instans må anses for at have vundet den i overvejende grad, vil der skulle foretages en efterregulering af tidligere udbetalte godtgørelser, således at dækningsgraden samlet set bliver 100 pct."
A har redegjort for følgende anbringender, som fremgår af hans påstandsdokument af 13. juni 2005:
"Skattestyrelsesloven er klar
"§ 33 A. Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 33 B ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v. som nævnt i § 33 C i de sager, som er nævnt i § 33 D. Dog ydes en godtgørelse på 100 pct., såfremt den pågældende person i sagen har fået fuldt medhold eller medhold i overvejende grad."
Hvis en skatteyder i en skattesag får medhold i overvejende grad, dvs. over 50 %, så skal omkostningsdækningen være 100 %.
I vejledning om omkostningsgodtgørelse ... på side 2, afsnit 4 skriver indstævnte:
"at sagsbegrebet i godtgørelsesmæssig henseende må forstås som sagen fra den påklages ved den første instans til den afsluttes ved den sidste instans."
Sagsøger opfatter i tråd hermed sin sag som værende en sag ført gennem tre instanser.
Sagsøger har ifølge indstævntes egen opgørelse ... i sagen fået medhold på 58 %, hvilket må være medhold i overvejende grad.
Indstævnte har ifølge [vejledning om omkostningsgodtgørelse], side 13, 5. afsnit pligt til at foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering:
"Endvidere skal den regionale told- og skattemyndighed foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering, hvis klagepunkterne ikke er de samme ved alle de administrative klageinstanser samt i tilfælde, hvor sagen finder sin afslutning ved domstolene.
Den samlede vurdering har betydning for, i hvilken udstrækning, der skal foretages en efterregulering af allerede udbetalte godtgørelser for udgifter ved sagens førelse ved forudgående instanser".
Det har sagsbehandleren ikke gjort i den foreliggende sag, ... idet sagsbehandleren opgør medholdsgraden isoleret pr. instans. ... kommunes skatteafdeling har opgjort det samlede medhold i sagen ... til 58 %.
I sin vejledning ... på side 13 afsnit 7 ændrer indstævnte ("sagsbegrebet" op.cit. til at være en sag pr. instans:
"Vurderingen af medholdsgraden foretages instans for instans. Opnår skatte- eller afgiftspligtige fuldt eller overvejende medhold ved en instans, bliver udgifterne til sagkyndig bistand mv. i det omfang, de findes rimelige, altid dækket med 100 procent ved den pågældende instans. Om der skal ske genoptagelse af ansøgningerne om omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser med henblik på efterregulering af tidligere udbetalt godtgørelse, må derimod bero på en vurdering af sagen ved de tidligere instanser i lyset af det eller de vundne punkter.
Det kan således forekomme, at selv om den skatte- eller afgiftspligtige får fuldt medhold ved en instans med den følge, at udgifterne til sagens behandling ved denne instans dækkes med 100 procent, vil det ikke i sig selv være tilstrækkeligt til at foretage en efterregulering af udbetalt omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser. Kun hvis det eller de vundne klagepunkter indgår med en tilstrækkelig tyngde, således at den skatte- eller afgiftspligtige ud fra en samlet vurdering af sagen ved den tidligere instans må anses for at have vundet i overvejende grad, vil der skulle foretages en efterregulering af tidligere godtgørelser, således at dækningsgraden samlet set bliver 100 procent."
Sagsøger gør gældende, at disse afsnit i vejledningen ikke er i overensstemmelse med loven endsige samme vejledning, ... afsnit 4 side 2 op.cit.
Det skal illustreres med et eksempel.
Indstævnte forhøjer en skatteyders skattepligtige indtægt med 100.000 kr.
Skatteyder får ved skatteankenævnet 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 50.000 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
Skatteyder anker.
Skatteyder får ved Landsskatteretten 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 25.000 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
Skatteyder får ved Østre Landsret 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 12.500 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
Skatteyder får ved Højesteret 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 6.250 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
Skatteyder har samlet i sagen fået 93,25 % medhold, men kun 50 % omkostningsdækning, hvis indstævntes regel om medhold pr. instans følges.
Indstævnte har derfor pligt til at foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering.
Dette har indstævnte i den foreliggende sag opgjort i form af opgørelsen af medhold ... med i alt 58 %, idet det oprindelige krav på 1.730.345 kr. blev nedbragt med 1.003.611 kr. til 726.734 kr. Omkostningsdækningen bør være i overensstemmelse med dette resultat."
Skatteministeriet har redegjort for følgende anbringender, som fremgår af påstandsdokument af 14. juni 2005:
"Til støtte for påstanden gøres det gældende, at sagsøgeren ikke har krav på yderligere omkostningsgodtgørelse, jf. skattestyrelseslovens § 33 A.
Ved Landsskatteretten fik sagsøgeren medhold i en nedsættelse på kr. 829.027,00 ud af en samlet indkomstforhøjelse på kr. 1.682.927,00.
Sagsøgerens påstand for Østre Landsret udgjorde en nedsættelse af den skattepligtige indkomst med kr. 1.143.851,-, hvoraf sagsøgeren - som følge af at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle - fik medhold i en nedsættelse på kr. 166.238,00.
Ved domsforhandlingen i Højesteret påstod sagsøgeren indkomsten nedsat med kr. 1.248.954,-, hvoraf han - som følge af at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle - fik medhold i kr. 8.346,00.
Det gøres herefter gældende, at sagsøgeren ikke har fået fuldt eller overvejende medhold i nogen af de tre instanser, som har behandlet sagen.
End ikke hvis der foretages en samlet medholdsvurdering af sagen, har sagsøgeren fået medhold i overvejende grad.
Det bestrides, at sagsøgtes opgørelse af medholdsgraden ikke er i overensstemmelse med vejledningen herom indeholdt i Processuelle Regler på ToldSkats område.
Ex tuto gøres det gældende, at eventuelle fejl eller mangler ved afgørelserne ikke medfører, at afgørelserne er ugyldige, endsige at sagsøgeren skal have medhold i sin påstand."

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Fra Haabløse Slægter og Bel-Ami via Barbarkvinder til Fanny Hill
Artiklen omhandler højesteretspraksis om pornografiske skrifter af litterær betydning med særligt henblik på Haabløse Slægter, Bel-Ami, Barbarkvinder og Fanny Hill samt uden for Danmark Madame Bovary, Den røde rubin og Lady Chatterley’s Lover. Det ses, at litterær værdi aldrig har været en sikker garanti mod domfældelse, men også at udviklingen siden 1918 i tiltalepraksis indtil afkriminaliseringen i 1967 gik i stadig mere liberaliserende retning. Efter den frifindende dom om Fanny Hill i UfR 1965.415 H samt afkriminaliseringen af pornografien i 1967 og 1969 har spørgsmålet kun rets- og kulturhistorisk interesse, især ved tilbageblik på de seriøse værker, som blev genstand for strafferetlig indgriben. Danske og norske domstole har haft deres om end lille andel af disse sager. Den tidligste danske pornografisag, hvis den fortjener dette navn, må være de frivole digte – Winsnes kalder dog værket »uttværet og pointfattig« – Mine Frie Timer eller Fortællinger efter Boccaccio og Fontaine (1783) af T. C. Bruun (1750-1834), dansk, men ivrigt medlem af Norske Selskab. Biskop Balle henstillede moderat indgriben mod værket, men Guldberg beordrede politimesteren at konfiskere det og idømme forfatteren en bøde på 100 rdl. – politimesteren havde da dømmende myndighed i mindre sager – og »saasom man maa slutte, at det er et ondt, fordærvet og forargeligt Menneske, ganske ukyndigt i Religion og Kristendom, saa har du at paase, at han møder hos Vores Biskop Balle, hvor han undervises deri i tvende Præsters Nærværelse, og skulde han, som det er at formode, befindes uvidende og ukyndig i samme, da, i Fald ingen af Præsterne vil paatage sig at give ham behørig Undervisning, skal der antages en Skolemester, til hvem han saa længe skal gaa, til han faar den fornødne Kundskab. Skulde han derimod findes uvillig eller stridig, da ville Vi underrettes derom, for at han som et forargeligt og ondt Menneske kan hensættes i Tugt- eller Rasphuset«. Bruun klarede sig med glans igennem sin eksamen og undgik videre tiltale. En mere tåbelig fremgangsmåde fra regeringen kan næppe tænkes. Bruun blev 1802 professor i engelsk ved Universitetet.
Berømt er sagen i Frankrig mod Gustave Flauberts roman Madame Bovary (1856-1857) om den gifte kvinde, hvis trang til romantisk udfoldelse får hende til at tage to elskere, og som sluttelig tager gift. Flaubert blev tiltalt for »outrage à la morale publique et religieuse et aux bonnes moeurs«. Romanen indeholdt ikke obskøne passager, den mest erotiske scene var madame Bovarys og en elskers daglange køretur i lukket droske i og omkring Rouen, hvor forfatteren kun nævner ruten og elskerens gentagne ordrer om at køre videre. Anklageren havde nærlæst bogen og kommenterede bl.a. heltindens fortrydelse over »ægteskabets besudling og ægteskabsbruddets desillusionering« (»les souillures du mariage et la desillusion de l’adultère«) med, at substantiverne burde være ombyttede, en god pointe.
Retten fandt, at enkelte passager isoleret set fortjente streng dadel, men at de var så lidet vægtige i forhold til det samlede værk, at Flaubert, der fastholdt sin respekt for moral og gode sæder, måtte frifindes, den samme afvejningsteori, som vi senere ser i den norske Myklesag. At vi kan læse proceduren – den kejserlige anklagers indlæg fylder 21 sider, forsvarerens 51 – skyldes, at Flaubert engagerede stenografer og i 1875 på sin forlæggers forslag medtog talerne som bilag til romanen.
Samme anklager (der i sin fritid forfattede obskøne vers) havde mere held med den samme år rejste tiltale mod Charles Baudelaire for nogle seksuelt stærke digte i samlingen Les Fleurs du Mal. Nu nægtede domstolen at bedømme værket som en helhed, men udtog enkelte digte som stridende mod den offentlige moral og de gode sæder og idømte Baudelaire en bøde på 300 francs, mange penge for en fattig digter. Efter at han havde ansøgt kejserinden om formildelse, blev bøden nedsat til 50 francs. Han var for længst død, og de forkætrede digte genoptaget i bogen, da højesteret, Cour de cassation, i 1949 omstødte dommen.
Ligeledes i 1857 fik England sin første meget restriktive pornografilov om obskøne skrifter, og i den danske straffelov af 1866 var § 184 rettet mod »utugtige« skrifter.
Den første danske sag efter § 184 nåede Højesteret i 1875, men kom ikke i Ugeskriftet. Det var oversættelsen af Crébillons »conte moral« Le sopha fra 1742, som ved sin fremkomst nok indbragte forfatteren en kortvarig forvisning fra Paris, men endnu i hans levetid optoges i hans samlede værker, og han blev senere censor i kongens bibliotek. I den store klassikerserie Pleïade ses værket for længst. Allerede titlen styrker forventningerne. Udgiveren fik i Kriminal- og Politiretten en bøde på 200 kr., skærpet i Højesteret til 1 måneds simpelt fængsel, hæfte, den strengeste straf i denne artikel. At værket i et andet land og en anden tid »muligen« ikke vakte forargelse, hjalp ikke tiltalte, når det blev bedømt »efter Nutidens sædelige Begreber«. Det ses, at pornografibegrebet afhang af tid og sted. Den nok berømteste danske pornografisag vedrørte Herman Bangs debutroman Haabløse Slægter (1880). Allerede recensionerne fremhævede skildringen af forholdet mellem hovedpersonen og den meget ældre grevinde Hatzfeldt (som tidligere havde haft et forhold til hans fader), og det må erkendes, at passagerne er stærke. Denne tiendedel af romanen er i øvrigt langtfra den bedste del af bogen, grevinden er en koncentration af mange romaners femme fatale. Politidirektøren indstillede strafforfølgning, tiltrådt af justitsminister Nellemann. I begge instanser idømtes Bang en bøde på 100 kr., og værket – forlængst udsolgt – blev konfiskeret.
I Højesteret 1882 voterede 6 af 13 assessorer for at frifinde. Nok var Nyholm, senere justitiarius, ikke blødsøden; Sofaen var dømt med rette, og hvis Decameron nogensinde blev oversat, ville den gå samme vej, men anderledes her; heltens forhold til grevinden var nedværdigende, og ingen ville føle sig sanseligt bevæget af denne skildring. Højrepolitikeren Christian Rimestad var enig med defensor i, at når tendensen var alt andet end utugtig, skulle man være yderst varsom med at stemple et skrift som utugtigt på grund af enkelte skildringer; behandlingen var aldrig frivol, men psykologiserende og advarende.
En af de syv, der stadfæstede domfældelsen, den tidligere justitsminister Klein, ville have fundet det rigtigt, hvis justitsministeren havde ladet bogen passere; forholdet til grevinden var et led i heltens udvikling. Flertallet mente dog som justitiarius Buch, at en 50 sider lang skildring af kønslige forhold ikke kunne undgå domfældelse. Først ved Henrik Tamms fremdragelse af sagen er det kommet frem, hvor tæt afgørelsen havde været.
Efter mindre vigtige sager fulgte i 1893 sagen mod den moderne klassiker, Guy de Maupassant: Bel-Ami, på dansk Smukke Ven, om en ryggesløs journalists karriere i Paris ved udnyttelse af både mænd og kvinder. Uagtet brudstykker tidligere var kendt utugtige, frifandt Kriminal- og Politiretten trods enkelte usømmelige skildringer værket, også under hensyn til dets tendens.
I Højesteret – skriftlig votering som ved Haabløse Slægter – skrev førstvoterende, den fromme Paul Pierre Ferdinand Mourier, af fransk huguenotslægt, bestyrelsesmedlem i »Foreningen mod Lovbeskyttelse af Usædelighed«, et votum på 30 sider i folio med flueben med indstilling om domfældelse. Nok kaldte fremlagte erklæringer forfatteren en fin og nobel karakter, som umuligt ville skrive med utugtig tendens, men »Mig forekommer Bogen at være interesseløs, kjedelig, i sit Indhold modbydelig og i sine Skildringer baade i det Enkelte og Helheden alt for farvet og brutal til, at man kan tro, at den giver et sandfærdigt Billede af Parisersamfundet eller af fremtrædende Kredse i dette.« Nok var Frankrig i en dekadenceperiode, men at staten skulle regeres af disse subjekter, kunne forfatteren ikke få ham til at tro på. Helten var fræk, brutal, samvittighedsløs og elskovssyg. »Det er en daarlig Maade at karakterisere Personer paa at skildre dem i deres erotiske Extaser.«
At bogen i 1890 var anvendt til skoleembedseksamen på universitetet til efterprøvelse af kandidaternes sprogkundskaber, var ligegyldigt, den var meget muligt skrevet på udmærket fransk, men deraf fulgte ikke, at den ikke var utugtig. »Vi skal gjøre os Umage for ikke at komme i Niveau med den franske Nation.« Ifølge dansk tankegang og dansk ret var skriftet utugtigt.
Mourier fik et flertal på syv af ni med sig, Øllgaard med fremhævelse af, at det var »fuldstændig vildt« at sidestille værket med Adam Homo, som tværtimod var udtalt idealistisk, Repholtz med bemærkning, at bogen var skrevet til utugtens forherligelse, idet utugten åbnede adgang til alle mulige materielle fordele. Rimestad og Nyholm dissentierede.
Rimestad udtalte, at han, da han læste bogen på fransk, fandt den modbydelig, men det gjorde den ikke utugtig, og Nyholm, at de enkelte vovede skildringer ikke gjorde bogen til et utugtigt skrift i lovens forstand, og at den var skrevet med fin og skarp ironi. Mourier konciperede naturligvis præmisserne, der henviste til dels skildringerne af vellystigt samkvem mellem mand og kvinde, der tidligere havde medført straf, dels de indstrøede bemærkninger om og hentydninger til utugtige og vellystige forhold, som var egnede til at virke æggende på læserens sanselighed, og hvis fremsættelse ikke havde berettiget formål. Et titelblad viser, at en illustreret dansk oversættelse kom i 1907. Længere varede det ikke, før denne håbløst dårligt begrundede dom var ignoreret.
Bel-Ami blev også forfulgt i London. I 1889 blev den næsten 70 år gamle og syge forlægger Henry Vizetelly i andengangssag idømt fængsel i 3 måneder og en bøde på 200 £ for at udgive romaner af Zola og Maupassant i engelsk oversættelse, bl.a. Bel-Ami. Først i 1954 kunne Zola: La Terre udgives i England.
Bedre gik det Sveriges største lyriker Gustaf Fröding, da han i 1896 sattes under tiltale for digtet »En morgondröm« i digtsamlingen Stänk och flikar i henhold til trykkefrihedsforordningen af 1766 § 3, stk. 13, under påberåbelse af, at det tilsigtede »sedarnas vanhelgd, vare sig genom offentliga läror till någon last eller sådana ohöljda och skändliga framställningar av denna lasts utövning, varigenom främjandet av ett fördärvligt levnadssätt åsyftas«. Forlæggeren havde foreslået slettelse af det udtalt seksuelle digt, men Fröding fastholdt det. Justitsministeren krævede beslaglæggelse og tiltalerejsning. Sagen blev som trykkefrihedssag behandlet af en nimandsjury, hvortil parterne og retten valgte hver tre nævninger. Fröding blev omgående frikendt; det hjalp, at anklagerens tre nævninger var kendt som udtalt liberale. Efterfølgende godtog han forlæggerens ønske om at udelade digtet i næste oplag. Jeg kender ikke senere svenske sager. »Hvis der var en §, der straffede taabelige og kedelige Bøger, vilde Dr. Rasmussen være kommen lige ind i Tugthuset.« Således indledte femtevoterende Tybjerg sit votum i ankesagen imod dr.phil. (på en afhandling om den italienske lyriske digter Leopardi) Lauritz Emil Rasmussen (1873-1956) for romanen Barbarkvinder, der udkom i 1917. Jeg kunne ikke være mere enig. Sjældent eller aldrig har jeg læst en mere rædselsfuld bog. Pseudonymet »Jean Poincanard« gav »et fransk Øjenvidnes Afsløringer af haarrejsende tyske Tilstande« under Verdenskrigen. Det skildres, hvordan alle tyske kvinder tvangsbefrugtes hvert år for at skaffe Tyskland stadig nye soldater; fortælleren opfinder en maskine til kunstig befrugtning, som jublende tages i brug. Kejser Wilhelm og Tysklands forbundsfællers regenter overværer tortur og halshugning af et større antal adelskvinder, og begejstret dekorerer kejseren overbødlen med jernkorset og Prøjsens fineste orden »Pour le mérite«; senere spiller kejseren kegler med en henrettet hertugindes afhuggede hoved. At dette makværk kunne udkomme i seks oplag og 6.700 eksemplarer, er flovt.
Når jeg omtaler denne bog fyldigere end andre langt bedre værker, skyldes det, at den mirabile dictu har et videre formål end blot at tjene penge. Efter nedsablende anmeldelser og beskyldninger for perversitet og sadisme udgav Rasmussen en rasende pjece mod »Det bundhykleriske, satanisk løgnagtige, forlorent moralske Entente-Skraal«, hvor han hævdede, at bogen var en satire over Ententens løgne om tyske forhold og dens stof hentet fra løgnesmedenes værksted, f.eks. var hertugindens hoved inspireret af en fransk karikatur af kejseren drikkende af en hjerneskal. Angriberne var »Reptiliepresse«, »Ententens Sprællemænd«, modstillet »Tysklands heroiske Kamp for Liv og Ære«, »vor store Broder i Syd, der strider sin gigantiske Kamp for at redde ogsaa vor stammebeslægtede Kultur, der er mere inderlig sammenknyttet med den tyske end med nogen anden«.
Bog og pjece udkom på Nordiske Forfatteres Forlag, grundlagt i 1904 af Rasmussen, under krigen omdannet til aktieselskab, der for tyske penge med tyskvenlig ledelse, især den tyskdannede Louis von Kohl, der virkede for Tyskland i Danmark under begge verdenskrige, udsendte propaganda i en lind strøm. Under den af Justitsministeriet initierede straffesag for pornografi fremlagde Rasmussen pjecen. At han var en seriøs forfatter ikke uden fortjeneste, støttedes af Georg Brandes, »en af Danmarks kundskabsrigeste Mænd … solid Viden og original Livsbetragtning … aldrig haft nogen, der kendte italienske Forhold som han … omfattende Menneskekundskab og dybtgaaende Sjælestudium«, og Sophus Michaëlis, »en af vore allerbetydeligste Romanforfattere. Hans rige og frodige Produktion røber ikke blot den fødte Fortæller, men vidner om en Iagttagelsesevne, en Sans for Livets Realiteter … hans erotiske Skildringers dristige Aabenhjertighed lader sig efter min Mening næsten altid forsvare ud fra den Stræben efter Sandhedserkendelse, som er den virkelige Romanforfatters Ret og Pligt i at skildre Naturlivet i alle dets Faser, ogsaa dets Forkvaklinger og dets Forvildelser, voir clair dans ce qui est«.
Hverken Kriminal- og Politiretten eller Højesteret ville forkaste Rasmussens forklaring om hans hensigt med bogen, og tre af ti dommere i Højesteret ville formilde førsteinstansdommen om simpelt fængsel i 14 dage. Olrik udtalte under voteringen: »Jeg tør ikke betvivle, at Appellanten har haft den af ham paaberaabte satiriske Hensigt, men han har kun i ringe Grad kunnet gennemføre den, muligt paa Grund af, at de erotiske Skildringer har taget Magten fra ham.« Tybjerg, selv i mindretallet, præciserede, at § 184 ramte både utugtig hensigt og virkning, og at de påberåbte patriotiske motiver ikke kunne motivere den dominerende plads for de tyske kvinders kønsdrift. Andre beklagede, at aktor kun havde påstået stadfæstelse af underrettens dom, som de gerne havde skærpet. Justitsministeriet kunne også have foranlediget tiltale efter et midlertidigt straffelovstillæg, der fastsatte straf af bøde på mindst 500 kr. eller fængsel for den, der offentlig i skrift eller tale søgte at ophidse befolkningen mod en krigsførende nation. I hvert fald pjecen opfyldte disse krav. Tiltalepraksis var dog yderlig sparsom og omfattede hverken den tyske propaganda eller digteren Johannes Jørgensens virtuose og passionerede blotstilling af tyske rædsler i Belgien Klokke Roland, der kom i 21 oplag og oversattes til fransk, engelsk og flamsk. Ugeskriftet indeholder en enkelt domfældelse efter denne bestemmelse, UfR 1916.773 H, hvor en pensioneret byfoged idømtes bøde 500 kr. for en artikel, der fulgte op på Klokke Roland.
Barbarkvinder er – måske – den sidste danske pornografidom om trykte skrifter, hvor litterær værdi eller et videregående formål med skriftet udover det rent merkantile har været gjort gældende. Ved en fornuftigt tilbageholdende tiltalepraksis undgik vi de pinlige engelske og amerikanske sager.
I England og USA ses causes célèbres indtil langt ind i århundredet. James Joyces moderne klassiker Ulysses var forbudt i USA til 1933, hvor en dommer i New York erklærede, senere stadfæstet, at den ikke kunne betragtes som obskøn, efter at han selv og to venner havde læst den, fransk rets kriterium »l´homme moyen sensuel«. I Edward de Grazias fyldige fremstilling er et kuriøst eksempel det amerikanske postvæsens nægtelse i 1955 af at befordre en illustreret udgave af Aristofanes’ Lysistrate; truet med sagsanlæg bakkede postvæsenet ud i tide.
I Norge, hvis straffelov af 1902 § 211 indeholdt ordet »utugtig« svarende til dansk lov, gennemførtes i 1880’erne to sager mod forfatterne Hans Jæger og Christian Krohg (denne måske bedst kendt som maler), men derefter ingen sager mod et litterært værk i 70 år – kendelsen Rt. 1919,873 nægtede beslaglæggelse af Casanovas galante eventyr – men Agnar Mykle: Sangen om den røde rubin fremkaldte en voldsom debat og en uhyre grundig juridisk sagsbehandling, fascinerende gengivet i hvidbogen, der udkom straks efter dommen. At Mykles værk er stor litteratur, er der ingen tvivl om; en begejstret anmeldelse fremkom i Danmark fra Jens Kruuse, også vidne i retssagen. Oslo byrett anså romanen som utugtig og konfiskerede den, men frifandt forfatter og forlag for straf grundet god tro og undskyldelig retsvildfarelse, straffelovens § 57. Under stærk tvivl frifandt Høyesterett in pleno for konfiskation med dommerstemmerne 12-3, Rt. 1958,479. Nok nægtede man, at § 211 stred mod Grundloven, at litterære værker altid skulle være undtaget fra straf, og at § 211 skulle være bortfaldet ved desuetudo. Når bogen blev bedømt som en helhed – et afgørende hensyn – fandt man den ikke utugtig, modsat hvis de seksuelle skildringer var blevet udgivet separat.
I samme retning talte de senere års udvidede seksuelle liberalisering, og at bogen hverken i Danmark eller Sverige havde foranlediget retslig aktion. En lykkelig afgørelse. Det smukkeste afsnit er hovedpersonens natlige spadseretur med den unge pige, han elsker uden at kunne tilstå det, og uden det mindste kærtegn. Romanen har klassikerrang. Mit eget eksemplar kom 1975 i kæmpeoplag i Den norske Bokklubben.
I Danmark medførte Den røde rubin ikke straffesag, lige så lidt som Jean Genet: Tyvens dagbog eller Henry Millers værker, senest Sexus II (The Rosy Crucifixion), hvorimod den danske oversættelse af dette værk blev konfiskeret af den norske Høyesterett, dommerstemmer 4-1, Rt. 1959,431 – der var ej heller tvivl om, at dette værk var langt mere anstødeligt end Mykles og de seksuelle skildringer nærmest perverse. Hos os ville der ej heller have været tale om en sag som den store proces i England om D. H. Lawrence: Lady Chatterley’s Lover – i lighed med hvidbogen om Den røde rubin kan jeg meget anbefale processens »transcript« som udgivet af Rolph (det er den, hvor anklageren under forelæggelsen retorisk spurgte nævningerne »is it a book that you would even wish your wife or your servants to read?«, og hvor en biskop som forsvarervidne blev citeret for at udtale »a book all Christians should read«).
Det engelske forlag blev frifundet i høj grad som følge af en lovændring i 1959, som udtrykkeligt krævede, at skriftet blev bedømt som en helhed, og åbnede mulighed for frifindelse af et obskønt skrift, hvis det var til offentlighedens interesse af videnskabelige, kunstneriske eller litterære hensyn (som i dansk tiltalepraksis).
Den sidste cause célèbre i dansk praksis var den kuriøse sag om John Cleland: Fanny Hill (Memoirs of a Woman of Pleasure), udkommet i 1749 i England og omhandlende en glædespiges erindringer i brevform, fra hun optages i et bordel, til hun minsandten bliver lykkeligt gift med sin første kunde. Den omfatter næsten udelukkende seksuelle forhold; rigsadvokaten nævnte i sin procedure for Højesteret 36 skildringer, og at der kun to steder i bogen var tolv sider i træk uden en samlejebeskrivelse.
Omvendt var sprog og milieubeskrivelse stærkt idylliserende – Trolle kaldte den i sin kommentar en pornografisk guvernanteroman – uden at forfatteren kom i nærheden af Crébillon og Casanova. Scener om perverteret sex mangler ikke, men heltinden er dydigt forarget over disse. I 1819-1820 blev i Massachusetts to bogsælgere dømt for at falholde værket, den ene med fængsel i 6 måneder. Derefter levede det en skjult tilværelse i både England og USA, indtil det i 1960’erne dukkede op i regulær udgivelse og uundgåelig straffesag i tre lande.
I 1964 konfiskerede politiretten i Bow Street i London 171 eksemplarer af en billigudgave til 3 shilling 6 pence (medens en dyr bibliofil udgave uden de to mest anstødelige afsnit ikke blev rørt). De tiltalte førte syv ekspertvidner om bogens litterære og historiske værdi, bl.a. Montgomery Hyde, forfatter til et værk om pornografiens historie, han kaldte den »a minor masterpiece«. Afgørelsen blev aldrig ændret, men hurtigt ignoreret. En »unexpurgated« udgave kom allerede i 1970 (hvor meget ville der være tilbage af bogen i en »expurgated« version?). Mit eget eksemplar udkom 1993 i en klassikerserie, så hurtigt gik udviklingen. I 1957 tiltaltes en boghandler på Frederiksberg for import (fra Frankrig) og delvis videresalg af et stort antal – 6.603 hæfter og 155 bøger beslaglagdes – pornografiske hæfter og bøger, hvoriblandt en engelsksproget udgave af Fanny Hill. Domsmændene, en professor i psykologi og en redaktør, frifandt for overtrædelse af straffelovens § 234, medens retsformanden dissentierede delvis for domfældelse, men også han ville frifinde Fanny Hill. Østre Landsret domfældte for rub og stub, UfR 1958.414 Ø, med bemærkning, at alt var utugtigt uden at tjene noget berettiget formål, og specielt om Fanny Hill, at genudsendelsen ikke havde andet formål end salg af utugtige skrifter.
Da forlaget Thaning & Appel uden kendskab til dommen ville udgive bogen på dansk i 1963 og blev klar over risikoen for tiltalerejsning, nøjedes man i første omgang med at trykke 12 eksemplarer til politiet og 20 til personligheder fra kulturlivet. Ingen af disse anså romanen som et mesterværk, men de fleste talte venligt om den, »frisk«, »munter«, »livsglad«, og alle udelukkede skadelig virkning. Byretten – samme dommer som i sagen fra 1957 – frifandt bl.a. under henvisning til erklæringerne og romanens litterære og kulturhistoriske interesse. Landsretten stadfæstede, men med stemmerne 3-3; de tre, der ville domfælde, frakendte bogen enhver interesse og fandt fremstillingerne af de seksuelle forhold i høj grad anstødelige. Herefter var anke til Højesteret uundgåelig. Sagen blev godt procederet af rigsadvokaten og højesteretssagfører Jon Palle Buhl – Blædel gengiver begges procedure – og Højesteret frifandt med dommerstemmerne 6-1. Flere dommere henviste til den om end beskedne litterære værdi og det romantiserede sprog og milieu.
I 1966 domfældte Massachusetts’ højesteret bogen, men USA’s højesteret frifandt med stemmerne 6-3; dommer Brennan, som talte for flertallet, udtalte, at kun en bog »utterly without redeeming social value« ville kunne rammes, dvs. at den samfundsmæssige værdi var et selvstændigt kriterium, uden at den skulle afvejes med grovheden af bogens skildringer. I 1966 foreslog Straffelovrådets flertal med Hurwitz som formand frigivelse af pornografiske skrifter (men ikke billeder) under påberåbelse af ikke blot trykkefriheden, men også læsefriheden, det voksne menneskes ret til at vælge sin egen læsning efter egne interesser, selv underlødige. Måske var de snævert juridiske argumenter mod fortsat kriminalisering af utugtige skrifter stærkest. »Utugtig« var et uheldigt løst og upræcist kriterium, og reglen pålagde politi og anklagemyndighed en omfattende arbejdsbyrde samt stillede krav, som lå udenfor, hvad der ellers krævedes af disse myndigheder, og måske var umulige at opfylde. Skadevirkninger ved læsning af pornografiske skrifter var nærmest umulig at godtgøre (omvendt var der ikke gavnlige virkninger). Folketingets store flertal fulgte forslaget, og i 1967 blev loven ændret. Få måneder inden havde Københavns Byret beslaglagt Jens Bjørneboes Uten en tråd, der så godt som udelukkende bestod af samlejeskildringer med skiftende konstellationer, men efter lovændringen blev den frigivet, derimod konfiskeret samt forfatter og forlag bødefældt i Norge, Rt. 1967,1502. Også den nye norske straffelov, nylig trådt i kraft, bibeholder kriminaliseringen af pornografiske skrifter.
I Danmark savnes reglen ikke.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret højesteret


text:
skat.dk: Skønsmæssig ansættelse - tilsidesættelse af regnskabsgrundlag - private lån - negativt privatforbrug
14 Jan 2009 13:06
27 Nov 2008 11:05
1. afdeling, 379/2004
Skønsmæssig ansættelse, regnskabsgrundlag, privatforbrug, lån
A, der drev to pizzeriaer og en taxi vognmandsforretning, var for indkomståret 1997 blevet ansat skønsmæssigt som følge af, at hans beregnede privatforbrug på grundlag af de selvangivne og dokumenterede oplysninger, var negativt.
Højesteret bemærkede, at det for Højesteret var ubestridt, at regnskaberne vedrørende pizzeriaerne led af sådanne mangler, at skattemyndighederne - også selv om der ikke var væsentlige mangler ved taxaregnskabet - havde været berettiget til at foretage den skønsmæssige ansættelse.
Ansættelsen var sket med udgangspunkt i et privat forbrug for 1997 på 130.000,- kr. for A og hans husstand omfattende hustru og børn.
De afgivne forklaringer og erklæringer om lån var ikke således bestyrket ved objektive kendsgerninger i form af kontoudskrifter eller andet, at det kunne lægges til grund, at der var tilgået A lån i 1997 som hævdet.
Med disse bemærkninger og da det, der yderligere var anført for Højesteret, ikke kunne føre til et andet resultat, tiltrådte Højesteret, at A ikke havde godtgjort, at den skønsmæssige ansættelse var åbenbart urimelig eller hvilede på et forkert grundlag. Herved bemærkede Højesteret, at det almindelige skatteretlige dokumentationskrav gjaldt, uanset trosbekendelse, jf. grundlovens § 70.
Skattekontrolloven § 3, stk 3
Skattekontrolloven § 5, stk 3
Processuelle regler 2008-4 P.1.9
Per Sørensen, Børge Dahl, Poul Søgaard, Jytte Scharling og Jens Peter Christensen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 25. juni 2004.
Appellanten, A, har nedlagt påstand om i, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at hans indkomst for 1997 nedsættes med principalt 187.329 kr., subsidiært 157.329 kr. Mere subsidiært har han påstået ansættelsen af sin indkomst for 1997 ophævet og sagen hjemvist til fornyet behandling.
Den principale påstand er nedsat med 159.750 kr. i forhold til den principale påstand for landsretten, svarende til den del af lån fra familie i Schweiz, der ikke er dokumenteret tilbagebetalt. Den subsidiære påstand er fremkommet ved at A har set helt bort fra schweizerlånet.
A har ikke for Højesteret bestridt, at regnskaberne vedrørende pizzeriaerne led af sådanne mangler, at skattemyndighederne har været berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse af hans indkomst for 1997. Taxaregnskabet er derimod ikke mangelfuldt.
A har vedrørende dokumentation af lån supplerende anført, at det er i strid med grundlovens § 70 at tillægge det betydning, at der ikke er truffet aftale om rente og tilbagebetalingstidspunkt. Han er muslim og tilhører en kultur, hvor det er forbudt at kræve renter, og hvor det er ærekrænkende at forlange, at der skal ske tilbagebetaling til et bestemt tidspunkt, idet lån ydes ud fra en nødretlig betragtning og skal betales tilbage, når låntager er i stand til det.
A har endvidere anført, at forhøjelsen af hans indkomst skal korrigeres med de 40.000 kr. vedrørende 1996, der fremgår af revisor redegørelsen af 19. maj 1999 fra skatteforvaltningen.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at det forhold, at As regnskab indeholder en fejl, hvorefter han er blevet beskattet af 40.000 kr. for lidt, ikke kan føre til, at den skønsmæssige forhøjelse skal nedsættes.
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer.
A har supplerende forklaret bl.a., at han kom til Danmark i 1972. Hans far har været i Danmark siden 1969. A har været i arbejde, lige siden han kom til Danmark. I 1993 fik han Pizza H1. Han har ikke andre pizzeriaer for tiden. Han har en vognmandsforretning med 2 biler. Han har 4 børn. Den ældste læser jura, den anden læser medicin og den tredje er gymnasieelev. Den yngste blev født i 1997. Hans hustru arbejder som pædagog i en børnehave. Det gjorde hun også i 1997. Da han startede Pizza H1, fik han at vide af sine venner og af sin revisor, at hvis der skete fejl i kasseapparatet, skulle han rette i hånden. Hans kasseapparat var gammelt. Kassestrimmel og penge passede ofte ikke sammen. Hvis der f.eks. var 999 kr. for meget i kassen, opskrev han strimlen med 1.000 kr. Nogle gange var det utydeligt, hvad der stod på kassestrimlen. Han påfyldte manuelt farve på farvebåndet. Det kunne blive ujævnt og svært at læse. Har ringede til familie og venner, da han fik økonomiske problemer Han skulle have hjælp for er kortere periode på ca. 6 måneder. LK kom til Danmark den 24. december 1997 med penge til ham, så han kunne betale sin gæld for inventar. Han solgte sin virksomhed i 1998. Pengene fra salget gik til at betale gæld til familie og venner. Han havde en girokonto, men betalte med en bankcheck. Han solgte Pizza H1, men køberen fortrød. I mellemtiden havde han købt "H2", og han manglede derfor penge. Han bad EM om hjælp og fik en check. De udfærdigede ikke noget lånedokument. EM har fået sine penge igen. Fra sit tidligere arbejde som chauffør ved han, hvad man skal se efter, når man udfylder kørebogen. Han holder sig til vejledningen. Kontroltælleren skal checkes med de "besatte km". Tallene skal være ens. Dette gør man for at holde øje med eventuel sort omsætning. Kontroltælleren kan ikke rettes. Den tæller, når man kører med passagerer. Der er en føler i sæderne. Reparation kan ske gennem et autoriseret taxameterværksted. Han checker, at "besatte km" og "kontroltæller" er ens. Endvidere checker han indtægtsbeløbet. Det er normalt med en fejldifference på 1-5 km på et døgn. Som han husker det, var der ikke mange differencer over 1 km. SI skulle køre den 16. april, men kom til at skrive den 17. og rettede det tilbage til den 16. Da bilen skal være klar til kørsel, kan man vaske og tanke på fridage. Når man ikke kører med kunder, skal man ikke lave trafikbog. Bilen kan derfor have kørt nogle km på en fridag, hvor der ikke er lavet trafikbog. Han påpegede fejl overfor chaufføren KR, som senere blev fyret. Alle lavede fejl. KR lavede mange fejl.
EM har supplerende forklaret bl.a., at han senere blev bedt om at underskrive dokumentet om lånet. Ifølge hans kultur og religion laver man ikke lånedokumenter, og ifølge hans religion må man ikke tage renter. Lånet var et privat lån. Han husker ikke, hvad lånet skulle bruges til. Det er ca. 10 år siden. Normalt får man at vide, hvad et lån skal bruges til. Det er et tillidsspørgsmål, om man låner penge ud. Bestemmelsen om, at tilbagebetaling skulle ske senest den 31. december 1999, stod i dokumentet, da han underskrev det, og er ikke indsat på foranledning af ham. Lånet blev betalt hen ad vejen og var færdigbetalt i hvert fald i år 2000.
LH har forklaret bl.a., at han har lånt 20.000 kr. til A. Han havde i 1997 en kvittering fra sin bank om overførsel af beløbet til As bankkonto. Han underskrev i 1998 erklæringen om aftalen om lån, da A sagde til ham, at han havde problemer med skattevæsenet og havde brug for at kunne dokumentere lånet. Checken fra år 2000 udgør tilbagebetaling af lånet. Han og A er venner og i familie, og derfor kræver man ikke renter. Det har med deres kultur og religion at gøre. De regner aldrig med renter. Det er utænkeligt, at de vil kræve renter. Kvitteringen fra banken fra 1997 er bortkommet.
LM har forklaret bl.a., at han har skrevet under på erklæringen om aftale om lån. Han har arbejdet for A, der skulle tiIbagebetale lånet i 1999. De er muslimer og tager derfor ikke renter. Han udlånte pengene kontant. Nogle gange har han større kontante beløb. Det giver familien mulighed for at rejse, hvis de pludselig får brug for det, f.eks. til begravelser. Han spurgte ikke, hvad pengene skulle bruges til. Han var ansat i det nye pizzeria, H2s Pizza. Kasseapparatet blev fjernet, da den gamle ejer ikke havde betalt. De arbejdede derfor i pizzeriaet de første 3-4 dage uden kasseapparat.
NN har supplerende forklaret bl.a., at han ikke ved, hvorfor han skrev under på at aftalen om lån. Han har fået pengene tilbagebetalt. Har husker ikke, hvornår tilbagebetalingen skete. Det skete kontant. Ved regnefejl i taxaens trafikbog må chaufføren betale det af egen lomme. Han afregnede til vognmanden den hver måned . Han husker ikke, om der manglede nogle penge. Benzinbonen vedlægges trafikbogen. Han tror ikke, han har revet blade ud af trafikbogen. Han ved, at det må man ikke. Han afleverede trafikbogen til A.
Det er for Højesteret ubestridt, at regnskaberne vedrørende pizzeriaerne lider af sådanne mangler, at skattemyndighederne - også selv om der ikke er væsentlige mangler ved taxaregnskabet - har været berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse af As indkomst for 1997.
Ansættelsen er sket med udgangspunkt i et privatforbrug i 1997 på 130.000 kr. for A og hans husstand omfattende hustru og børn.
De afgivne forklaringer og erklæringer om lån er ikke således bestyrket ved objektive kendsgerninger i form af kontoudskrifter eller andet, at de kan lægges til grund, at der er tilgået A lån i 1997 som hævdet.
Med disse bemærkninger, og da det, der yderligere er anført for Højesteret, ikke kan føre til et andet resultat, tiltræder Højesteret, at A ikke har godtgjort, at den skønsmæssige ansættelse er åbenbart urimelig eller hviler på et forkert grundlag. Det bemærkes herved, at almindelige skatteretlige dokumentationskrav gælder uanset trosbekendelse, if. grundlovens § 70.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 30.000 kr. til Skatteministeret.
De idømte sagsomkostnings løb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse. Sagsomkostningsbeløbet for Højesteret forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Hvornår kan EU-støtte medtages i panthaverregnskabet? | Horten
Højesteret afsagde 29. oktober 2019 dom om, at EU-støtte i et landbrugskonkursbo med rette kunne anvendes til delvis dækning af underskuddet ved fortsat drift af landbrugsvirksomheden. Med afgørelsen præciserer Højesteret, hvordan EU-støtten skal håndteres i landbrugskonkurser.
Efter en landbrugsvirksomheds konkurs havde kurator fortsat driften af virksomheden efter aftale med ejendomspanthaveren om, at denne ville dække et eventuelt driftsunderskud.
Som et led i driften ansøgte kurator efter konkursdekretets afsigelse om EU-støtte. Udbetalingen af EU-støtte er bl.a. betinget af, at der er aktiv drift i landbrugsvirksomheden på ansøgningstidspunktet. Kurator medtog EU-støtten i driftsregnskabet, som var en del af panthaverregnskabet.
En kreditor bestred dog, at EU-støtten var omfattet af pantet i ejendommen, og henviste i den anledning til Højesterets afgørelse af 27. april 2000 (UfR 2000.1599 H). Her fandt Højesteret, at hektarstøtten tilkom konkursboet og ikke ejendomspanthaverne. Det blev på daværende tidspunkt begrundet med, at støtteordningen havde en sådan tilknytning til landbrugsvirksomheden, at EU-støtten måtte anses som en indtægt derfra. Derfor blev det afvist, at EU-støtten var omfattet af pantet i ejendommen.
Højesteret: Kurator kunne anvende EU-støtte til delvis dækning af underskud
Med dommen fastslår Højesteret, at kurator med rette kunne anvende EU-støtten til delvis dækning af underskuddet på driftsregnskabet ved fortsat drift af landbrugsvirksomheden.
Højesterets afgørelse må læses således, at tidspunktet for ansøgning om EU-støtten er afgørende for, hvorvidt støtten anses som et frit aktiv i konkursboet, eller om støtten omvendt er en driftsrelateret indtægt, som indgår til delvis dækning af underskuddet på driftsregnskabet.
Har skyldners landbrugsvirksomhed ansøgt om EU-støtten, før konkursens indledning, vil støtten anses som et frit aktiv, der tilkommer kreditorerne efter konkursorden, jf. UfR 2000.1592 H.
Hvis man derimod, som i den pågældende sag, har ansøgt om EU-støtten på baggrund af en fortsat drift af landbrugsvirksomheden efter dekretets afsigelse, vil kurator med rette kunne medtage støttemidlerne i driftsregnskabet i det omfang, at regnskabet udviser et underskud.
Højesteret understøtter dommens resultat med, at udbetalingen af EU-støtten er betinget af, at driften af landbrugsvirksomheden fortsættes af boet. I den forbindelse understreges det, at det ikke havde været muligt for konkursboet at opretholde landbrugsvirksomhedens drift som følge af manglende midler i boet.
Højesteret anser det i sagen for godtgjort, at der var indgået en aftale mellem boet og ejendomspanthaver om, at driftslikviditeten blev stillet til rådighed i driftsperioden under forudsætning af, at EU-støtten indgik i regnskabet, men Højesteret understregede, at det er uden betydning for dommens resultat, idet EU- støtten skulle betragtes som en driftsrelateret indtægt, som også uden aftale herom skulle indgå i driftsregnskabet til delvis dækning af underskuddet.
Forbedrede muligheder for videreførelse af driften i konkursramte landbrugsvirksomheder
Højesteret har med dommen fastslået i hvilket omfang EU-støtte kan medtages i driftsregnskabet for konkursramte landbrugsvirksomheder.
Kurator og panthaverne har ofte en væsentlig interesse i at opretholde driften af landbrugsvirksomheden i konkursperioden for derved at opnå en højere pris for virksomheden gennem et samlet salg af landbruget i fri handel. At Højesteret nu har fastslået, at EU-støtte kan medtages i regnskabet som en driftsindtægt betyder, at kurators muligheder for fremadrettet at kunne videreføre driften af konkursramte landbrugsvirksomheder i samarbejde med panthaverne er væsentligt forbedret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret