text:
Højesteret - Højesterets dommere
Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Om Højesteret Højesterets dommere
I Højesteret er der 18 dommere.
En af højesteretsdommerne er præsident for Højesteret, udpeget af de andre dommere. En dommer er formand for Procesbevillingsnævnet, og for tiden har en dommer orlov for at gøre tjeneste som dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol i Luxembourg.
Højesterets dommere udnævnes - ligesom andre dommere - af justitsministeren efter indstilling fra det uafhængige Dommerudnævnelsesråd.
Nedenfor ses dommernes CV med de oplysninger, som den enkelte dommer ønsker publiceret.
Thomas Rørdam, højesteretspræsident
Født 1952 i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra 2002
Højesteretpsræsident fra februar 2017
Student 1971
Cand. jur. 1976
Studieophold ved University of California at Berkeley, USA 1976-77 (LL.M. grad 1977)
Møderet for Landsret 1986, beneficeret 1990
Møderet for Højesteret 1991, beneficeret 1991
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1977-85 med udstationering som politifuldmægtig i Ringsted 1980-82, deltidsansættelse som medhjælper for Statsadvokaten for Sjælland 1982-85 og deltidsansættelse som konstitueret dommer ved Retten i Gladsaxe 1985
Selvstændig advokat og medindehaver af Advokatfirma Nyborg & Rørdam 1985-2002
Manuduktør, senere ekstern lektor i ejendomsret ved Københavns Universitet 1980-93
Ekstern lektor i strafferet ved Københavns Universitet 1994-96
Medlem af Advokatrådet 1991-97, af dets Fagudvalg om Strafferet og Straffeproces 1989-2001, formand 1991-97
Medlem af Advokatrådets Menneskeretsudvalg 1992-97, formand 1992-93
Medlem af Advokatrådets Retsudvalg 2001-02
Medlem af bestyrelsen for Landsforeningen af Beskikkede Advokater fra 1993, formand 1997-2002
Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om skjult gæld i biler 1988-89
Medlem af Den Grønlandske Retsvæsenskommission 1995-2002
Medlem af Udvalget vedr. Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester 1998-2002
Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om gennemførelse af straffesager om seksuelt misbrug af børn 2000-02
Formand for bestyrelsen for Kong Christian den Tiendes Fond 2017-
Medlem af bestyrelsen for Thorvaldsens Museum 2017-
Medlem af Illum Fondets bestyrelse 2017-
Formand for Straffelovrådet 2019-
Pant (s.m. Vagn Carstensen)
Interview bragt i Politiken søndag den 4. december 2016:
Læs artiklen Med ret til at blive kaldt excellence
Portræt på Altinget.dk den 11. december 2016:
Læs artiklen Den ordentlige arbejdshest
Født 1952 i Lemvig, dommer i Højesteret fra 2002
Adjunkt på Aarhus Universitet 1976-78
Fuldmægtig i Justitsministeriet og politifuldmægtig hos Københavns Politi 1978-80
Dommerfuldmægtig i Retten i Roskilde 1980-82
Fuldmægtig i Justitsministeriets Lovafd. 1982-86
Dommer i Københavns Byret 1986-97
Landsdommer i Østre Landsret 1997-2002
Censor ved Aarhus Universitet 1994-98
Medlem af Børnerådet 1994-97
Medlem af Procesbevillingsnævnet 1995-97
Tilforordnet Den Grønlandske Retsvæsenskommission 1997-2004
Formand for Ankenævnet for Hotel, Restaurant og Turisme 1999-2002
Formand for Ankenævnet for Forsikring 2001-2018
Formand for Socialministeriets udvalg om retssikkerhed i anbringelsessager 2004-05
Formand for Advokatnævnet 2006-09
Formand for Ægtefælleskifteudvalget under Justitsministeriet 2007-09
Medlem af Natur- og Miljøklagenævnet 2014-2017
Dommer og næstformand i Arbejdsretten 2017-
Født 1951 på Frederiksberg, dommer i Højesteret fra 2003
Cand. Jur. 1975
Advokatbeskikket 1978
Studieophold ved Haight, Gardner, Poor & Havens, New York 1980-81, ved Stanford Business School 1991 og Cour de Cassation, Paris 2005, Conseil d’Etat, Paris 2007
Møderet for Landsret 1978
Møderet for Højesteret 1983, beneficeret 1991
Medarbejder ved Kammeradvokaturen 1975-80
Medarbejder i Advokatfirmaet Niels Th. Kjølbye & Co. 1980-83, medindehaver 1984-85
Medindehaver af Advokatfirmaet Poulsen, Vestergaard, Cadovius & Stokholm 1985-90
Medindehaver af Lind & Cadovius Advokataktieselskab 1990-2003
Underviser på Advokatrådets fuldmægtigkurser og kursus i højesteretsprocedure
Censor ved Københavns Universitet 1991-
Formand for Advokatrådets Skatteudvalg 1989-97
Medlem af Advokatrådet 1991-97, formand 1999-2003
Formand for CCBE-Delegationen 1995-99
Medlem af CCBEs Finanskomité 1997-2003
Medlem af Det Juridiske Fakultetsråd ved Københavns Universitet 2002-06
Medlem af hovedbestyrelsen for DJØF 1991-97
Medlem af Justitsministeriets Udvalg vedr. Undersøgelsesorganer 1994-96
Medlem af Justitsministeriets Domstolsudvalg 1996
Formand for domæneudvalget nedsat af Ministeriet for Videnskab, Teknologi og Udvikling 2003-04
Medlem af direktionen for Det Classenske Fideicommis 2006- . Formand 2012-
Formand for Procesbevillingsnævnet 2010-11
Formand for Konkurrenceankenævnet 2010-
Censorformand for de juridiske kandidatuddannelser i Danmark 2010-
Formand for Advokatnævnet 2010-16
Formand for Selskabet til Udgivelse af Danske Mindesmærker 2018-
Suppleant for formanden for ATP's Ankenævn 2019-
Tildelt: Margot og Thorvald Dreyers Fonds Hæderspris 2002
Tiltrådt som højesteretsdommer 2003
Orlov fra 2006
Født i 1956, dommer i Højesteret fra 2004
Sprogofficer (russisk) 1975-77
Cand. jur. 1978-83
Tjenstgørende som reserveofficer, Høvelte Kaserne 1977-78
Ansat i Justitsministeriet 1983-2000
Statsadvokat ved Rigsadvokaten 2000-04
Næstformand for Arbejdsretten
Medlem af Straffelovrådet
Medlem af bestyrelsen i Dansk Kriminalistforening
Vibeke Steen Rønne
Født 1953 i Virum, dommer i Højesteret fra 2005
Cand. jur. 1978
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1978-88
Konstitueret landsdommer i Østre Landsret 1988-89
Konstitueret dommer i Københavns Byret 1989-90, dommer 1990-98
Konstitueret landsdommer i Østre Landsret 1998, landsdommer 1998
Konstitueret afdelingschef i Justitsministeriets domstolsafdeling 1998-99
Landsdommer i Østre Landsret 1999-2005
Manuduktør ved Københavns Universitet 1978-84
Beskikket til at bistå kommissionsdomstolen vedr. ”køb dansk klausulen” i A/S Storebæltsforbindelsens udbudsbetingelser 1990-91
Censor ved Københavns Universitet 1995-2001
Medlem af bestyrelsen for Dommerforeningen 1996-98
Formand for Adoptionsnævnet 1999-2010
Medlem af Den Danske Styrelse vedr. De Nordiske Juristmøder 1999-2005
Formand for Det Finansielle Ankenævn 2009-
Medlem af bestyrelsen for Stiftelsen Sorø Akademi 2014-
Formand for bestyrelsen for Stiftelsen Sorø Akademi 2020-
Formand for Dommerudnævnelsesrådet 2014-februar 2019
Formand for Dommerudnævnelsesrådet vedrørende internationale dommerstillinger mv. 2014-februar 2019
Andensuppleant for formanden for Den Særlige Klageret februar-juli 2017, suppleant fra august 2017
Formand for Den Særlige Klageret 2019-
Født 1956 i Skive, dommer i Højesteret fra 2006
Tillige undervisningsassistent i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet 1979-82, ved Københavns Universitet 1983-87 og ved Handelshøjskolen i København 1986-92, i erhvervsret ved Handelshøjskolen i København 1992-94, i statsret ved Københavns Universitet 1987-97
Censor i statskundskab ved Aarhus og Københavns Universiteter 1997-2017
Medredaktør af Ugeskrift for Retsvæsens litterære afd. 2003-2017
Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse 2011-2018
Formand for Udvalget om Undersøgelseskommissioner fra 2016 (betænkning 1566/2017)
Medlem af Aarhus Universitets bestyrelse fra februar 2017
"Højesteret og statsmagten" i bogen Højesteret – 350 år (2011)
Grundloven – atten fortællinger (2013)
Festskrift til Jens Peter Christensen, DJØF-Forlag, 2016, 897 sider, i anledning af 60-årsdag den 1. november 2016
Født 1952 i København, dommer i Højesteret fra 2006
Advokatbeskikket (dep.) 1983
Advokatfuldmægtig 1978-80
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1980-81
Politifuldmægtig i Kolding 1981-83
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1983-87
Sekretariatschef i Flygtningenævnet 1987-88
Kontorchef i Justitsministeriet 1988-93
Direktør for Datatilsynet (tidl. Registertilsynet) 1993-2002
Landsdommer i Østre Landsret 2002-06
Censor, Københavns Universitet 1998-2007
Formand for Datarådet 2007-2018
Domsredaktør, Ugeskrift for Retsvæsen fra 2009
Lovredaktør, Karnovs Lovsamling (færdselsloven) fra 2018
Formand for Procesbevillingsnævnet 2014-2015
Formand for Realkreditankenævnet 2012-2017
Næstformand i Det finansielle ankenævn fra 2018
Medlem af Natur- og Miljøklagenævnet (tidl. Naturklagenævnet) 2008-2017
Færdselsloven med Kommentarer (1992/2017)
Lov om Behandling af Personoplysninger m.
Født 1958 i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra 2007
Student 1976
Cand. jur. 1981
Møderet for Højesteret 1994
Beneficeret advokat ved Højesteret 2006
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1981-88
Ansat i advokatfirmaet Bornstein & Grønborg 1988 (Koch-Nielsen & Grønborg fra 1991)
Medindehaver af advokatfirmaet Plesner fra 1992-2006
Till. dommerfuldmægtig ved Retten i Næstved 1981
Fuldmægtig hos Rigsadvokaten 1981-82
Politifuldmægtig i Københavns Politi 1982-83
Fuldmægtig hos Statsadvokaten for Fyn m.v. 1983-84 og 1985-87
Dommerfuldmægtig ved Retten i Tønder 1984-85
Medlem af Advokatrådet 1997-2003
Medlem af Domstolenes Strukturkommission 1998-2001
Medlem af Kommissionen vedr. Politiets Forhold 1998-2002
Suppleant til Procesbevillingsnævnet 2004-2006
Medlem af Europarådets Ekspertkomité vedr. Familieret 1985-88
Sekretær for Justitsministeriets Købelovudvalg 1985-88
Undervisningsassistent i Obligationsret ved Københavns Universitet 1985-88
Sekretær for Justitsministeriets renteudvalg 1986-88
Medhjælper for Statsadvokaten for Sjælland 1988
Medhjælper for Det Offentliges repræsentant i Undersøgelsesretten vedr. Himmerlandsbanken 1993-94
Sekretariatsleder for Undersøgelseskommissionen vedr. Den Færøske Banksag 1995-97
Medlem af Grønlands Landstings sagkyndige undersøgelsesorgan vedr. KNI 1997
Censor ved de juridiske uddannelser på Københavns og Aarhus Universiteter 2002-2010
Udspørger i Undersøgelseskommissionen vedr. Skattefradragssagen 2004-06
Suppleant for Formanden for Konkurrenceankenævnet 2009-
Næstformand for præsidiet for Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed 2009-2016
Suppleant for Formanden for Dommerudnævnelsesrådet 2014-
Formand for Procesbevillingsnævnet 2016-2017
Medlem af bestyrelsen for Den Danske Dommerforening 2016-
Formand for præsidiet for Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed 2016-
Medlem af bestyrelsen for Det Danske Selskab for Byggeret 2016-
Født 1960, dommer i Højesteret fra 2009
Fuldmægtig Justitsministeriet samt dommerfuldmægtig ved Retten i Hvidovre 1983-86
Politifuldmægtig ved Gladsaxe Politi 1987-88
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1988-93
Medhjælper hos Statsadvokaten for Sjælland 1988-92
Konstitueret dommer ved Retten i Lyngby 1992-93
Kontorchef Justitsministeriet 1993-97
Statsadvokat ved Rigsadvokaten 1997-2009
Formand for Pressenævnet 2014-2019
Domsredaktør ved Ugeskrift for Retsvæsen
Næstformand i Arbejdsretten 2017–
Førstesuppleant i Den Særlige Klageret 2019- (andensuppleant 2017–19)
Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse 2018-–
Født d. 16. september 1960 i Århus , dommer i Højesteret fra 1. august 2010
Studier ved University of Idaho, USA 1979-80
Cand. jur. Københavns Universitet 1985
Dommerfuldmægtig, Retten i Kjellerup 1987-88
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1988-94
Kontorchef i Justitsministeriet, Formueretskontoret 1994-2000
Lovråd i Justitsministeriet, Lovafdelingen 2000-03
Afdelingschef i Justitsministeriet, Lovafdelingen 2003-10
Tidligere medlem af bl.a. Straffelovrådet, Ungdomskommissionen, redaktionskomiteen for ”Juristen” og
Nordisk Embedsmandskomité for lovgivningsspørgsmål
Censor ved Københavns Universitet 2002-
Formand for Retsplejerådet 2014-
Næstformand i Arbejdsretten 2014-
Medlem af Lærerkommissionen 2018-
Bøger: ”Lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom m.v. med kommentarer” (ISBN 87-574-7660-8), 1997, DJØF´s Forlag.
Født 1964, dommer i Højesteret fra 2011
Cand.jur. 1986 Københavns Universitet.
LL.M. 1988 Cambridge University, England
Advokatbestalling 1992 (deponeret)
Møderet for landsret og Sø-og Handelsretten i København 1993
Kontorchef, Justitsministeriets Lovafdeling
Fuldmægtig i Justitsministeriet
Dommerfuldmægtig ved Retten i Holstebro
Andre hverv og anden virksomhed
Forfatter- og undervisningsvirksomhed
Dommer i Den Europæiske Atom Energi Domstol i Paris 2006-14
Medlem og sekretær for forskellige udvalg, herunder næstformand i Offentlighedskommissionen 2003-05
”Formiddagsdommer” ved Retten i Køge 1995-96
Medhjælper (anklager) hos Statsadvokaten for København 1994-95
”Formiddagstjeneste” hos Rigsadvokaten, hos statsadvokaten og som dommerfuldmægtig ved Sø-og Handelsretten 1991-92
Ekstern lektor i retslære (retsfilosofi) ved Københavns Universitet 1989-90
”Formiddagstjeneste” som politifuldmægtig ved Gladsaxe Politi 1988-89
”Formiddagstjeneste” som dommerfuldmægtig ved Retten på Frederiksberg 1986-87
Næstformand i Arbejdsretten 2014-2019, formand 2019 –
Formand for Tjenestemandsretterne 2019 –
Formand for Afskedigelsesnævnet 2019 –
Formand for Ledernævnet 2019-
Formand for Procesbevillingsnævnet 2018-2019
Formand for Dommerudnævnelsesrådet marts 2019-
Født 1957 i Holland, dommer i Højesteret fra 2012
Advokatbestalling 1984
Møderet for landsret 1986
LL.M.1988 Columbia University School of Law, New York
Dr. jur. 1991 Københavns Universitet
Advokatfuldmægtig og senere advokat i Advokatfirmaet Per Federspiel 1981-86
Advokat i Trolle, Damsbo & Lund-Andersen 1986-87
Ansat i Debevoise & Plimpton, New York 1988-89
Advokat og medindehaver af Trolle, Damsbo og Lund Andersen 1989 og
af Bech-Bruun & Trolle 1990-2000
Professor i selskabsret ved Københavns Universitet 2001-2012
Manuduktør i ejendomsret ved Københavns Universitet 1985-87
Medlem af advokatrådets fagudvalg III (selskabsret) 1992-93, næstformand 1993-1997
Ekstern lektor i advanced corporate law ved Københavns Universitet 1993-94
Medlem af kredsbestyrelsen for 1. advokatkreds 1994-2000
Medlem af Erhvervsministeriets turnuspanel om regelforenkling på Forbrugerstyrelsens område 1997
Medlem af Advokatrådets Erhvervspolitiske udvalg vedrørende multidisciplinary partnerships og netværkssamarbejder 1997-2000
Medlem af den af EU Kommissionen nedsatte Group of High Level Company Law Experts 2001-2002 (Rapporter om henholdsvis Issues related to Takeover Bids og A Moderne Regulatory Framework for Company Law in Europe)
Formand for Forsikring og Pensions responsumudvalg 2001-2005
Formand for Dansk Forening for Selskabsret 2001-2012
Fagkonsulent for Karnov Group A/S fra 2001
Medlem af Group of Experts on Cross-Border Voting nedsat af det hollandske justitsministerium 2002 (rapport Cross-Border Voting in Europe)
Formand for udvalget vedrørende revision af markedsføringsloven og prismærkningsloven 2003-2005 (bet. 1457/2005)
Formand for konkurrencerådet 2005-2012
Formand for det af Økonomi- og Erhvervsministeriet nedsatte insiderudvalg 2005-2010 (bet. 1521/2010)
Formand for Revisorkommissionen 2005-2012 (bet. 1478/2006)
Medlem af Udvalget til modernisering af selskabsretten 2006-08 (bet. 1498/2008)
Formand for Advokatrådets arbejdsgruppe om advokater i bestyrelsen 2008
Medlem af bestyrelsen for Dansk Forening for Voldgift fra 2008
Contested Takeovers in Danish Law (disp., 1991)
Ledelse og aktionærer (1992)
Grænseoverskridende virksomhedsoverdragelser (1998)
Selskabsloven med kommentarer (2012)
Kapitalselskaber (1. udg. 2003, 5. udg. 2017)
Det Europæiske Selskab (med Sanne Dahl Fredslund, 2007)
Årets underviser (2005)
Født 1958, dommer i Højesteret fra 2012
Underviser på Københavns Universitet i bl.a. strafferet og EU-ret (før 1997)
Dommer ved Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed 2007-11 og igen 2013-
Formand for Advokatnævnet 2017-
Formand for Procesbevillingsnævnet 2020-
Født 1965 i Aarhus, dommer i Højesteret fra 2013
Student 1984
Cand.jur. 1990 Aarhus Universitet
LL.M. 1994 Harvard Law School, USA
Advokatfuldmægtig hos Kromann & Münter 1990
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1990-1997
Kontorchef i Justitsministeriet 1997-2002
Afdelingschef i Justitsministeriet 2003-2008
Landsdommer i Østre Landsret 2008-2013
Formanden for Pressenævnet 2020- (stedfortræder 2016-2019)
Formand for Ankenævnet for Forsikring 2019-
Formand for Rådet for Grønlands Retsvæsen 2017-
Censor ved Aarhus Universitet fra 2006-2014
Medlem af og sekretær for forskellige udvalg under Justitsministeriet, herunder Den Grønlandske Retsvæsenskommission, Retsplejerådet og Strafferetsplejeudvalget
Medhjælper (anklager) ved Statsadvokaten for København mv. 1995-1997
”Formiddagstjeneste” ved Statsadvokaten for København mv. 1994-1995
”Formiddagstjeneste” som dommerfuldmægtig ved Københavns Byret 1990-1993
Født 1961, dommer i Højesteret fra 2014
Fuldmægtig i Justitsministeriet (strafferetskontoret og lovafdelingen) 1986-92
Kammeradvokaten 1988-2014 (advokat siden 1989, møderet for Højesteret siden 1994 og partner siden 1998). Overvejende beskæftiget med konkrete sager, herunder retssager på det skatteretlige område
Suppleant i Voldgiftsnævnet for Bygge- og Anlægsvirksomhed
Formand for Komiteen for Karnovs Skattepris
Medlem af Dansk Skattevidenskabelig Forenings repræsentantskab
Født 1967 i Rønde, dommer i Højesteret fra 2016
Student 1986 fra Rønde Gymnasium
Cand.jur. 1991 Københavns Universitet
LL.M. 1998 University of Nottingham
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1991-94 og 1996-2000
Dommerfuldmægtig ved Retten i Kalundborg 1994-1996
Konsulent i Justitsministeriet 2000-2001
Kontorchef i Justitsministeriet 2001-2004
Landsdommer i Østre Landsret 2005-2016
Censor ved Københavns Universitet fra 2010
Diverse undervisnings- og forfattervirksomhed
Formand for Retsvirkningslovsudvalget 2010-2015
Formand for Strafferetsplejeudvalget 2014-
Konsulent for Danida vedrørende efteruddannelse af ugandiske dommere 2011-2015
Medlem af og sekretær for forskellige udvalg under Justitsministeriet, herunder Retsplejerådet, Ægtefællepensionsudvalget, Børnelovsudvalget og Arvelovsudvalget
Medhjælper (anklager) ved Statsadvokaten for København mv. 1996-2000
”Formiddagstjeneste” som dommerfuldmægtig ved Københavns Byret 1993-1994
”Formiddagstjeneste” ved Københavns Politi 1991-1993
Født 1968 i Aalborg, dommer i Højesteret fra 2017
Student 1988
Cand.jur. 1994 Aarhus Universitet
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1994-1998
Konstitueret kontorchef i Registertilsynet, nu Datatilsynet 1999
Dommerfuldmægtig, Retten i Roskilde 1999-2000
Fuldmægtig i Justitsministeriet 2000-2002
Konsulent i Justitsministeriet 2003
Kontorchef i Justitsministeriet 2004-2009
Kommitteret i juridiske spørgsmål, Statsministeriet 2009-2011
Lovråd i Justitsministeriet 2011-2012
Afdelingschef i Justitsministeriet 2012-2014
Landsdommer i Østre Landsret 2014-2017
Medlem af og sekretær for forskellige kommissioner og udvalg
”Formiddagstjeneste” som politifuldmægtig ved Københavns Politi 1995
”Formiddagstjeneste” ved Rigsadvokaten 1995-1996
Medhjælper (anklager) ved Statsadvokaten for København mv. 2001-2002
Censor ved Københavns Universitet fra 2008
Næstformand i Klagenævnet for udbud 2016-2017
Formand for Datarådet 2018-
Lov om behandling af personoplysninger med kommentarer (2001/2008/2015)
Født 21. april 1965, dommer i Højesteret fra 2019
Cand.jur. (Københavns Universitet) 1990
Fuldmægtig i Justitsministeriet 1990-92 og 1994-98
Fuldmægtig hos Folketingets Ombudsmand 1992-94
Studieophold ved universitetet i Montpellier 1998
Kontorchef i Justitsministeriet (Lovafdelingen) 1998-2001
Kst. dommer i Østre Landsret 2001-2002
Afdelingschef i Justitsministeriet (Lovafdelingen) 2002-2004 og 2005-2007
Arbejdsophold i Home Office og Cabinet Office, London, 2004-2005
Rigsadvokat 2007-2012
Forligsmand 2010-2012
Folketingets Ombudsmand 2012-2019
Adjungeret professor i jura (Aarhus Universitet)
Dansk repræsentant i The European Commission for Democracy through Law (Venedig-Kommissionen) under Europarådet
Medlem af bestyrelsen for Juridisk Forening i København
Medlem af Styrelsen for De Nordiske Juristmøder
Medlem af redaktionskomiteen for Juristen
Forfatter eller medforfatter til en række artikler i juridiske tidsskrifter om bl.a. forfatnings- og forvaltningsretlige, menneskeretlige og strafferetlige spørgsmål samt til diverse lovkommentarer.
Artikler, taler og interviews
Artikler og taler af de enkelte højesteretsdommere samt eventuelle interviews med dommerne.
Se artikler og taler

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Fradrag for købsmoms, erstatningsansvar og forældelse
Kursusvirksomhed, praktikordning, delaktiviteter, overskud, indtjene, gevinst, fortolkningstvivl, erstatningskrav, forældelsesfrist
Momslovens § 13, stk. 1 nr. 5
Den Juridiske Vejledning 2018-1, A.A.9
Den juridiske vejledning 2018-1, D.A.11.1.3.4
Den juridiske vejledning 2018-1, D.A.5.3.6
(v/Kammeradvokaten v/Adv.Søren Horsbøl Jensen)
Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben, Jan Schans Christensen, Kurt Rasmussen og Kristian Korfits Nielsen
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 2. afdeling den 7. februar 2017. (SKM2017.207.VLR)
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, subsidiært at Skatteministeriet til H1 skal betale højst 1.611.876 kr. med rente.
H1 har i første række anført, at skolen har krav på tilbagebetaling af købsmoms, energiafgift og lønsumsafgift vedrørende kursusvirksomhed, uden at tilbagebetalingskravet reduceres med en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms.
Til støtte herfor er anført navnlig, at skolen som følge af SKATs afgørelse af 12. juni 2006 ophørte med at opkræve salgsmoms hos kursusdeltagerne, og der blev derfor ikke afregnet salgsmoms i perioden frem til underkendelsen af SKATs afgørelse ved Vestre Landsrets dom af 12. maj 2010. Skolens salgsmoms for perioden skal i lyset heraf opgøres på grundlag af den faktisk opkrævede salgsmoms, som var 0 kr. Dette er ikke i strid med momsloven, der således ikke afskærer fradragsret for købsmoms i en situation som den foreliggende. Momsloven bygger på et princip om, at momsopkrævningen skal være neutral for skolen, der eksempelvis heller ikke bærer risikoen for kursusdeltageres manglende betalingsevne, jf. momslovens § 27, stk. 6. Skatteforvaltningslovens § 31 og § 32 omhandler genoptagelse af ”afgiftstilsvar”, og momslovens § 56, stk. 1, fastsætter, at momstilsvaret skal opgøres som differencen mellem den salgsmoms, der skal afregnes, og den købsmoms, der kan fradrages. Momslovens § 56, stk. 1, siger intet om, hvilken salgsmoms der skal afregnes, og i særdeleshed siger hverken denne eller andre bestemmelser, at staten kan pålægge en virksomhed at afregne en fiktiv salgsmoms, når statens ulovlige adfærd medfører, at virksomheden selv vil skulle betale denne salgsmoms. At der skal ske tilbagebetaling af købsmoms mv. uden reduktion med en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms, har også støtte i de EU-retlige momsregler, således som disse er fortolket i EU-Domstolens praksis. Der kan navnlig henvises til EU-Domstolens dom af 18. januar 2001 i sag C-150/99 (Stockholm Lindöpark), hvor Domstolen fastslog, at en virksomheds bagudrettede krav mod den svenske stat kunne støttes på afgiftsretligt grundlag uden modregning af fiktiv salgsmoms, og at et erstatningssøgsmål var unødvendigt. EUDomstolen har ikke i sag C-319/12 (MDDP) og de forenede sager C-144/13 m.fl. (VDP Dental Laboratory) taget stilling til, om en virksomhed i forbindelse med et efterfølgende opgør selv skal bære et beløb svarende til, hvad salgsmomsen ville have været, hvis det skyldes en medlemsstats ulovlige praksis, at virksomheden på tidspunktet for transaktionen var forhindret i at fakturere en momspligtig ydelse med moms og opkræve momsen hos sin kunde.
H1 har i anden række anført, at skolen har ret til erstatning hos skattemyndighederne svarende til en eventuel beregnet, ikke opkrævet salgsmoms, som købsmomsen mv. skal reduceres med. Dette følger af såvel EU-retten som dansk rets almindelige erstatningsretlige regler.
Til støtte herfor er anført navnlig, at efter den praksis, som SKAT havde anlagt, blev der lagt vægt på, hvilket organ der præsterede ydelsen, når det drejede sig om vurderingen af, om kursusvirksomhed blev drevet med gevinst for øje. Landsretten konkluderede i dommen fra 2010, at denne praksis var i strid med momsloven. Det må følge af dommen, at SKATs afgørelse også var i strid med EU-retten. Det er entydigt fastlagt i de relevante bestemmelser i momssystemdirektivets artikel 132 og 133, hvad der kan begrunde momsfritagelse ved undervisningsvirksomhed. Den danske stat har desuden ikke fulgt direktivets systematik ved gennemførelsen af de nævnte bestemmelser, og den deraf følgende fejlfortolkning er derfor ikke undskyldelig. Den underkendte praksis udgør således en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af EU-retten til at begrunde et erstatningsansvar for den danske stat på EU-retligt grundlag.
Krænkelsen af EU-retten er den direkte årsag til, at skolen kommer til at lide tab, hvis skolen nægtes tilbagebetaling af købsmoms mv. uden modregning af en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms. SKAT har ved den underkendte praksis handlet culpøst og har dermed også pådraget sig et erstatningsansvar efter dansk rets almindelige erstatningsretlige regler. Landsrettens underkendelse af SKATs praksis skete ikke på baggrund af ny praksis fra EU-Domstolen eller ny sammenlignelig praksis fra andre medlemsstater, men derimod på baggrund af forarbejderne til 1994-momsloven, som SKAT må forudsættes at have været bekendt med. SKAT kan derfor ikke have haft en velunderbygget tro på, at den fejlagtige praksis var korrekt. Skatteministeriet har ikke ret i, at skolens tab ikke er erstatningsretligt beskyttet. Hvis staten kan kræve, at skolen selv skal betale en fiktiv salgsmoms, vil det påføre skolen et reelt tab i forhold til, hvis SKAT ikke havde haft en ulovlig praksis.
Erstatningskravet er ikke forældet. Forældelsesfristen er tidligst begyndt at løbe fra landsrettens dom i 2010. Skolen ville ikke have krav på tilbagebetaling af købsmoms mv. efter momslovens § 37 og § 38 og ville ikke kunne lide tab, hvis skolens kursusvirksomhed var blevet anset for momspligtig. Dertil kommer, at det først med Højesterets dom i denne sag vil vides, om skolen har lidt et erstatningsrelevant tab, eller om tabet dækkes allerede på afgiftsretligt grundlag. Det må endvidere være klart, at forældelsesfristen ikke kan være begyndt at løbe på et tidspunkt, hvor skolen var afskåret fra at afbryde forældelse gennem udtagelse af stævning, fordi en sådan stævning i givet fald ville være blevet afvist under henvisning til, at sagsanlægget indebar stillingtagen til spørgsmål, som ikke kunne indbringes for domstolene, før der var taget stilling hertil i det administrative klagesystem, jf. skatteforvaltningslovens § 48.
Skolen kan desuden ikke anses for at have været vidende om et økonomisk krav, som ikke eksisterede, så længe SKATs afgørelse blev opretholdt som lovlig, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2, eller dennes analogi. I hvert fald er der siden SKATs afgørelse af 12. juni 2006 sket foreløbig afbrydelse af forældelsen, da der er en ubrudt kæde af klagesager og genoptagelsesanmodninger fra SKATs afgørelse i 2006 og frem til skolens anmodning om genoptagelse i 2011 og efterfølgende frem til Vestre Landsrets behandling af sagen den 13. december 2016, jf. forældelseslovens § 21, stk. 1 og 2.
H1 har over for Skatteministeriets subsidiære påstand anført, at staten ikke er berettiget til at foretage modregning med det momsudligningsbeløb på 7.574.376 kr., som Undervisningsministeriet har ret til at få tilbagebetalt, hvis skolen får medhold i sit krav om tilbagebetaling af købsmoms mv. eller i erstatningskravet.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at H1 ikke kan kræve tilbagebetaling af købsmoms mv. vedrørende kursusvirksomhed for den omhandlede periode, uden at der sker reduktion med en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms af de leverede kursusydelser.
Til støtte herfor er anført navnlig, at momslovens § 37 gennemfører momssystemdirektivets artikel 168 og må fortolkes i overensstemmelse med denne bestemmelse. Det følger endvidere af momslovens § 56, at en momsregistreret virksomhed for hver afgiftsperiode skal opgøre den udgående og den indgående afgift, idet forskellen mellem den udgående og den indgående moms udgør virksomhedens afgiftstilsvar. Det følger af EU-Domstolens praksis, at fradrag for indgående moms er knyttet til opkrævningen af udgående moms, jf. bl.a. EU-Domstolens dom af 16. juni 2016 i sag C-229/15 (Mateusiak). EU-Domstolen har i sag C-319/12 (MDDP) og de forenede sager C-144/13 m.fl. (VDP Dental Laboratory) fastslået, at en afgiftspligtig virksomhed i en situation, hvor en national bestemmelse om momsfritagelse viser sig at være uforenelig med momsdirektivet, ikke er berettiget til at drage fordel af den direktivstridige momsfritagelse og samtidig påberåbe sig en fradragsret. EU-Domstolen tog i sin dom af 18. januar 2001 i sag C-150/99 (Stockholm Lindöpark) ikke stilling til, om virksomheden havde ret til tilbagebetaling af købsmoms, herunder uden at der fradrages salgsmoms. Efter EU-Domstolens praksis må en virksomhed således i en situation som den foreliggende vælge mellem enten at drage fordel af den ulovlige momsfritagelse, hvilket i givet fald fører til udelukkelse af fradragsretten, eller at gøre transaktionerne momspligtige og derved drage fordel af fradragsretten, således at der i den udgående moms af transaktionerne kan fradrages den indgående moms af de varer og ydelser, der er blevet anvendt i forbindelse med de omhandlede transaktioner. Det gør efter EU-Domstolens praksis ingen forskel, at den afgiftspligtige virksomhed ikke kan efteropkræve et beløb svarende til den udgående moms af de transaktioner, som først blev anset for afgiftsfrie, jf. VDP Dental Laboratory-sagen, præmis 37-40, jf. generaladvokatens forslag til afgørelse af 4. september 2014, pkt. 35-39. En fornyet opgørelse af afgiftstilsvaret for H1 kan således ikke ske, uden at der opgøres og indregnes en salgsmoms af de leverede kursusydelser.
Skatteministeriet har endvidere gjort gældende, at H1 ikke har krav på erstatning i anledning af landsrettens underkendelse af SKATs afgørelse af 12. juni 2006. Et eventuelt erstatningskrav er forældet, og SKAT har ikke handlet ansvarspådragende.
Vedrørende forældelsesspørgsmålet er anført navnlig, at forældelsesfristen er 3 år, jf. forældelseslovens § 3, stk. 1, og at fristen skal regnes fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. § 2, stk. 4. Den skade, som skolen kræver erstatning for, er følgerne af, at SKAT den 12. juni 2006 traf afgørelse om, at kursusvirksomheden var momsfritaget, og at skolen derfor ikke kunne lægge salgsmoms på leveringen af kursusydelserne. Skolen kunne ved afgørelsen umiddelbart konstatere følgerne af afgørelsen, og forældelsesfristen begyndte derfor at løbe fra dette tidspunkt, jf. herved UfR 2012.574/2 H og senest Højesterets dom af 14. december 2017 i sag 86/2017. At skolen ikke på tidspunktet for SKATs afgørelse kunne opgøre sit krav endeligt, ændrer ikke herved. Skolen har hele tiden været bekendt med de faktiske omstændigheder, som erstatningskravet støttes på. Det forhold, at det rejste erstatningskrav kun ville blive aktuelt, hvis skolen ikke fik medhold i, at skolen kan drage fordel af den ulovlige momsfritagelse og samtidig gøre en fradragsret gældende, har ikke – heller ikke i henhold til forældelseslovens § 3, stk. 2 – medført en udskydelse af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt. Ifølge forældelseslovens § 30, stk. 1, indtrådte forældelse herefter den 1. januar 2011, medmindre forældelsesfristen på det tidspunkt var foreløbigt afbrudt. Retssagen, som skolen anlagde mod Skatteministeriet den 9. januar 2009, og som fandt sin endelige afgørelse ved Vestre Landsrets dom af 12. maj 2010, angik, om skolens kursusydelser var momspligtige eller fritaget for moms. Sagen angik derimod ikke, om SKAT ved at anse kursusydelserne for momsfritaget havde pådraget sig et erstatningsansvar over for skolen. Fra det forhold, at SKATs vurdering måtte blive tilsidesat, kunne der ikke uden videre drages den slutning, at SKAT havde pådraget sig et erstatningsansvar. Der var således ikke tale om en retssag om ”grundlaget for fordringen” i forældelseslovens § 21, stk. 1’s, forstand, og anlæggelsen af retssagen indebar derfor ikke en foreløbig afbrydelse af forældelsen. Det bemærkes herved, at H1 ikke som følge af skatteforvaltningslovens § 48 har været afskåret fra at anlægge erstatningssag mod skattemyndighederne. Selv hvis Højesteret måtte komme frem til, at sagsanlægget den 9. januar 2009 i henhold til forældelseslovens § 21, stk. 1, udskød forældelsesfristen, kan skolens anmodninger om genoptagelse af afgiftstilsvaret ikke føre til yderligere afbrydelse af forældelsen efter § 21, stk. 2. Det administrative sagsforløb, som anmodningerne gav anledning til, og som mundede ud i denne retssag, angik metoden for en fornyet opgørelse af skolens afgiftstilsvar og ikke eksistensen endsige størrelsen af det erstatningskrav, som skolen under denne retssag har rejst over for Skatteministeriet. At en stillingtagen til det tab, som skolen kræver erstatning for, forudsætter en afklaring af, om skolen kan drage fordel af den ulovlige momsfritagelse og samtidig gøre en fradragsret gældende, eftersom tabet i givet fald vil være ikke-eksisterende, indebærer heller ikke, at det administrative forløb i forældelseslovens § 21, stk. 2’s, forstand har været ”afgørende” for eksistensen eller størrelsen af det rejste erstatningskrav. Skolen havde således i alle tilfælde mistet retten til at kræve opfyldelse af et eventuelt erstatningskrav, da denne sag blev anlagt, jf. forældelseslovens § 23, stk. 1.
Med hensyn til ansvarsspørgsmålet er anført navnlig, at SKATs afgørelse af 12. juni 2006 var begrundet i, at H1s kursusvirksomhed ikke var momsfritaget, fordi skolen ikke som institution blev drevet med gevinst for øje. Ved Vestre Landsrets dom af 12. maj 2010 blev det fastslået, at momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, skulle fortolkes således, at den omstændighed, at skolen ikke som sådan blev drevet med gevinst for øje, ikke var til hinder for, at de omhandlede kursusydelser var afgiftspligtige. Den foreliggende sag rejser ikke spørgsmål om, hvorvidt Danmark har gennemført momssystemdirektivet korrekt. Sagen er derimod, at den praksis, som SKATs afgørelse var en udmøntning af, stred imod momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, som gennemfører direktivet. Derfor må ansvarsbedømmelsen principielt foretages på grundlag af dansk rets almindelige regler om erstatningsansvar. Denne ansvarsnorm adskiller sig dog ikke afgørende fra ansvarsnormen efter EU-retten. SKATs afgørelse udgjorde ikke en så klar fejlfortolkning, at afgørelsen har været ansvarspådragende. Det må herved for det første tages i betragtning, at medlemsstaterne ved gennemførelsen af momssystemdirektivet er overladt en skønsmæssig beføjelse til at fastsætte nærmere betingelser for momsfritagelse for uddannelsesvirksomhed. Direktivets ordlyd og EU-Domstolens praksis om fortolkningen af begreberne ”organer, som arbejder med gevinst for øje” og ”organer, som har til formål systematisk at søge vinding”, jf. herved EU-Domstolens domme i sag C-174/00 (Kennemer Golf & Country Club) og sag C-319/12 (MDDP), efterlader ikke tvivl om, at medlemsstaterne ved gennemførelsen af momsfritagelsen kan fastsætte betingelser, hvorefter fritagelsen omfatter kursusydelser, selvom de isoleret set udbydes med gevinst for øje, når blot institutionen ikke som sådan drives med gevinst for øje. Det må endvidere tages i betragtning, at hverken ordlyden af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, eller forarbejderne hertil er entydige. Det var derfor ikke ubeføjet, at SKAT, efter at EU-Domstolen havde afsagt dom i sagen om Kennemer Golf & Country Club, anlagde en fortolkning af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, hvorefter momsfritagelsen omfattede kursusydelser, selv om de isoleret set blev udbudt med gevinst for øje, når blot institutionen ikke som sådan blev drevet med gevinst for øje. Hertil kommer, at grundlaget for erstatningskravet er skolens interesse i at blive stillet, som om skolen på en og samme tid kan drage nytte af en ulovlig momsfritagelse og samtidig gøre en fradragsret gældende. Da en sådan retsstilling strider imod et grundlæggende momsretligt princip, nyder kravet ikke erstatningsretlig beskyttelse.
Skatteministeriet har til støtte for sin subsidiære påstand anført, at der kan ske modregning med det momsudligningsbeløb, som skolen skal tilbagebetale til Undervisningsministeriet, hvis skolen får medhold i sit krav om tilbagebetaling af købsmoms mv. eller i erstatningskravet. Skolen kan derfor alene kræve rente af et eventuelt differencebeløb, og i givet fald først fra et senere tidspunkt end anført i skolens påstande.
Af SKATs afgørelse af 12. juni 2006 fremgår bl.a.:
SKAT træffer på baggrund af det ovenfor anførte afgørelse om, at Skolen ikke kan drive momspligtig kursusvirksomhed, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., modsætningsvis, idet Skolens kursusvirksomhed ikke drives med gevinst for øje i momslovens forstand, da Skolen i sit virke som selvejende institution skal være uafhængig, og Skolens midler alene må komme institutionens formål til gode, jf. Lovbekendtgørelse nr. 954 af 28. november 2003 om institutioner for erhvervsrettet uddannelse, § 14.
Skolen skal på denne baggrund udarbejde nye anmodninger om tilbagebetaling, der tager højde for, at kursusvirksomheden ikke er momspligtig.
SKAT har ved sin afgørelse lagt vægt på følgende:
Levering af ydelser, der er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., kan blive momspligtige, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt.:
”Fritagelsen omfatter dog ikke kursusvirksomhed, der drives med gevinst for øje, og som primært retter sig mod virksomheder og institutioner m.v.”
SKAT anser ikke Skolens kursusvirksomhed for omfattet af denne bestemmelse, da Skolens kursusvirksomhed ikke kan drives med gevinst for øje.
EF-Domstolen har i sag C-174/00, Kennemer Golf & Country Club, udtalt, at et organ ikke kan antages at arbejde ”med gevinst for øje”, jf. 6. momsdirektivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m) (momslovens § 13, stk. 1, nr. 5), selv om det systematisk tilstræber at skabe overskud, som det derefter anvender til udførelsen af sine tjenesteydelser.
Tilsvarende kan et organ ikke antages at have til formål systematisk at søge vinding, jf. den fakultative betingelse i 6. momsdirektivs art. 13 A stk. 2, litra a), første led, som er anvendt i momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., selv om det systematisk tilstræber at skabe overskud, som det derefter anvender til udførelsen af sine tjenesteydelser.
Dette har den konsekvens, at Skolens kursusvirksomhed ikke kan være drevet med gevinst for øje, hvorfor Skolen ikke kan drive momspligtig kursusvirksomhed.”
I Landsskatterettens kendelse af 9. oktober 2008, hvorved SKATs afgørelse blev stadfæstet, hedder det bl.a.:
Det fremgår af EF-Domstolens praksis, at artikel 13, punkt A, litra a, første led, skal fortolkes på samme måde som begrebet ’med gevinst for øje’, der er anvendt i litra m i samme bestemmelse. Det kan i den forbindelse henvises til EF-Domstolen i sagen Kennemer Golf & Country Club, C-174/00, præmis 35.
Retten finder på denne baggrund og i lighed med rettens kendelse i SKM2008.394.LSR, at skolens kursusvirksomhed i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. punktum, ikke kan anses for at have været drevet med gevinst for øje, hvorfor kursusaktiviteten ikke er momspligtig af denne grund.”
Ved Vestre Landsrets dom af 12. maj 2010 blev SKATs afgørelse underkendt med følgende begrundelse:
H.1.1's påstand 2
Forud for gennemførelsen af 1994-loven indeholdt momsloven i § 2, stk. 3, litra c, en bestemmelse om, at visse former for undervisning var undtaget fra afgiftspligten. Som omtalt i bemærkningerne til 1994-loven blev der i denne bestemmelse lagt vægt på undervisningens karakter eller faglige indhold, mens der i bestemmelsen i momsdirektivets artikel 13 om afgiftsfritagelse yderligere lægges vægt på ”undervisningsvirksomhedens status”. Efter direktivbestemmelsen omfatter afgiftsfritagelsen således uddannelse mv., som præsteres af ”offentligretlige organer” med disse formål eller af ”andre organer, der er anerkendt af den pågældende medlemsstat” som havende tilsvarende formål, dvs. uddannelsesformål. Direktivets fritagelsesbestemmelse var derfor ifølge forarbejderne til 1994-loven umiddelbart snævrere end den gældende bestemmelse i momsloven, og der var ”taget højde herfor” med den foreslåede ændring for så vidt angår den erhvervsrelaterede kursusvirksomhed.
Efter momsdirektivets artikel 13 kan medlemsstaterne, for så vidt angår ”andre organer end offentligretlige”, blandt andet gøre fritagelsen betinget af, at ”de pågældende organer” ikke har til formål systematisk at søge vinding, hvorfor et eventuelt overskud aldrig må uddeles, men skal anvendes til opretholdelse eller forbedring af ydelserne.
1994-loven indeholder i § 13 bestemmelser om en række ”varer og ydelser”, der er fritaget for afgift. Ifølge lovens forarbejder er fritagelserne fastsat i overensstemmelse med 6. momsdirektiv og ”svarer til” direktivets artikel 13 om afgiftsfritagelser i indlandet. 1994-lovens bestemmelse om afgiftsfritagelse for visse former for undervisning fremgår af § 13, stk. 1, nr. 3, der imidlertid i 2. pkt. indeholder en begrænsning af afgiftsfritagelsen. Ifølge lovens forarbejder er begrænsningen sket ”under hensyn til” omfanget af den tilsvarende fritagelsesbestemmelse i 6. momsdirektiv.
Det lægges – i overensstemmelse med forarbejderne til 1994-loven – til grund, at afgiftspligt efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., altovervejende vil være til fordel for Købmandsskolen, fordi skolen hermed får fradrag for afgiften af sine indkøb, mens afgiften på undervisningen ikke vil belaste de kursusdeltagere, der har fradragsret for afgiften.
Det er for landsretten ubestridt, at sidstnævnte betingelse om, at kursusvirksomheden primært retter sig mod virksomheder og institutioner mv., er opfyldt. For så vidt angår førstnævnte betingelse er det ubestridt, at den omhandlede kursusvirksomhed isoleret set drives med gevinst for øje, og at Købmandsskolen som sådan ikke drives med gevinst for øje.
Skatteministeren har i sine bemærkninger til henvendelsen fra Target Gruppen anført, at bestemmelsen i § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., ikke skelner mellem offentlige og private kursusudbydere. Det fremgår yderligere, at hvis kursusvirksomheden drives erhvervsmæssigt med det formål at indtjene et overskud, herunder til at dække andre aktiviteter, vil den være omfattet af bestemmelsen. Det gælder uanset om virksomheden er offentlig eller privat. Momspligten vil altså afhænge af formålet med virksomheden.
Under udvalgsbehandlingen af lovforslaget rettede Forsikringshøjskolen, som har forskellige uddannelsesaktiviteter, henvendelse for at få afklaret skolens momsmæssige stilling. Det fremgår af skatteministerens svar, at man må se på karakteren af de enkelte delaktiviteter hver for sig. Nogle af aktiviteterne var omfattet af afgiftsfritagelsen, hvorimod skolens åbne konferencer og seminarer, der bl.a. havde til formål at give dækning for omkostningerne ved at drive skolen, ville være omfattet af den foreslåede afgiftspligt.
Ordlyden af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. og 2. pkt., og de nævnte svar fra skatteministeren tyder på, at der i henhold til disse bestemmelser – i modsætning til hvad der er tilfældet efter artikel 13 i momsdirektivet ikke skal lægges afgørende vægt på karakteren af det organ, der præsterer kursusvirksomheden. Det synes heller ikke at være afgørende, om overskuddet uddeles, idet der kan blive tale om afgiftspligt, selv om overskuddet anvendes til at dække andre aktiviteter.
Ifølge Skatteministeriets notat af 14. september 1994 er det – når virksomheden vurderet i sin helhed ikke drives erhvervsmæssigt (dvs. med gevinst for øje), men har delaktiviteter, hvor formålet er at indtjene et overskud – en forudsætning for momspligten, at der i virksomheden kan udsondres en egentlig delaktivitet, der drives med det formål at indtjene et overskud til ”ejerne” eller dække andre (underskudsgivende) aktiviteter i virksomheden.
Tilsvarende fremgår det af Skatteretsrådets notat af 1. december 1997 om ”Momslovens forhold til EU’s momsdirektiver – udvalgte emner” under punkt 4.2 ”Momsfritagelsen for visse former for undervisning”, underpunkt 4.2.2 ”Gældende praksis”, at virksomheder, der ikke drives med gevinst for øje, dog godt kan have delaktiviteter, hvor formålet er at indtjene et overskud, og at forudsætningen for afgiftspligt er, at der i virksomheden kan udsondres en egentlig delaktivitet, der drives med det formål at indtjene et overskud.
Momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, må på denne baggrund fortolkes således, at den omstændighed, at Købmandsskolen som sådan ikke drives med gevinst for øje, ikke i sig selv er til hinder for, at den omhandlede kursusvirksomhed er afgiftspligtig. Den omhandlede kursusvirksomhed må anses for en egentlig delaktivitet, der drives med det formål at indtjene et overskud, der anvendes til at dække andre af Købmandsskolens aktiviteter. Købmandsskolens kursusvirksomhed, der drives med gevinst for øje, og som primært retter sig mod virksomheder og institutioner mv., må herefter anses for afgiftspligtig, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt., jf. § 4, stk. 1.
Landsretten tager derfor Købmandsskolens påstand 2 til følge.”
Som anført af landsretten indeholder momsloven bestemmelser, der gennemfører Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (momssystemdirektivet), der med virkning fra den 1. januar 2007 afløste bl.a. Rådets sjette direktiv af maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (77/388/EØF).
Momssystemdirektivet indeholder – ud over de regler, som er nævnt i landsrettens dom – bl.a. følgende bestemmelser:
uddannelse af børn og unge, skole- og universitetsundervisning, faglig uddannelse eller omskoling samt levering af ydelser og varer med nær tilknytning hertil, som præsteres af offentligretlige organer med disse formål eller af andre organer, der er anerkendt af den pågældende medlemsstat som havende tilsvarende formål
Tilsvarende bestemmelser var indeholdt i sjette momsdirektivs artikel 13 A, stk. 1, litra i, og stk. 2, litra a, 1. pind.
EU-Domstolen har i en række domme udtalt sig om betydningen af de bestemmelser i momssystemdirektivet (og sjette momsdirektiv), som er relevante for denne sag.
Om spørgsmålet om afgiftsfritagelse efter sjette momsdirektivs artikel 13 A har EU-Domstolen i dom af 21. marts 2002 i sagen C-174/00 (Kennemer Golf & Country Club) udtalt bl.a.:
”16. Den forelæggende ret ønsker med sit første spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), skal fortolkes således, at der ved afgørelsen af, om et organ »ikke arbejder med gevinst for øje«, udelukkende skal tages hensyn til de i denne bestemmelse nævnte tjenesteydelser, eller om der skal tages hensyn til samtlige de aktiviteter, som organet udøver.
18. Vedrørende dette punkt må det fastslås, således som Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har anført, at det følger af ordlyden af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), at denne bestemmelse direkte vedrører visse former for »tjenesteydelser [...] der præsteres af organer, som ikke arbejder med gevinst for øje«, og at ingen af de forskellige sprogversioner af denne bestemmelse anvender en ordlyd, der på grund af sin tvetydighed ville kunne medføre, at udtrykket »ikke arbejder med gevinst for øje« henviser til tjenesteydelserne og ikke til organerne.
19. Yderligere vedrører samtlige de fritagelser, som er opregnet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra h)-p), organer, som handler i almen interesse inden for det sociale, kulturelle, religiøse og sportslige område eller et område, som svarer hertil. Disse bestemmelser har således til formål at sikre en mere favorabel momsmæssig behandling af visse organer, hvis aktiviteter tjener andre formål end kommercielle.
20. Den fortolkning, som den nederlandske regering har foreslået, hvorefter der udelukkende skal tages hensyn til tjenesteydelser, som er udført med ovennævnte formål for øje, vil have den konsekvens, således som generaladvokaten har anført i punkt 23 i forslaget til afgørelse, at kommercielle virksomheder, som sædvanligvis arbejder med gevinst for øje, i princippet ligeledes ville kunne kræve momsfritagelse i de tilfælde, hvor de undtagelsesvis udfører tjenesteydelser, der vil kunne klassificeres som værende »uden gevinst for øje«. Et sådant resultat vil dog ikke være i overensstemmelse med ordlyden af og formålet med den bestemmelse, som er genstand for hovedsagen.
21. Hvis der ved afgørelsen af, om et organ »ikke arbejder med gevinst for øje«, således skal tages hensyn til organet og ikke til de tjenesteydelser, som det udfører i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), følger det heraf, at for at afgøre, om et sådant organ opfylder de betingelser, der er fastsat ved denne bestemmelse, skal der tages hensyn til samtlige dets aktiviteter, herunder dem, som det udfører til fuldstændiggørelse af tjenesteydelser, som er omhandlet i denne bestemmelse.
22. Det første spørgsmål, litra a), skal derfor besvares med, at sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), skal fortolkes således, at der ved afgørelsen af, om et organ »ikke arbejder med gevinst for øje«, skal tages hensyn til samtlige de aktiviteter, som organet udøver.
24. Med sit tredje spørgsmål, som på grund af sin nære sammenhæng med første spørgsmål bør gennemgås før det andet spørgsmål, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), sammenholdt med samme bestemmelses stk. 2, litra a), første led, skal fortolkes således, at et organ kan antages ikke at arbejde »med gevinst for øje«, selv om det systematisk tilstræber at skabe overskud, som det derefter anvender til udførelse af sine tjenesteydelser.
26. Det skal indledningsvis fastslås, at det følger af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), at afgørelsen af, om et organ »ikke arbejder med gevinst for øje« i denne bestemmelses forstand, skal træffes med udgangspunkt i organets formål, dvs. at organet ikke må have til formål at skabe et økonomisk overskud til fordeling mellem dets medlemmer, i modsætning til det, der er formålet med en kommerciel virksomhed …
27. Det tilkommer de på området kompetente nationale instanser at afgøre, under hensyn til det pågældende organs vedtægtsmæssige formål og til de faktiske omstændigheder i det givne tilfælde, om et organ opfylder betingelserne for at kunne betegnes som et organ, der »ikke arbejder med gevinst for øje«.
29. Den forelæggende ret har endvidere givet udtryk for tvivl med hensyn til spørgsmålet, om denne fortolkning kan opretholdes i tilfælde, hvor et organ systematisk søger at opnå frigørelse af overskud. Retten har herved henvist til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 2, litra a), første led, som ikke synes at tillade momsfritagelse, når et organ systematisk søger vinding.
30. Hvad angår sidstnævnte bestemmelse må det med det samme konstateres, at den opstiller en fakultativ betingelse, som medlemsstaterne frit kan kræve supplerende opfyldt som betingelse for indrømmelse af visse fritagelser i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, herunder fritagelsen i samme bestemmelses litra m), som vedrører hovedsagen. Den nederlandske lovgiver synes at kræve denne fakultative betingelse overholdt for at indrømme nævnte fritagelse.
31. Hvad angår fortolkningen af nævnte fakultative betingelse har den nederlandske regering gjort gældende, at fritagelse skal nægtes, når et organ systematisk søger at frigøre overskud. Den finske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen er derimod af den opfattelse, at det ikke er afgørende, at organet systematisk søger vinding, når det fremgår såvel af sagens omstændigheder som af den type virksomhed, organet faktisk udøver, at det handler i overensstemmelse med sit vedtægtsmæssige formål, og at dette formål ikke er at opnå gevinst.
33. … Som generaladvokaten har anført i punkt 57-61 i forslaget til afgørelse, er det ikke det overskud, som opstår ved afslutningen af et regnskabsår, som er til hinder for, at et organ kan antages ikke at arbejde med »gevinst for øje«, men derimod den vinding i betydningen økonomiske fordele, som tilfalder organets medlemmer. Det følger heraf, således som også Kommissionen har anført, at den betingelse, som er fastsat i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 2, litra a), første led, i det væsentlige er sammenfaldende med den betingelse, som er indeholdt i direktivets artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), om, at organet ikke arbejder med gevinst for øje.
34. Den nederlandske regering har gjort gældende, at en sådan fortolkning ikke tager hensyn til, at artikel 13, punkt A, stk. 2, litra a), første led, nødvendigvis må have et indhold, der går videre end selve hovedbestemmelsen, eftersom den har karakter af en supplerende bestemmelse. Hertil er det tilstrækkeligt at bemærke, at nævnte betingelse ikke kun henviser til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), men ligeledes til et stort antal af de øvrige fritagelser, som er bindende, og som har et andet indhold.
35. Det tredje spørgsmål må derfor besvares med, at sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra m), skal fortolkes således, at et organ kan antages ikke at arbejde »med gevinst for øje«, selv om det systematisk tilstræber at skabe overskud, som det derefter anvender til udførelse af sine tjenesteydelser. Den første del af den fakultative betingelse, som er indeholdt i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 2, litra a), første led, skal fortolkes på samme måde.”
Om fradragsret for indgående moms, jf. sjette momsdirektivs artikel 17, har EU-Domstolen i dom af 18. januar 2001 i sagen C-150/99 (Stockholm Lindöpark) udtalt bl.a.:
”34. Med det tredje spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om indførelse af en generel momsfritagelse for overladelse af lokaler eller andre anlæg samt udlejning af tilbehør eller andre indretninger til udøvelse af sport eller fysisk træning, selv om en sådan generel fritagelse ikke forekommer i sjette direktiv, udgør en så kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten, at det kan begrunde et erstatningsansvar for medlemsstaten.
35. Indledningsvis bemærkes, at Domstolen som svar på andet spørgsmål har fastslået, at bestemmelserne i artikel 17, stk. 1 og 2, i sjette direktiv, sammenholdt med artikel 2, artikel 6, stk. 1, og artikel 13, punkt B, litra b), tillægger borgerne rettigheder, som de kan påberåbe sig over for den pågældende medlemsstat ved en national domstol. Det følger heraf, at Lindöpark er berettiget til at gøre de krav, som selskabet hævder at have, gældende over for den svenske stat med tilbagevirkende kraft direkte på grundlag af de bestemmelser i sjette direktiv, som er til selskabets fordel. Et erstatningssøgsmål på grundlag af Domstolens praksis vedrørende medlemsstaternes erstatningsansvar for tilsidesættelse af fællesskabsretten synes derfor ikke umiddelbart at være nødvendigt.”
EU-Domstolen har i dom af 28. november 2013 i sag C-319/12 (MDDP) anført bl.a.:
”40. Henset til besvarelsen af det første spørgsmål skal det andet spørgsmål forstås således, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om en afgiftspligtig person kan påberåbe sig den omstændighed, at den momsfritagelse, der er fastsat i national ret, er uforenelig med momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra i), med henblik på at kunne påberåbe sig retten til fradrag for den indgående moms i henhold til momsdirektivets artikel 168 og samtidig drage fordel af den pågældende fritagelse for de undervisnings- og uddannelsesydelser, som den afgiftspligtige person leverer.
41. Det skal indledningsvis bemærkes, at det, som den polske og portugisiske regering samt Det Forenede Kongeriges regering har anført, er et grundlæggende momsretligt princip, at retten til at fradrage den indgående moms, der er erlagt for varer eller tjenesteydelser, er betinget af, at udgifterne til erhvervelse af disse varer eller tjenesteydelser indgår blandt omkostningselementerne i prisen for de transaktioner i senere omsætningsled, der giver ret til fradrag.
42. Det fremgår således af indledningen til momsdirektivets artikel 168, som fastlægger betingelserne for fradragsrettens indtræden og omfang, at det alene er de transaktioner, der er pålagt indgående moms, som kan give ret til fradrag for den moms, der var pålagt erhvervelsen af de varer og ydelser, der anvendes i forbindelse med disse transaktioner.
43. Ifølge logikken bag den ordning, der er indført med momsdirektivet, er fradraget for indgående afgifter knyttet til opkrævningen af udgående afgifter.
44. Domstolen har i denne forbindelse allerede fastslået, at bortset fra de i direktiverne udtrykkeligt fastsatte tilfælde forholder det sig således, at når en afgiftspligtig person leverer tjenesteydelser til en anden afgiftspligtig person, der benytter disse til en fritagen transaktion, har sidstnævnte ikke fradragsret for indgående moms (jf. bl.a. dom af 6.4.1995, sag C-4/94, BLP Group, Sml. I, s. 983, præmis 28, og af 26.9.1996, sag C302/93, Debouche, Sml. I, s. 4495, præmis 16).
45. Det følger af det ovennævnte, at selv når en fritagelse fastsat i national ret er uforenelig med momsdirektivet, giver dette direktivs artikel 168 ikke en afgiftspligtig person mulighed for at drage fordel af denne fritagelse, samtidig med at han kan påberåbe sig en fradragsret.”
EU-Domstolen har endvidere i dom af 26. februar 2015 i de forenede sager C-144/13, C154/13 og C-160/13 (VDP Dental Laboratory) udtalt bl.a.:
”37. Med det første spørgsmål i sag C-144/13 ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om momsdirektivets artikel 168, som gentager indholdet af sjette direktivs artikel 17, stk. 2, skal fortolkes således, at når en fritagelse fastsat i national ret er uforenelig med momsdirektivet, giver dette direktivs artikel 168 ikke en afgiftspligtig person mulighed for at drage fordel af denne fritagelse samtidig med, at han kan påberåbe sig en fradragsret.
38. Domstolen har allerede haft anledning til at fastslå, at når en fritagelse fastsat i national ret er uforenelig med momsdirektivet, giver dette direktivs artikel 168 ikke en afgiftspligtig person mulighed for at drage fordel af denne fritagelse samtidig med, at han kan påberåbe sig en fradragsret (dom MDDP, C-319/12, EU:C:2013:778, præmis 45).
39. Som generaladvokaten har anført i punkt 37 i forslaget til afgørelse, har en afgiftspligt person i en sådan situation kun valget mellem enten at følge den nationale afgiftsfritagelse, hvilket fører til udelukkelse af retten til fradrag, eller under henvisning til EU-retten at gøre sine transaktioner momspligtige og således drage fordel af fradragsretten.
40. Følgelig skal det første spørgsmål i sag C-144/13 besvares med, at momsdirektivets artikel 168 skal fortolkes således, at når en momsfritagelse fastsat i national ret er uforenelig med momsdirektivet, giver nævnte artikel 168 ikke en afgiftspligtig person mulighed for at drage fordel af denne fritagelse samtidig med, at han kan påberåbe sig en fradragsret.”
Sagens baggrund og problemstillinger
SKAT traf den 12. juni 2006 afgørelse om, at G1 (tidligere H.1.1) ikke drev momspligtig kursusvirksomhed omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Afgørelsen blev stadfæstet af Landsskatteretten den 9. oktober 2008, men ændret ved Vestre Landsrets dom af 12. maj 2010. Ved dommen, som ikke blev anket, traf landsretten afgørelse om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at skolens aktiviteter i form af udbud af kurser til erhvervsvirksomheder og offentlige myndigheder mv. i tiden fra 2003 og fremefter var momspligtig kursusvirksomhed, der ikke var momsfritaget i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 3.
Sagen angår, om skolen kan gøre et økonomisk krav gældende som følge af underkendelsen af SKATs afgørelse.
H1 har i første række anført, at skolen har krav på tilbagebetaling af købsmoms, energiafgift og lønsumsafgift vedrørende kursusvirksomheden for perioden fra SKATs afgørelse i juni 2006 og til landsrettens dom i maj 2010, uden at der fradrages en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms for denne periode. Der er enighed om, at det beløb, der i givet fald kan kræves tilbagebetalt, kan opgøres til i alt 9.186.252 kr.
Hvis der ikke er ret til at få købsmoms mv. tilbagebetalt, har H1 i anden række anført navnlig, at skolen – ud over tilbagebetaling af den korrigerede købsmoms mv. på i alt 3.982.489 kr. – har krav på erstatning fra skattemyndighederne svarende til den beregnede, ikke opkrævede salgsmoms. Der er enighed om, at dette beløb kan opgøres til i alt 5.203.763 kr.
Når der tages højde for H1s pligt til at tilbagebetale et momsudligningsbeløb på 7.574.376 kr., som skolen har modtaget fra Undervisningsministeriet, drejer sagen sig reelt om 1.611.876 kr.
Tilbagebetalingskravet
Efter momslovens § 37, stk. 1, kan en afgiftspligtig virksomhed ved opgørelsen af afgiftstilsvaret som indgående afgift fradrage afgiften efter loven for virksomhedens indkøb mv. af varer og ydelser, der udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer, som ikke er fritaget for afgift efter § 13. Momslovens § 38 om delvis fradragsret bygger på samme princip.
Efter momslovens § 56, stk. 1, skal afgiftspligtige virksomheder for hver afgiftsperiode opgøre den udgående afgift og den indgående afgift. Forskellen mellem den udgående og den indgående afgift er virksomhedens afgiftstilsvar.
Der er ikke i forarbejderne til de pågældende bestemmelser taget stilling til, om en virksomhed har ret til fradrag for indgående moms i en situation som den foreliggende. Der er således hverken i momsloven eller dens forarbejder holdepunkter for, at der er fradragsret i en sådan situation.
Momslovens § 37 og § 38 gennemfører Danmarks forpligtelser efter momssystemdirektivet (tidligere sjette momsdirektiv), og bestemmelsernes rækkevidde må derfor fastlægges i lyset heraf.
Efter EU-Domstolens praksis er det, når en momsfritagelse fastsat i national ret er uforenelig med EU-momsreglerne, ikke muligt for en afgiftspligtig virksomhed at drage fordel af denne fritagelse samtidig med, at virksomheden kan påberåbe sig en fradragsret, jf. herved EU-Domstolens dom af 28. november 2013 i sag C-319/12 (MDDP), præmis 40-45, og dom af 26. februar 2015 i de forenede sager C-144/13, C-154/13 og C-160/13 (VDP Dental Laboratory), præmis 37-40. Fradraget for indgående afgifter er således efter EU-Domstolens praksis knyttet til opkrævningen af udgående afgifter. Det gælder, selv om virksomheden ikke kan efteropkræve salgsmoms hos sine kunder.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at momslovens § 37 og § 38 ikke giver hjemmel til, at H1 kan fradrage købsmoms på varer og ydelser, som skolen har erhvervet i forbindelse med sine kursusaktiviteter, uden at der samtidig tages højde for en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms for kursusydelserne.
Højesteret tiltræder derfor, at Skatteministeriet er frifundet for H1s principale påstand.
Spørgsmålet er herefter, om H1 kan gøre et erstatningskrav gældende i anledning af SKATs afgørelse af 12. juni 2006. Dette beror navnlig på, om et eventuelt erstatningskrav er forældet, og om SKAT har handlet ansvarspådragende.
Højesteret tiltræder, at forældelsesfristen for et eventuelt erstatningskrav begyndte at løbe fra SKATs afgørelse den 12. juni 2006. Det er således følgerne af denne afgørelse, som skolen umiddelbart kunne konstatere ved afgørelsen, der begrunder skolens erstatningskrav, jf. herved forældelseslovens § 2, stk. 4, samt Højesterets domme af 22. november 2011 (UfR 2012.574/2) og 14. december 2017 i sag 86/2017.
Som anført af landsretten var et eventuelt erstatningsansvar for SKAT ikke inden den 1. januar 2011 forældet efter såvel de tidligere gældende forældelsesregler i 1908-loven som den nugældende forældelseslov. Forældelsen af erstatningskravet indtrådte derfor tidligst den 1. januar 2011, jf. forældelseslovens § 30, stk. 1.
Kravet om erstatning blev fremsat i H1s stævning af 4. februar 2013, der blev indleveret til byretten den 5. februar 2013. Erstatningskravet vil derfor være forældet, medmindre forældelsesfristen i den mellemliggende periode har været afbrudt eller foreløbigt afbrudt.
Af forældelseslovens § 21, stk. 1, fremgår, at hvis der inden forældelsesfristens udløb af fordringshaveren er anlagt retssag om grundlaget for fordringen, indtræder forældelse tidligst et år efter sagens endelige afgørelse. Er en sag om fordringens eksistens eller størrelse eller en sag, som er afgørende herfor, inden forældelsesfristens udløb indbragt for en administrativ myndighed, indtræder forældelse tidligst et år efter, at myndigheden har givet meddelelse om sin afgørelse, jf. § 21, stk. 2, 1. pkt.
I den foreliggende sag indbragte H1 i overensstemmelse med skatteforvaltningslovens § 48 SKATs afgørelse af 12. juni 2006 for Landsskatteretten, og skolen anlagde – efter Landsskatterettens stadfæstelse af afgørelsen – den 9. januar 2009 retssag mod Skatteministeriet med påstand om, at ministeriet skulle anerkende, at skolen var afgiftspligtig af sin kursusvirksomhed. Udfaldet af denne retssag var afgørende for, at skolen den 15. februar 2011 og tillige den 4. april 2011 i henhold til skatteforvaltningslovens § 31 og § 32 kunne anmode SKAT om genoptagelse af momstilsvaret og tilbagebetaling af købsmoms mv. vedrørende skolens kursusvirksomhed. SKATs afslag af 28. november 2011 herpå blev af H1 i overensstemmelse med skatteforvaltningslovens § 48 indbragt for Landsskatteretten, som den 5. november 2012 stadfæstede SKATs afgørelse. Skolen anlagde herefter den 5. februar 2013 retssag mod Skatteministeriet med påstand om tilbagebetaling af købsmoms mv., subsidiært erstatning.
Højesteret finder, at H1s sagsanlæg den 9. januar 2009 om afgiftspligt må anses for også at have angået grundlaget for et eventuelt senere krav om tilbagebetaling, subsidiært erstatning. Højesteret bemærker herved, at SKATs afgørelse af 12. juni 2006 kun kunne ændres gennem udnyttelse af den administrative rekurs med efterfølgende adgang til domstolsprøvelse, og kun gennem en ændring af denne afgørelse ville H1 kunne have et erstatningskrav. Forældelse af erstatningskravet må således i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 1, anses for foreløbigt afbrudt ved søgsmålet den 9. januar 2009.
Efter landsrettens dom havde H1 krav på at være momsregistreret og fremsatte på grundlag heraf den 15. februar 2011 og tillige den 4. april 2011 krav om tilbagebetaling af købsmomsen mv. over for SKAT. Der var på dette tidspunkt ikke indtrådt forældelse. Hvis SKAT imødekom kravet, ville H1 ikke have krav på erstatning. Da SKAT kun delvist anerkendte kravet om tilbagebetaling, påklagede H1 afgørelsen til Landsskatteretten i overensstemmelse med skatteforvaltningslovens § 48.
Højesteret finder, at forældelsesfristen for erstatningskravet også under dette forløb har været foreløbigt afbrudt, da klagen til Landsskatteretten angik forhold, som var afgørende for, om H1 havde krav på erstatning, jf. forældelseslovens § 21, stk. 2.
Forældelsesfristen må dermed i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 1 og 2, anses for ad flere omgange at være blevet foreløbigt afbrudt, således at forældelse af H1s erstatningskrav tidligst indtrådte et år efter, at Landsskatteretten gav meddelelse om sin seneste afgørelse af 5. november 2012. Da den foreliggende sag som nævnt blev anlagt den 5. februar 2013, er et eventuelt erstatningskrav herefter ikke forældet, jf. forældelseslovens § 16, stk. 1.
Om ansvarsgrundlaget
H1 har gjort gældende, at skattemyndighederne har pådraget sig erstatningsansvar efter både EU-retten og dansk rets almindelige regler.
For at en offentlig myndighed er erstatningsansvarlig efter EU-retten, er det bl.a. et krav, at en overtrædelse af EU-retten er tilstrækkelig kvalificeret, jf. bl.a. Højesterets dom af 31. maj 2013 (UfR 2013.2361). Det indebærer efter EU-Domstolens praksis, at den nationale myndighed åbenbart og groft skal have overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser, jf. bl.a. EU-Domstolens dom af 5. marts 1996 i de forenede sager C-46/93 og C-48/93 (Brasserie du Pêcheur og Factortame), præmis 55 og 56.
SKATs afgørelse af 12. juni 2006 om, at H1 ikke kunne anses for at drive momspligtig kursusvirksomhed, var begrundet med, at skolens kursusvirksomhed ikke blev drevet med gevinst for øje, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. SKAT henviste herved bl.a. til EU-Domstolens dom af 21. marts 2002 i sag C-174/00 (Kennemer Golf & Country Club). Også Landsskatterettens afgørelse af 9. oktober 2008, der stadfæstede SKATs afgørelse, var begrundet hermed.
Højesteret finder, at det i lyset af reglerne om afgiftsfritagelse i artikel 13 A, stk. 1, litra i, og stk. 2, litra a, i sjette momsdirektiv og den nævnte EU-dom samt ordlyden af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. og 2. pkt., og forarbejderne hertil på tidspunktet for SKATs afgørelse gav anledning til tvivl, om H1s kursusvirksomhed kunne anses for momspligtig. Som følge heraf kan SKAT – i det omfang afgørelsen måtte være i strid med EU-momsreglerne – ikke anses for at have foretaget en sådan fejlfortolkning, som kan begrunde erstatningsansvar efter EU-retten. Der er heller ikke grundlag for at pålægge skattemyndighederne et erstatningsansvar efter dansk rets almindelige regler.
Med den anførte begrundelse tiltræder Højesteret, at Skatteministeriet er frifundet for H1s subsidiære påstande.
Sagsomkostningsbeløbet er fastsat til delvis dækning af Skatteministeriets udgifter til advokatbistand.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 125.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Intet brud på forskelsbehandlingsloven, da medarbejder i fleksjob blev afskediget ved folkepensionsalderen
Pia Skovgaard Hansen, Mia Boesen, Soeren Narv Pedersen
Højesteret vurderede, at det ikke – i den konkrete sag - kunne betragtes som forskelsbehandling at afskedige en medarbejder på grund af bortfald af hans fleksjobaftale, selvom baggrunden for bortfald af fleksjobaftalen var, at medarbejderen havde nået folkepensionsalderen.
Den 22. marts 2011 blev A ansat som salgskonsulent på ubestemt tid hos virksomheden X A/S. Ansættelsen skete på baggrund af Y kommunes tilbud om ansættelse i fleksjob, hvor Y kommune ydede tilskud til lønnen med 2/3. Fleksjobordningen betød blandt andet, at A havde en ugentlig fridag, at han skulle arbejde 20 timer om ugen og at arbejdet kunne udføres med passende skånehensyn til As fysiske handicap, herunder begrænsede tunge løft, varierende arbejdsstillinger m.v.
Den 31. marts 2017 modtog A en opsigelse af sit ansættelsesforhold, hvoraf det fremgik, at A skulle fratræde sin stilling den 31. juli 2017 samtidig med udløbet af hans fleksjobaftale. Baggrunden for fleksjobaftalens udløb var, at A fra dette tidspunkt var berettiget til folkepension. Samme dato som opsigelsen oprettede X A/S et jobopslag på jobnet.dk, hvor de søgte en salgskonsulent på fuld tid.
As fagforbund gjorde herefter primært gældende, at opsigelsen af A var usaglig og i strid med forskelsbehandlingsloven, fordi opsigelsen var begrundet i As alder og hans handicap. As fagforbund gjorde endvidere gældende, at afskedigelsen var en overtrædelse af deltidsloven samt funktionærlovens § 2b ved ikke at være rimelig begrundet i hverken A's eller X A/S' forhold.
X A/S gjorde gældende, at opsigelsen af A ikke var begrundet i hans alder eller fysiske handicap, ligesom de også gjorde gældende, at opsigelsen ikke havde sammenhæng med oprettelsen af en ny stilling hos X A/S. I den nyoprettede stilling søgte X A/S en fuldtidsmedarbejder som blandt andet skulle kunne varetage fysiske opgaver såsom at foretage tunge løft. A kunne således ikke bestride den nye opslåede stilling. Afskedigelsen af A var alene begrundet i udløbet af As fleksjobaftale.
Ved vurderingen af om afskedigelsen var berettiget, lagde Højesteret den 17. april 2019 til grund, at fleksjobordningen er rettet mod personer, som ikke kan opretholde eller opnå beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet. Fleksjobordningen betragtes således som en positiv særforanstaltning.
Højesteret påpegede, at det er utvivlsomt, at A blev ansat hos X A/S på baggrund af fleksjobaftalen, hvoraf det blandt andet fremgik, at Y kommune ville yde tilskud til lønnen med 2/3. Ved bortfald af fleksjobaftalen fandt Højesteret derfor, at grundlaget for ansættelsen tillige bortfaldt.
Højesteret bemærkede endvidere, at forskelsbehandlingsloven ikke er til hinder for, at der i medfør af anden lovgivning iværksættes foranstaltninger, som har til formål at forbedre beskæftigelsesmulighederne for personer med en bestemt alder eller et handicap. Ophøret af en sådan positiv særforanstaltning på grund af folkepensionsalderens indtrædelse kan dermed heller ikke anses for at være i strid med forskelsbehandlingsloven. Det kan i denne sammenhæng derfor heller ikke anses som værende i strid med forskelsbehandlingsloven, at A blev afskediget på grund af bortfaldet af fleksjobaftalen, idet denne dannede grundlag for ansættelsesforholdets indgåelse.
Idet grundlaget for ansættelsesforholdet var fleksjobaftalen, kunne afskedigelse begrundet i bortfald af fleksjobaftalen ifølge Højesteret heller ikke danne grundlag for at anse afskedigelsen som en overtrædelse af hverken deltidsloven eller funktionærlovens § 2b.
Højesteret fandt således, at afskedigelsen af A var saglig.
Med dommen slår Højesteret fast, at selvom en fleksjobaftale er begrundet i et eventuelt handicap, kan bortfaldet af en sådan positiv særforanstaltning, når medarbejderen når folkepensionsalderen, ikke medføre brud på forskelsbehandlingsloven.
I forlængelse heraf slog Højesteret endvidere fast, at det ej heller – i den konkrete sag – kunne anses for forskelsbehandling, at arbejdsgiverens afskedigelse af medarbejderen var begrundet i bortfaldet af en sådan fleksjobaftale, hvorfor det hverken var i strid med deltidsloven eller funktionærlovens § 2b at afskedige medarbejderen.
Højesterets dom er hensigtsmæssig for arbejdsgivere, som har medarbejdere ansat på baggrund af en fleksjobordning fra før 2013, i det det bemærkes, at fleksjobordningen blev ændret med virkning fra 1. januar 2013, jf. nedenfor. Hvis Højesteret var kommet frem til det modsatte resultat, ville virksomheder med ansatte ansat på baggrund af en fleksjobaftale fra før 2013 kunne risikere at skulle betale fuld løn for disse medarbejdere efter udløbet deres fleksjobaftale, hvilket potentielt ville kunne medføre en større økonomisk byrde for de pågældende virksomheder.
Ændringen i 2013 har dog medført, at arbejdsgivere alene betaler medarbejderen for dennes reelle arbejdsydelse, hvorefter medarbejderen vil få suppleret sin løn med tilskud fra kommunen. Afskedigelse af medarbejdere begrundet i bortfald af en fleksjobaftale (fra efter 1. januar 2013), fordi denne har nået folkepensionsalderen, vil derfor formentlig ikke være saglig som følge af de ændrede regler, men dette er endnu ikke prøvet, og derfor uvist.
9 timer siden 4/2/2020
11 timer siden 4/2/2020

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret