text:
Succession – korrektion af pris - interessefællesskab - Jura for alle
Home Domme og afgørelser Succession – korrektion af pris – interessefællesskab
Succession – korrektion af pris – interessefællesskab
A købte i 2007 to landbrugsejendomme af sin morbror, NB. Parterne aftalte skattemæssig succession efter reglerne i kildeskattelovens § 33 C, hvorved A påtog sig en latent skattebyrde.
SKAT korrigerede de handelsværdier, som A havde aftalt med NB, da den aftalte overdragelsessum efter SKATs opfattelse ikke svarede til handelsværdien, og da det derfor var SKATs opfattelse, at der var ydet en skattepligtig gave fra NB til A.
Nevøen gjorde i første række gældende, at der ikke var noget retligt grundlag for at foretage en korrektion, da en handel mellem en onkel og en nevø måtte sidestilles med en handel mellem uafhængige parter. Derfor kunne der ifølge nevøen kun ske korrektion efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3, hvis afvigelsen mellem den aftalte pris og den skønnede handelsværdi var åbenbar. Afvigelsen var ifølge nevøen ikke åbenbar, idet den aftalte overdragelsessum alene afveg fra handelsværdien med ca. 11 %.
I anden række gjorde nevøen gældende, at såfremt myndighedernes korrektion var hjemlet, havde han ved opgørelsen af, om der var givet en gave, krav på, at der blev taget højde for den latente skat ved værdiansættelsen og samtidig blev givet nedslag som en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D.
Sagen for Højesteret angik dermed to hovedspørgsmål: For det første om SKAT ved vurderingen af, om der ved overdragelsen blev ydet en gave, havde hjemmel til at korrigere de handelsværdier, som A i sin tid aftalte med sin morbror i forbindelse med overdragelsen af ejendommene. For det andet om A har ret til ud over nedslaget i handelsværdien efter § 33 C at beregne en passivpost efter § 33 D.
Højesteret fastslog om det første spørgsmål, at A og NB ved vurderingen af SKATs adgang til at korrigere de aftalte handelsværdier som nevø og morbror må anses for at være interesseforbundne parter. Højesteret henviste herved til, at den personkreds, der kan anvende successionsreglerne i kildeskattelovens § 33 C, omfatter ”søskendes børn”.
Højesteret tiltrådte, at der forelå en væsentlig afvigelse mellem den aftalte købesum for de to ejendomme og ejendommenes værdi, og at SKAT dermed havde været berettiget til at foretage korrektion af den aftalte overdragelsessum som sket efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3.
Om det andet spørgsmål udtalte Højesteret, at der hverken i bestemmelsernes ordlyd eller forarbejderne er holdepunkter for, at der ved siden af et nedslag i handelsværdien efter kildeskattelovens § 33 C kan beregnes en passivpost efter § 33 D.
Højesteret stadfæstede på den baggrund landsrettens dom.
Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.A.6.1.1
Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.C.6.7.2
Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.H.2.1.9.2
Den juridiske vejledning, 2018-1, afsnit C.A.6.1.2.1
Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben, Michael Rekling, Kurt Rasmussen og Jens Kruse Mikkelsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 9. afdeling den 30. maj 2017 (SKM2017.428.VLR).
Appellanten, A, har gentaget sin påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal nedsætte hans indkomst for indkomståret 2007 til det selvangivne.
A har i første række anført navnlig, at der ikke er retligt grundlag for at korrigere de værdier, der er aftalt mellem ham som køber og NB som sælger af de to landbrugsejendomme.
Når man skal vurdere, om der er grundlag for korrektion efter afskrivningslovens § 45, stk. 3, og ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, skal det som minimum indgå, om der er tale om parter med modstående interesser eller ej, og hvor stor en afvigelse der er mellem de aftalte værdier og handelsværdierne.
Der foreligger hverken konkret eller generelt et interessefællesskab mellem NB og ham. NB var interesseret i at få mest muligt ud af handelen, og selv ønskede han at købe så billigt som muligt. En gave har aldrig været drøftet. NB er hans morbror, men familierelationen er så fjern, at det ikke kan betegnes som et generelt interessefællesskab.
Når der ikke er tale om et interessefællesskab mellem køber og sælger, skal en aftalt fordeling af en overdragelsessum og en aftalt samlet købesum lægges til grund, medmindre det er åbenbart, at de aftalte værdier ikke svarer til de faktiske. Dette fremgår bl.a. af forarbejderne til afskrivningslovens § 45, stk. 3, og ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6. Når man skal vurdere, hvor stor en afvigelse, der kan accepteres, og hvornår der er tale om en åbenbar afvigelse, må navnlig den relative afvigelse vurderes. Man må se på alle aktiverne under ét.
Anlægger man totalbetragtningen på hele overdragelsessummen, er afvigelsen på 10,83 %. Dette udgør ikke en tilstrækkelig afvigelse til at kunne begrunde en korrektion, når man anskuer parternes relation. Det er praksis i omfordelingssager at operere med en margin, der er væsentligt højere end den afvigelse fra handelsværdien, som der er tale om i denne sag, og en sådan højere margin må også finde anvendelse, selv om der ikke er tale om en omfordelingssag.
Endvidere er der i den nye ejendomsvurderingslov fra 2017 indført en regel om +/20 % som en lovfæstet usikkerhedsmargin, når man vil påklage en ejendomsvurdering. Denne margin bør også have afsmittende betydning i den foreliggende sag, når man skal vurdere, om der er et tilstrækkeligt grundlag for korrektion.
I nærværende sag er der ikke en åbenbar afvigelse mellem den aftalte værdi og den handelsværdi, som SKAT har fundet, og der er derfor ikke grundlag for en forhøjelse af indkomsten.
I anden række har A anført, at han har ret til at beregne en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D, der herefter kan neutralisere den indkomstforhøjelse, der foreligger.
Landsrettens fortolkning af kildeskattelovens § 33 C og § 33 D er ikke rigtig. Der er alene tale om en formålsfortolkning, som ikke kan læses ud af forarbejderne, og hverken ordlyden eller forarbejderne i øvrigt giver støtte for en sådan fortolkning. Formålsfortolkningen står i kontrast til den klare ordlyd af kildeskattelovens § 33 D, stk. 1. Man har ved de to regelsæt indført mulighed for kompensation samtidig. Ved vurderingen af, om der er ydet en skattepligtig gave til ham, har han således ret til at beregne en modpost i form af en passivpost, der nedsætter gavens værdi ved indkomstopgørelsen, hvilket medfører, at der ikke er grundlag for at forhøje hans indkomst.
Skatteministeriet har anført navnlig, at A skal beskattes af differencen mellem den aftalte pris og handelsværdien, da han købte de to landbrugsejendomme af sin morbror for en pris, som ligger under handelsværdien.
Ordlyden af ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3, medfører ingen begrænsninger i skattemyndighedernes adgang til at efterprøve en aftalt afståelsessum og dennes eventuelle fordeling på forskellige aktiver, men skattemyndighederne anerkender, at det ikke er enhver afvigelse, som kan føre til korrektion. Der er imidlertid hverken i lovgivningen eller i praksis opstillet faste grænser i absolutte eller relative tal for, hvornår der kan foretages korrektion. Den nye ejendomsvurderingslovs grænse på 20 % er ikke bestemmende for fortolkningen af skattemyndighedernes adgang til at efterprøve aftaler efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4 eller afskrivningslovens § 45.
Der er en sådan afvigelse mellem den aftalte overdragelsessum og den reelle handelsværdi, at skattemyndighederne kan foretage korrektion, uanset om parterne anses for uafhængige eller ej. Det er endvidere tilstrækkeligt, at afvigelsen anses for at være væsentligt forkert, dels fordi parterne befandt sig i et generelt interessefællesskab som familiemedlemmer, dels fordi A ikke har godtgjort, at han og morbroren konkret havde modstående skattemæssige interesser i købesummens fastsættelse og fordeling. Overdragelsen skete ved succession efter kildeskattelovens § 33 C, der bl.a. omfatter familierelationen morbror og nevø. Ved sådanne generationsskifter inden for familien må der gælde en vis formodning for, at en konstateret afvigelse mellem den aftalte pris og handelsværdien er udslag af den familiære forbindelse og ikke blot kan forklares med den usikkerhed, der altid vil være forbundet med prisfastsættelse.
A har ikke indbragt Landsskatterettens afgørelse af 22. december 2014 om den beløbsmæssige fastsættelse for domstolene, ligesom han ikke under retssagen har anfægtet skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse af handelsværdien f.eks. ved begæring om syn og skøn.
Hertil kommer, at der – ud over den betydelige absolutte og relative afvigelse mellem den aftalte pris og handelsværdien – foreligger flere forhold, der hver for sig og sammen understøtter, at skattemyndighederne med rette har foretaget korrektion. Det gælder for det første aktivernes karakter. For det andet bør man inddrage grundlaget for værdiansættelsen. SKATs værdiansættelse bygger bl.a. på oplysninger, som A’s morbror afgav under en besigtigelse af ejendommene. Der er ingen holdepunkter for at kritisere SKATs skøn. Den aftalte pris fremstår derimod ikke velunderbygget.
Kildeskattelovens § 33 C og § 33 D indeholder ikke hjemmel til to gange at tage højde for, at A ved succession overtog den latente skattebyrde. Han er ved Landsskatterettens afgørelser indrømmet et betydeligt fradrag ved opgørelsen af, om han har modtaget en gave. Dette nedslag overstiger et fradrag beregnet efter kildeskattelovens § 33 D, og han har ikke krav på yderligere fradrag. Dette må kræve udtrykkelig eller klar hjemmel i bestemmelsernes ordlyd og forarbejder, og en sådan sikker støtte findes ikke.
Efter Landsskatterettens kendelse af 10. september 2008 (SKM2008.876.LSR) og Skatteministeriets styresignal i SKM2011.406.SKAT er der nu to metoder, hvorved der kan gives fradrag, fordi køber overtager den latente skat. Enten kan fradraget gives som et skønsmæssigt værdinedslag ved opgørelsen af handelsværdien ved succession efter kildeskattelovens § 33 C eller i form af en passivpost efter beregningsreglerne i kildeskattelovens § 33 D. Køberen har valgfrihed mellem de to metoder og kan således vælge den metode, der er mest gunstig for ham. Dobbelt-nedslag for den latente skat er derimod udelukket.
Ved lov nr. 958 af 20. december 1999 blev der i afskrivningslovens § 45 og ejendomsavancebeskatningslovens § 4 indsat udtrykkelige bestemmelser om, at en aftalt salgssum og dens fordeling på aktiver er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.
Afskrivningslovens § 45, stk. 3, fik følgende ordlyd:
”Stk. 3. Såvel den samlede kontantomregnede salgssum som den fordeling på aktiver efter stk. 2, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.”
Ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, fik følgende ordlyd:
”Stk. 6. Såvel den samlede kontantomregnede afståelsessum som den fordeling på aktiver efter stk. 5, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.”
I bemærkningerne til afskrivningslovens § 45, stk. 3, hedder det bl.a. (FT 1999-2000, 1. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 85, s. 2216 ff.):
”Det foreslås derfor at ændre affattelsen af afskrivningsloven § 45, stk. 2. Der er ikke hermed tilsigtet en ændring af gældende praksis. Det fremgår således af bemærkningerne til den nye afskrivningslov (lovforslag nr. L 102, folketingsåret 1997-98 (2. samling)), at i tilfælde, hvor den skatteansættende myndighed finder, at parternes aftalte fordeling på aktiverne ikke svarer til de faktiske værdier, vil den skatteansættende myndighed ligesom i dag kunne tilsidesætte fordelingen, når det er åbenbart, at parternes fordeling ikke svarer til de faktiske handelsværdier. Dette har imidlertid ikke fundet udtryk i lovbestemmelsen. Det foreslås at affatte bestemmelsen i stk. 2 således, at parterne i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde skal foretage en fordeling på nærmere angivne aktiver, og i stk. 3, at parternes aftalte salgssum og fordeling på de enkelte aktiver er undergivet den skatteansættende myndigheds prøvelse.
I det foreslåede stk. 3 fastsættes som tidligere nævnt en regel om, at såvel den kontantomregnede overdragelsessum som den fordeling på aktiver efter stk. 2, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.
Kan parternes fordeling således ikke anses for at være en korrekt ansættelse af værdien (handelsværdien) af overdragne aktiver, gælder der efter stk. 3 adgang for de skatteansættende myndigheder til at korrigere den værdiansættelse, som parterne har aftalt, i kraft af, at den skatteansættende myndighed foretager prøvelse af såvel den samlede overdragelsessum som fordelingen af overdragelsessummen på aktiverne.
Det skal bemærkes, at såfremt der indgår et gaveelement i overdragelsen, så er gavegivers og gavemodtagers værdiansættelse bindende for skattemyndighederne, såfremt den pågældende told- og skatteregion ikke har ændret værdiansættelsen inden 3 måneder efter modtagelsen af gaveanmeldelsen.
Den skatteansættende myndigheds prøvelse vil som resultat have, at parternes overdragelsessum og fordeling på aktiverne må anerkendes som handelsværdien, eller at enten overdragelsessummen eller fordelingen ikke kan anerkendes som handelsværdien. Det vil sige, at såvel den aftalte salgssum som fordeling vil blive tilsidesat, såfremt den samlede salgssum eller fordelingen på enkeltaktiver ikke afspejler handelsværdien.
Skattemyndigheden forventes dog kun at korrigere en af parterne aftalt overdragelsessum eller fordeling, såfremt fordelingen er åbenbart forkert, jf. nedenfor. I så fald skal fordelingen foretages af den skatteansættende myndighed. Det samme vil den skatteansættende myndighed skulle gøre, hvis parterne ikke som foreskrevet har foretaget en fordeling på aktiverne. Foretages fordelingen ikke skriftligt eller i forbindelse med salget, foretages fordelingen ligeledes af den skatteansættende myndighed.
Hvor parterne har konkret modstående interesser, kan parterne forvente, at den skatteansættende myndighed vil lægge den af parterne aftalte overdragelsessum samt fordeling på de overdragne skatterelevante aktiver til grund.
I tilfælde, hvor parterne ikke har konkret modstående interesser, kan ligningsmyndighederne tilsidesætte den aftalte overdragelsessum og fordelingen, hvis overdragelsessummen eller fordelingen ikke er udtryk for handelsværdien for de overdragne aktiver. At parterne ikke har konkret modstående interesser kan følge af, at der er tale om overdragelse i familieforhold, mellem interesseforbundne parter, mellem koncernforbundne selskaber, eller fordi parternes forskellige forhold gør valget af en højere overdragelsessum end handelsværdien eller en lavere overdragelsessum end handelsværdien skattemæssigt fordelagtig for begge parter.”
I bemærkningerne til ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, henvises i det hele til bemærkningerne til afskrivningslovens § 45 (FT 1999-2000, 1. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 85, s. 2216 ff.).
Landsskatteretten tog ved kendelse af 10. september 2008 (SKM2008.876.LSR) stilling til en afgørelse fra Skatterådet om nogle spørgsmål om værdiansættelse ved overdragelse af en vognmandsforretning med succession. Klagerens synspunkt var, at der ved fastsættelse af handelsværdien skulle tages højde for, at overdragelsen skete med succession. Skatterådet havde tiltrådt SKATs indstilling om, at der efter praksis ikke skulle tages højde for skattebyrden, men kun beregnes en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D. Landsskatteretten gav imidlertid klageren medhold i, at handelsværdien skulle fastsættes under hensyn til de skatteforpligtelser, som køberen overtager fra sælgeren. Dette begrundede Landsskatteretten med henvisning til formålet med kildeskattelovens § 33 C. Skatteministeriet indbragte ikke afgørelsen for domstolene.
Skatteministeriet udsendte i juni 2011 et styresignal (SKM2011.406.SKAT) om værdiansættelse ved overdragelser med succession. Af styresignalet, hvori der henvises til Landsskatterettens afgørelse i SKM2008.876.LSR, fremgår bl.a. følgende:
”1. Sammenfatning
Der er rejst tvivl om, hvorvidt der ved værdiansættelsen af et aktiv, der overdrages som hel eller delvis gave med skattemæssig succession, både skal gives nedslag for den gaverelaterede del af den udskudte skat vedrørende overdragelsen efter kildeskattelovens § 33 C og for den objektivt beregnede passivpost efter kildeskattelovens § 33 D. På denne baggrund præciserer Skatteministeriet praksis, således at der ved værdiansættelsen af et aktiv, der overdrages som hel eller delvis gave med skattemæssig succession, ikke skal gives et sådant dobbeltnedslag…
Efter Skatteministeriets opfattelse opfyldes værdiansættelseskravet efter kildeskattelovens § 33 D mest hensigtsmæssigt ved, at det præciseres, at parterne har krav på det største af de nedslag, der kan beregnes med udgangspunkt i henholdsvis kildeskattelovens § 33 C og kildeskattelovens § 33 D…
Ved at anvende denne fremgangsmåde vil kravene efter kildeskattelovens §§ 33 C og D altid være opfyldt hver for sig i de konkrete situationer, hvor der sker overdragelser med succession som hel eller delvis gave.”
A købte i 2007 to landbrugsejendomme af sin morbror, NB, for 10,2 mio. kr. Overdragelsessummen var ifølge skødet fordelt med 8,6 mio. kr. for selve de faste ejendomme, 1,1 mio. kr. for løsøre, herunder maskiner og inventar, og 500.000 kr. for betalingsrettigheder. Parterne aftalte skattemæssig succession efter reglerne i kildeskattelovens § 33 C, hvorved A påtog sig en latent skattebyrde.
SKAT fandt, at den aftalte overdragelsessum ikke svarede til handelsværdien, som SKAT skønsmæssigt fastsatte til 16,4 mio. kr. for selve de faste ejendomme. SKAT fandt A skattepligtig af en gave, som blev opgjort til 2,3 mio. kr.
Landsskatteretten fandt ved afgørelse af 3. juli 2012, at SKAT havde været berettiget til at fastsætte handelsværdien skønsmæssigt, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte den handelsværdi af selve de faste ejendomme, som SKAT var nået frem til. Landsskatteretten fandt endvidere, at der ved opgørelsen af gavens værdi skulle tages højde for den latente skattebyrde, som A havde overtaget. Dette kunne enten ske ved et nedslag i handelsværdien efter kildeskattelovens § 33 C eller ved beregning af en passivpost efter lovens § 33 D. A ville kunne vælge den metode, der var mest gunstig for ham, men det var ikke muligt at få afslag for den latente skat efter begge bestemmelser. Landsskatteretten overlod den nærmere talmæssige opgørelse til SKAT.
A indbragte Landsskatterettens afgørelse for domstolene, som satte sagen i bero, indtil SKAT havde truffet afgørelse om den talmæssige opgørelse.
SKAT traf afgørelse herom den 1. juli 2013. SKAT fandt, at den indkomstskattepligtige gave udgjorde 1.868.400 kr. Denne afgørelse indbragte A for Landsskatteretten.
Landsskatteretten traf herefter afgørelse den 22. december 2014. Ved afgørelsen lagde Landsskatteretten en handelsværdi på 16,4 mio. kr. for selve ejendommene til grund og gav herefter et nedslag på 6.429.200 kr. efter kildeskattelovens § 33 C for den latente skattebyrde, hvilket gav en reguleret overdragelsespris på 9.970.800 kr. Da A havde betalt 8,6 mio. kr. for ejendommene, udgjorde gaveværdien heraf 1.370.800 kr. For betalingsrettighederne udgjorde den regulerede overdragelsespris 264.282 kr., og da A havde betalt 500.000 kr. for betalingsrettighederne, havde han betalt en overpris for disse på 235.718 kr. Den samlede regulerede overdragelsesværdi udgjorde således 10.235.082 kr. Landsskatteretten fastsatte herefter den samlede indkomstskattepligtige gave til 1.135.082 kr. (1.370.800 kr. med fradrag af overprisen for betalingsrettighederne på 235.718 kr.).
Sagen for domstolene har herefter angået en prøvelse af Landsskatterettens kendelse af 3. juli 2012.
Parterne er enige om, at det er mere gunstigt for A at få et nedslag efter kildeskattelovens § 33 C som sket ved Landsskatterettens afgørelse af 22. december 2014 end at få beregnet en passivpost efter lovens § 33 D.
Sagen for Højesteret angår herefter to hovedspørgsmål: For det første om SKAT ved vurderingen af, om der ved overdragelsen blev ydet en gave, har haft hjemmel til at korrigere de handelsværdier, som A i sin tid aftalte med sin morbror i forbindelse med overdragelsen af ejendommene. For det andet om A har ret til ud over nedslaget i handelsværdien efter § 33 C at beregne en passivpost efter § 33 D.
Korrektion af de aftalte handelsværdier
Højesteret finder, at ved vurderingen af SKATs adgang til at korrigere de aftalte handelsværdier må A og NB som nevø og morbror anses for at være interesseforbundne parter, jf. herved også, at den personkreds, der kan anvende successionsreglerne i kildeskattelovens § 33 C, omfatter ”søskendes børn”.
A har under sagen ikke fremlagt nærmere dokumentation for, hvad grundlaget var for den overdragelsessum, som blev aftalt mellem ham og NB. Navnlig er den ejendomsmæglervurdering, som ifølge NB’s forklaring blev indhentet i 2006, ikke fremlagt. Heroverfor står, at SKATs vurdering er baseret på en besigtigelse af ejendommene og på drøftelser med NB.
Landsskatteretten har ved sin afgørelse af 22. december 2014, som ikke er indbragt for domstolene, lagt til grund, at gaveværdien af ejendommene udgjorde 1.370.800 kr., og at den samlede gaveværdi af de overdragne ejendomme efter fradrag af overprisen for betalingsrettigheder udgjorde 1.135.082 kr. Dette skal ses i forhold til en samlet reguleret overdragelsesværdi på 10.235.082 kr.
Højesteret tiltræder på denne baggrund, at der foreligger en væsentlig afvigelse mellem den aftalte købesum for de to ejendomme og ejendommenes handelsværdi, og at SKAT har været berettiget til at foretage korrektion af den aftalte overdragelsessum som sket, jf. herved ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3.
Beregning af en passivpost
Kildeskattelovens § 33 C om mulighed for at overdrage en virksomhed med succession blev gennemført ved lov nr. 763 af 14. december 1988 (Succession ved familieoverdragelse). Lovens § 33 D om beregning af en passivpost til udligning af eventuelle fremtidige skattetilsvar blev indsat ved lov nr. 1119 af 21. december 1994 (Lempelse af generationsskifteafgifter m.v.).
Højesteret finder, at der hverken i bestemmelsernes ordlyd eller forarbejder er holdepunkter for, at der ved siden af et nedslag i handelsværdien efter § 33 C kan beregnes en passivpost efter § 33 D. Tværtimod bygger § 33 D på en forudsætning om, at der efter den dagældende forståelse af § 33 C ikke allerede var adgang til at foretage fradrag efter denne bestemmelse ved overdragelse med succession. Forholdet mellem de to regler er i øvrigt ikke nærmere omtalt i forarbejderne til § 33 D.
Efter den forståelse af adgangen til at foretage nedslag i handelsværdien efter § 33 C, som var blevet fastslået ved Landsskatterettens afgørelse af 10. september 2008 (SKM2008.876.LSR), og som blev præciseret ved Skatteministeriets styresignal i SKM2011.406.SKAT, har erhververen krav på det største af de nedslag, der kan beregnes med udgangspunkt i henholdsvis kildeskattelovens § 33 C og lovens § 33 D, men der kan ikke samtidig gives fradrag efter begge regler.
Det er ubestridt, at A er økonomisk bedst stillet ved som sket at få nedslag i handelsværdien efter § 33 C frem for at få beregnet en passivpost efter § 33 D.
Højesteret tiltræder på denne baggrund, at A ikke er berettiget til tillige at kunne beregne en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D.
https://www.skat.dk/skat.aspx?oid=2249153&lang=da
Forrige artikelBeskatning af fri bil – specialindrettet køretøj
Næste artikelStraf; skattesvig; aktieavance – veksel
Trust – fondslignende – arv
Overførsler fra udlandet – lempelse – bevisbyrde
Gevinster ved backgammon – administrativ praksis – grov uagtsomhed

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Portal om Den Europæiske Menneskerettighedskonvention | Højesteret ændrer landsrettens dom i Røde Mellemvej-sagen
Højesteret har den 4. januar 2013 afsagt endelig dom i Røde Mellemvej-sagen. Østre Landsret fandt i dom af 9. marts 2012, at der var sket en krænkelse af EMRK artikel 2 og tilkendte de pårørende 150.000 kr. i godtgørelse for krænkelsen. Højesteret valgte at ændre dommen og således frifinde stats- og Rigsadvokaten for påståede krænkelse af EMRK artikel 2 og artikel 6.
Østre Landsret – pressemeddelelse af 9. marts 2012
Højesteret – pressemeddelelse af 4. januar 2013 samt dom
Østre Landsrets pressemeddelelse af 9. marts 2012:
Krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention
Østre Landsrets 6. afdeling har den 9. marts 2012 afsagt dom i den såkaldte ”Røde Mellemvej-sag”, hvor en bilist den 1. april 2003 i forbindelse med, at Københavns Politi forsøgte at pågribe ham, blev skudt af en politibetjent, hvilket førte til, at bilisten samme dag afgik ved døden.
Sagen drejede sig om, hvorvidt bilistens efterladte har krav på godtgørelse, fordi Statsadvokaten for København og Bornholm og Rigsadvokaten har krænket deres rettigheder i henhold til bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 2 om retten til liv. Dette krav støttedes på det efterfølgende undersøgelsesforløb, som efter de efterladtes opfattelse var mangelfuldt og fejlbehæftet på en sådan måde, at der herved var påført dem som efterladte en selvstændig krænkelse. Sagen var oprindeligt anlagt tillige mod Københavns Politi med krav om godtgørelse efter bl.a. erstatningsansvarsloven i anledning af selve forvoldelsen af bilistens død, men Højesteret har i dom af 5. maj 2011 fastslået, at et eventuelt krav herpå er forældet.
Landsretten har ikke fundet det godtgjort, at det i konventionens forstand havde været absolut nødvendigt i den pågældende situation at afgive det dræbende skud. Landsretten har ikke herved taget stilling til, om den skydende betjent kunne gøres strafferetligt ansvarlig for afgivelsen af skuddet. Dette spørgsmål, hvori også indgår andre momenter, var endeligt afgjort ved statsadvokatens beslutning om at indstille efterforskningen, da den ikke kunne forventes at føre til domfældelse af betjenten for et strafbart forhold.
Under Rigsadvokatens behandling af de efterladtes klage over statsadvokatens afgørelse udløb fristen for at omgøre beslutningen om at indstille efterforskningen, jf. retsplejelovens § 724, stk. 2, hvorfor Rigsadvokaten ikke tog stilling til klagen. Landsretten har fundet, at den manglende overholdelse af omgørelsesfristen set i sammenhæng med bl.a., at retsplejelovens regler giver mulighed for toinstansbehandling af dette spørgsmål, under de nævnte omstændigheder indebar en krænkelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 2.
På denne baggrund er der tilkendt de pårørende en godtgørelse på 150.000 kr.
Der henvises til 6. afdeling nr. B-1692-11.
Højesterets pressemeddelelse af 4. januar 2013 samt dom:
Røde Mellemvej – Ikke grundlag for godtgørelse til pårørende
Den 1. april 2003 blev C skudt af en politibetjent på Røde Mellemvej i København. C afgik samme dag ved døden.
Den 20. oktober 2008 anlagde A, der er mor til C, og B, der er halvsøster til C, sag mod politiet, statsadvokaten og Rigsadvokaten med krav om godtgørelse.
Ved Højesterets dom af 5. maj 2011 blev det fastslået, at det krav på godtgørelse, som A og B havde rejst mod politiet, var forældet.
Sagen drejede sig herefter om, hvorvidt statsadvokaten og Rigsadvokaten var forpligtede til at betale godtgørelse til A og B for på retsstridig måde at have krænket deres rettigheder i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Kravet støttedes på det efterfølgende undersøgelsesforløb, som efter de pårørendes opfattelse var mangelfuldt og fejlbehæftet på en sådan måde, at det havde påført dem som efterladte en selvstændig krænkelse.
Selv om statsadvokatens undersøgelse på enkelte punkter gav anledning til kritik, fandt Højesteret efter en samlet bedømmelse, at de krav til undersøgelsen, som Menneskerettighedskonventionens artikel 2 stiller, var opfyldt ved det af statsadvokaten og Rigsadvokaten foretagne undersøgelsesforløb.
Statsadvokaten konkluderede ved sin undersøgelse, at den betjent, der skød C, var straffri som følge af nødværge. Det var ubestridt en fejl, at statsadvokaten og Rigsadvokaten ikke var opmærksomme på, at en to-måneders omgørelsesfrist for statsadvokatens afgørelse om ikke at rejse tiltale mod betjenten fandt anvendelse. Rigsadvokaten blev som følge heraf afskåret fra at tage stilling til tiltalespørgsmålet, men Højesteret fandt, at Rigsadvokaten ville være nået til samme resultat som statsadvokaten, hvis Rigsadvokaten havde haft mulighed for at prøve tiltalespørgsmålet. Den manglende iagttagelse af omgørelsesfristen kunne herefter ikke antages at udgøre en krænkelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 2.
Højesteret fandt således ikke, at der ved undersøgelsesforløbet hos statsadvokaten og Rigsadvokaten var sket en krænkelse af de pårørendes rettigheder i henhold til Menneskerettighedskonventionens artikel 2.
Der var heller ikke grundlag for at fastslå, at der var sket en krænkelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 6 om retten til rettergang inden for rimelig tid, idet den sagsbehandlingstid, der skal tages i betragtning, tager sin begyndelse ved indbringelse af sagen for domstolene.
Statsadvokaten og Rigsadvokaten blev herefter frifundet.
Afgørelsen er en ændring af landsrettens dom.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdom ændrer resultatet i en af danmarkshistoriens nok største skattesager
Højesteret underkender Skattestyrelsens værdiansættelsesmetode og ændrer resultatet af Landsrettens tidligere dom i en af danmarkshistoriens nok største skattesager.
Højesteret ændrer resultatet af Landsrettens dom, afsagt tirsdag den 16. januar 2018, og hjemviser Skattestyrelsens værdiansættelser til fornyet behandling i Skattestyrelsen, idet den metode, som Skattestyrelsen anvendte til værdiansættelse, ifølge Højesteret, ikke kan finde anvendelse på virksomheder, der skal efterleve et hvile-i-sig-selv princip.
Højesteret fastslår, i modsætning til hvad Skattestyrelsen, Landsskatteretten og Landsretten tidligere har fastslået, at DCF-metoden ikke finder anvendelse, men at POLKA-metoden, der er et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi for ledningsnettet og produktionsanlægget og den nedskrevne anskaffelsesværdi af ledningsnettet og produktionsanlægget, skal anvendes, når vand- og spildevandsselskabers ledningsnet og produktionsanlæg skal værdiansættes.
For Højesteret var der tale om en stillingtagen til en af to prøvesager, anlagt på vegne af en række vand- og spildevandsselskaber, herunder Hjørring Vandselskab A/S, hvor omdrejningspunktet for sagerne var værdiansættelse af vand- og spildevandsselskabers aktiver i forbindelse med overgang fra kommunal drift til drift i selskabsform.
Konsekvensen af Højesteretsdommen er, at alle vand- og spildevandsselskaber, der ikke har fået deres ledningsnet og produktionsanlæg værdiansat på baggrund af POLKA-metoden, har ret til genoptagelse af skatteansættelsen.
Har jeres vand- eller spildevandsselskab brug for en vurdering af jeres konkrete sag, så kontakt os endelig.
Selskaberne, eller kommunerne og selskaberne i forening, foretog en værdiansættelse i forbindelse med, at aktiverne blev flyttet fra kommunerne til selskaberne. Den værdiansættelse har først SKAT, så Landsskatteretten og siden Landsretten underkendt, idet Skattestyrelsen mente, at der skulle anvendes en anden metode (DCF-metoden), end den kommunerne og selskaberne havde anvendt.
For Landsretten var der udmeldt syn og skøn. Denne syns- og skønsmand tog ikke stilling til selve værdierne i selskaberne i de to prøvesager, men vurderede selve metodevalget til fastlæggelse af værdierne. Syns- og skønsmanden kom frem til, at DCF-metoden ikke kan anvendes i virksomheder, der er omfattet af et hvile-i-sig-selv princip.
Landsrettens flertal fandt, at det påhvilede skatteyderen at bevise, at de skøn, Skattestyrelsen havde gennemført på baggrund af anvendelsen af DCF-modellen, hvilede på et urigtigt grundlag og gav et åbenbart forkert resultat.
Højesteret har imidlertid underkendt anvendelsen af DCF-metoden til værdiansættelse af aktiverne i disse vand- og spildevandsselskaber, med samme begrundelse som syns-og skønsmanden, nemlig at denne metode ikke kan finde anvendelse i virksomheder, der er underlagt hvile-i-sig-selv princippet.
I stedet fastslår Højesteret, at den rigtige metode til værdiansættelsen i disse virksomheder er POLKA-metoden, som er udtryk for et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi. Højesteret udtaler direkte, at ”… (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes ledningsnettets og produktionsanlæggets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes”.
Da Højesteret ikke havde det fornødne grundlag til at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre for vandselskabet i prøvesagen, hjemviste Højesteret sagen til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
Det må betragtes som en stor sejr for vand- og spildevandsselskaberne, idet POLKA-værdien alt andet lige vil være højere, end den værdiansættelse Skattestyrelsen har foretaget på baggrund af den nu underkendte DCF-metode.
Har jeres vand- eller spildevandsselskab brug for en vurdering af jeres konkrete sag?


text:
Cyperns retssystem består af domstole i to instanser: højesteret (Ανώτατο Δικαστήριο), der pådømmer appeller af domme afsagt af en domstol i første instans, og følgende domstole i første instans: distriktsdomstole (Επαρχιακά Δικαστήρια) kriminaldomstole (Κακουργιοδικεία) domstole for lejekontrol (Δικαστήριο Ελέγχου Ενοικιάσεων) militærdomstolen (Στρατοδικείο). · familiedomstole (Οικογενειακά Δικαστήρια) · arbejdsretter (Δικαστήριο Εργατικών Διαφορών)
Højesteret består af 13 dommere, hvoraf en er retspræsident. Højesteret har følgende kompetencer:
Højesteret pådømmer alle appeller af domme i civil- og straffesager afsagt af domstole i første instans. Appeller behandles normalt af et kollegium bestående af tre dommere. Behandling af en appelsag er baseret på retsprotokollen fra den lavere instans (højesteret afhører kun vidner under helt særlige omstændigheder). Højesteret kan som appeldomstol stadfæste, ændre eller omstøde den appellerede dom, eller den kan give pålæg om fornyet domsforhandling.
Højesteret er enekompetent til at pådømme klager over beslutninger, handlinger eller undladelser fra personer eller organer med en udøvende eller administrativ funktion. Højesteret kan ophæve enhver udøvende eller administrativ handling, der udgør magtmisbrug eller strider mod loven eller forfatningen.
Prærogative retskendelser
Højesteret er enekompetent til at udstede prærogative retskendelser af typen habeas corpus, mandamus, certiorari, quo warranto og prohibition.
Højesteret er domstol i første instans og appeldomstol i søretssager. Som domstol i første instans pådømmes sagen af en enkelt dommer, mens appelsager pådømmes af det samlede dommerkollegium.
Anfægtelse af valgresultater
Som valgdomstol er højesteret enekompetent til at pådømme sager vedrørende fortolkning og anvendelse af valglove.
Forfatningsanliggender
Højesteret har kompetence til at pådømme en lovs forenelighed med forfatningen og til at løse magt- eller kompetencekonflikter mellem de forskellige statslige organer. Højesteret pådømmer også, om love, i forbindelse med hvilke Cyperns præsident (Πρόεδρος της Δημοκρατίας) udøver sin forfatningsmæssige ret til at forelægge spørgsmål for forfatningsdomstolen, er forfatningsstridige.
Distriktsdomstolene er kompetente til at pådømme civile søgsmål i første instans (med undtagelse af søretssager) og straffesager med en strafferamme på op til fem års fængsling. Der findes en distriktsdomstol i alle administrative distrikter i Cypern. Sagerne behandles af en enkelt dommer, og der er ikke noget nævningeting.
Kriminaldomstole pådømmer udelukkende straffesager. Kun de alvorligste sager, hvor strafferammen overstiger fem års fængsling, indbringes normalt for en kriminaldomstol. Hver kriminaldomstol består af tre dommere. Alle afgørelser er flertalsafgørelser. Der er ikke noget nævningeting.

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.15 Selvstændigt erhvervsdrivendes udgifter til advokat- og revisorbistand m.m.
Dette afsnit handler om mulighederne for fradrag for advokat- og revisorbistand m.m.
Praksis om fradragsmulighederne
Udgifter til regnskab og selvangivelse med mere
Udgifter til refinansiering af landbrug
Fradragsmulighederne for udgifter til sagkyndig bistand i skattesager er beskrevet i afsnit C.C.2.2.2.16.
afsnit C.A.4.3.1.11 om lønmodtageres fradrag for advokatudgifter
afsnit C.C.9 om skat ved konkurs.
Efter SL § 6, stk. 1, litra a, er der fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i det år, hvor advokaten eller revisoren udfører arbejdet, og hvor regningen kan sendes.
Det kan dog også accepteres, at udgifter, der er afsat til færdiggørelse af årsregnskabet, trækkes fra i det indkomstår, udgiften vedrører.
Der kan ikke vilkårligt skiftes princip fra år til år.
I overensstemmelse med ovenstående kan udgifter til advokat- og revisorbistand vedrørende almindeligt forekommende forhold under en virksomheds drift, fx inkasso af forretningsdebitorer samt udgifter til revision af regnskab og opstilling af årsopgørelse trækkes fra ved indkomstopgørelsen.
Se nedenstående afsnit: "Udgifter til regnskab og selvangivelse m.m." om udgifter til udfyldelse af selvangivelse.
Det er ikke en betingelse for fradrag af advokatudgifter, at en retssag vindes. Se UfR 1942.335 H.
Hvis bistanden vedrører rene formuedispositioner eller formuesfæren/indkomstkilden, kan udgifterne ikke fratrækkes.
Udgifter ved salg af ejendom og virksomhed
Udgifter ved overdragelse af ejendom eller virksomhed kan fratrækkes i det omfang, fortjeneste eller tab i forbindelse hermed vedrører indkomsten. Ved overdragelse af en virksomhed er der normalt tale om en forholdsmæssig fordeling på de aktiver, der indgår i handlen.
Udgifter ved etablering
Udgifter til advokat og revisor, som er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed, kan efter ændringen af LL § 8 J ikke længere trækkes fra. Se afsnit C.C.2.2.1.
Udgifter ved aktiekøb
Det fremgår af LL § 8 J, at udgifter til rådgivning vedrørende investering i aktier mv. med henblik på helt eller delvis at erhverve et eller flere selskaber mv. for at deltage i ledelsen og driften af disse ikke kan trækkes fra ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst fra og med indkomståret 2010. Se afsnit C.C.2.2.1.4.
En skatteyder afholdt udgifter til advokat, fordi kommunen ønskede at fratage ham tilladelsen til at udleje en ejendom. Udgifterne kunne fratrækkes. Se SKM2010.279.BR.
Udgift til en retssag i anledning af, at et vogntog væltede, lå inden for sædvanlig risiko ved drift af en vognmandsvirksomhed. Se SKM2003.502.LSR.
Et selskab fik fradrag for betaling af et tysk søsterselskabs udgifter til bl.a. advokat. Se SKM2003.146.VLR.
Højesteret fandt, at der var fradrag for sagsomkostninger vedrørende en strid om et selskabs ret til at forhandle et produkt. Se UfR 1942.335 H.
Procesudgifter til et udnyttet varemærke var fradragsberettigede, hvorimod der ikke kunne gives fradrag for den del af udgiften, der vedrørte et ikke udnyttet varemærke. Se LSRM 1960, 140.
Advokatudgifter vedrørende en konkurrenceklausul, herunder omkostninger til modpartens advokat, var fradragsberettigede. Se LSRM 1983, 76.
En vognmandsforretning fik fradrag for advokatudgifter i forbindelse med en sag, der blev anlagt mod Vejtransportrådet i anledning af fratagelse af køretilladelser. Se TfS 1988, 267 LSR.
Fradrag blev godkendt for advokatudgifter, som var afholdt for at sikre en vognmand indkørselsmuligheder ad en indkørsel, der var fælles med en anden ejendom. Se TfS 1989, 25 LSR. Se også TfS 1991, 268 LSR om fradrag for udgifter ved retssag om adgang til kørsel med traktorer over en nabos arealer.
Advokatomkostninger vedrørende en forretningsførers besvigelser var fradragsberettigede. Se TfS 1999, 494 LSR.
Advokatudgifter til en boligretssag for at undgå en udsættelsesforretning af et erhvervslejemål kan trækkes fra, når det tilsigtes at bevare det allerede etablerede indkomstgrundlag. Det gælder uanset udfaldet af retssagen.
Advokatudgifter til en anlagt sag om erstatning og pålæg af konkurrenceklausul var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 424 LSR.
Advokatudgifter mv. til voldgiftssag om forsøg på uberettiget ophævelse af interessentskab var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 673 LSR.
Advokatudgifter i forbindelse med sagsanlæg om misligholdelse af lejekontrakt på grund af udvidelse af varesortiment var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 573 LSR.
Udgifter til udarbejdelse af budgetter m.m. til brug ved ansøgning om gældssanering kunne fratrækkes ved indkomstopgørelsen. Se TfS 1988, 80 LSR.
Udgifter til tilsyn med en virksomheds løbende drift i betalingsstandsningsperioden og under konkursbehandling er fradragsberettigede. Se TfS 1986, 445 LSR. Se også afsnit C.C.9 om skat ved konkurs.
Revisorbistand til et selskabs vedtægtsændringer er fradragsberettiget. Se TfS 1980, 712 ØLD.
SKM2014.87.HR. Dommen vedrører en delvis anke af SKM2011.545.ØLR. Højesteret afviste fradragsret for rådgiverudgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb. Kapitalfondsopkøbet var foretaget gennem to danske selskaber, hvoraf det ene var stiftet til brug for opkøbet.
De to selskaber havde afholdt udgifter til et antal advokater og revisorer. Desuden havde selskaberne betalt kapitalfondsforvalteren for bistand i forbindelse med tilrettelæggelsen og gennemførelsen af investeringsprojektet.
Selskaberne gjorde gældende, at udgifterne kunne tillægges anskaffelsessummen for et antal lån, der var optaget i forbindelse med opkøbet, jf. KGL § 26, stk. 3, (dengang stk. 4).
Subsidiært gjorde selskaberne gældende, at advokat- og revisoromkostningerne var fradragsberettigede efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Derimod kan udgifter til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, ikke tillægges lånets anskaffelsessum efter den dagældende bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
Højesteret fastslog, at udgifterne i den konkrete sag havde karakter af honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet uden den fornødne direkte tilknytning til lånet. Udgifterne kunne derfor ikke tillægges lånets hovedstol efter den dagældende bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3). (Om KGL § 26, stk. 3, se afsnit C.B.1.7.8.).
Det samme gjaldt egne rådgiveres bistand vedrørende oplysning om, dokumentation for og almen rådgivning om låntagers virksomhed, herunder due diligenceundersøgelser selv om bistanden ydes med henblik på kreditvurdering. Det er i denne forbindelse uden betydning, om långiveren i låneaftalen har betinget lånets udbetaling af, at låntageren fremlægger sådant materiale.
Landsretten havde anerkendt fradrag for udgifter til långivers rådgivere: I forbindelse med låneoptagelsen havde de to selskaber påtaget sig en direkte forpligtelse til at betale alle långivernes udgifter, der med rimelighed var afholdt af disse til rådgivning mv. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde et lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne. Landsretten fandt, at de to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne lægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3). Skatteministeriet ankede ikke dette spørgsmål til Højesteret.
SKM2009.563.HR. Advokatudgifter til inkassoomkostninger til inddrivelse af advokatens egen kontingentrestance og revisorudgifter til undersøgelse af, om reglerne om betroede midler var overholdt, var ikke fradragsberettigede.
Højesteret fandt, at advokatudgifter til en sag om ekspropriation ikke var fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2009.511.HR.
En banks udgifter til advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager var ikke fradragsberettigede. Se SKM2009.448.LSR.
En kommanditist kunne ikke få fradrag for udgifter til en voldgiftssag mod kommanditselskabet. Se SKM2008.651.VLR.
Højesteret fandt, at et selskabs udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af bestemmende aktieposter i nogle selskaber ikke kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgiften ansås i stedet for omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Se SKM2007.775.HR.
En mælkeproducent blev ekskluderet som andelshaver og betalte i den forbindelse et garantibeløb. Landsskatteretten fandt, at hverken denne udgift eller advokatomkostninger i forbindelse hermed kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2007.909.LSR.
Advokatudgifter i forbindelse med tiltale for insiderhandel var ikke fradragsberettiget. Se SKM2007.404.LSR.
Advokatudgifter og erstatning ved dom efter et færdselsuheld kunne ikke fratrækkes i indkomsten. Se SKM2006.236.LSR.
Et selskabs udgifter til advokat og revisor afholdt i forbindelse med en omstrukturering af virksomheden var ikke fradragsberettigede. Se SKM2006.13.ØLR.
Et holdingselskabs omkostninger, herunder advokat- og revisorudgifter, i forbindelse med køb af datterselskaber kunne ikke fratrækkes som driftsudgifter eller som udgifter til formueadministration. Se SKM2005.483.LSR.
Et moderselskabs udgifter til revisor vedrørende en finansiel rekonstruktion af et datterselskab var ikke fradragsberettigede. Se SKM2005.32.LSR.
Et selskab etablerede i 2002 virksomhed i Sverige. Udgifterne kunne ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi der var tale om etableringsudgifter. Se SKM2005.31.LSR.
Udgifter til retssag mod lønmodtagerne vedrørende spørgsmålet om selskabets hæftelse for lønkravet efter virksomhedsoverdragelsesloven var ikke en naturlig eller sædvanlig driftsomkostning for virksomheden, idet udgifterne ikke var afholdt i forbindelse med selskabets indkomstskabende aktivitet. Se SKM2004.302.ØLR.
Advokatomkostninger, som afholdes i forbindelse med en retssag om en konventionalbod for overtrædelse af en konkurrenceklausul, som ikke omfatter erstatning for indtægtstab, er ikke fradragsberettigede. Se SKM2004.71.HR.
Inkassoomkostninger vedrørende et ikke indkomstskattepligtigt beløb er ikke fradragsberettiget. Se LSRM 1956, 52.
Udgifter til pålagte inkassoomkostninger vedrørende leverandørgæld er ikke fradragsberettigede. Se TfS 1985, 438 HRD.
Advokatudgifter i forbindelse med sag om pålagte inkassoomkostninger ved for sen betaling af terminsydelser, forsikringspræmier mv. er ikke fradragsberettigede. Se TfS 1998, 719 LSR.
Udgifter til advokat eller revisor, der afholdes i forbindelse med opnåelsen af en skattefri akkord, er ikke fradragsberettigede. Se TfS 1986, 380 LSR.
Advokatudgifter til at ordne en virksomheds kapitalforhold og overskudsfordeling er ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1965, 46.
Advokat- og revisorudgifter til fusionsundersøgelser er ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1975, 68.
En assurandørs udgifter til revisorbistand blev ikke anset for fradragsberettigede, fordi bogføringen og regnskabet i meget betydeligt omfang vedrørte dispositioner af rent privat karakter. Se TfS 1984, 492 ØLD.
Udgifter ved anlæg af injuriesag var ikke fradragsberettigede. Se TfS 1989, 96 LSR.
Advokatudgifter til retssag om eksklusion af fagforbund var ikke fradragsberettigede. Se TfS 1988, 57 LSR.
Udgift til advokatbistand i en disciplinærsag mod en advokat var ikke fradragsberettiget. Se LSRM 1971, 49.
En kommunal revisors advokatudgifter i anledning af en straffesag for grov forsømmelighed var ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1966, 131.
Ligningsrådet har om den skattemæssige behandling af fradrag for udgifter til regnskab og selvangivelse bestemt, at udgifter til regnskabsmæssig bistand kan trækkes fra ved indkomstopgørelsen efter SL § 6, stk. 1, litra a., i det omfang, udgifterne knytter sig til indkomsterhvervelsen.
Indeholder sådanne bistandsudgifter undtagelsesvist også egentlig betaling for selvstændig udfyldelse af selvangivelsen for virksomhedsejerne eller for hovedaktionæren, skal et beløb svarende til den private andel af udgifter til regnskabsmæssig bistand behandles som virksomhedsejerens eller hovedaktionærens private udgifter.
Højesteret har taget stilling til, at et mæglerhonorar til vurdering af markedsværdien for en fast ejendom til brug for årsregnskabet er fradragsberettiget. Se SKM2005.198.HR.
Interessentskaber og kommanditselskaber kan på samme måde fratrække udgifter til regnskabsmæssig bistand i selskabets regnskab. Interessenter og kommanditister kan i almindelighed ikke herudover fratrække udgifter til opstilling af det private regnskab og udfyldelsen af selvangivelsen.
I tilfælde, hvor det materiale, der normalt udsendes til kommanditister eller interessenter, ikke umiddelbart kan anvendes som grundlag for udfyldelsen af selvangivelsen, fx fordi den skattepligtige ved tilkøb har et afvigende afskrivningsgrundlag, er der fradrag for revisorbistand til at få udarbejdet brugbart materiale, herunder for opstilling af driftsregnskabet. Se TfS 1990, 150 VLD.
Udgift til revisorbistand ved indtræden i virksomhedsordningen blev anset for fradragsberettiget. Se TfS 1990, 123 LSR.
En deltidsansat lærer, der også havde væsentlige indtægter ved konsulent- og forfattervirksomhed, fik ved Landsskatteretten godkendt fradrag for revisorudgifter, dog undtagen en mindre privat andel for udfyldelse af selvangivelse. Se TfS 1991, 169 LSR.
En ikke-regnskabspligtig landmand bortforpagtede sin jord, hvilket var eneste indtægt på ejendommen. Af udgiften til regnskabsassistance på 3.319 kr. blev skønsmæssigt 2.319 kr. anset for fradragsberettiget. Se TfS 1991, 214 LSR.
Advokatomkostninger til at gennemføre tilbagebetalingskrav i ambi-sager kan trækkes fra. Den tilbagebetalte ambi er skattepligtig for skatteyderen. Derfor er de udgifter, der har været forbundet med at få pengene tilbage til virksomheden, fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se Told- og Skattestyrelsens meddelelse i SKM2002.139.TSS.
Efter de almindelige regler er der fradrag for advokatudgifter og lignende bistandsudgifter, som knytter sig til gennemførelsen af en refinansiering efter lov om refinansiering af realkreditlån mv. i landbrugsejendomme. I det omfang, der er tale om egentlige bistandsudgifter, er der derfor fradrag for betaling til regnskabskontoret og eventuelle pengeinstitutter for udarbejdelse af ansøgningsskema, budgetter mv.
Der er derimod ikke fradrag for følgende gebyrer og afgifter mv.:
Betaling til Hypotekbanken for godkendelse af dispensationer mv.
Gebyrer (lovbestemte) til Hypotekbanken på 1/4 pct. af indfrielsesbeløbet og 1/4 pct. af det nye lån
Ekspeditionsgebyr til realkreditinstitutter for indfrielse og optagelse af lån, herunder eventuelt vurderingsgebyr
Ekspeditionsgebyr til efterstående panthavere i forbindelse med rykningspåtegninger
Stempelafgift til det nye lån (eventuelt efter stempeloverførsel fra det indfriede lån) samt tinglysningspåtegninger mv.
Se TfS 1990, 154 TSS om, i hvilket omfang der er fradragsret for omkostninger i forbindelse med refinansiering i landbruget.
Højesteret afviste fradragsret for rådgiverudgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb.
Kapitalfondsopkøbet var foretaget gennem to danske selskaber, hvoraf det ene var stiftet til brug for opkøbet.
De to selskaber havde afholdt udgifter til et antal advokater og revisorer.
Desuden havde selskaberne betalt kapitalfondsforvalteren for bistand i forbindelse med tilrettelæggelsen og gennemførelsen af investeringsprojektet.
Derimod kan udgifter til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, ikke tillægges lånets anskaffelsessum efter den dagældene bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
Højesteret fastslog, at udgifterne i den konkrete sag havde karakter af honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet uden den fornødne direkte tilknytning til lånet. Udgifterne kunne derfor ikke tillægges lånets hovedstol efter den dagældene bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
Videre afviste Højesteret, at der var fradragsret for advokat- og revisordelen af udgifterne efter den dagældende lovbestemmelse i ligningslovens § 8 J. Højesteret fandt, at det var kapitalfonden/kapitalfonds-
forvalteren, der havde etableret/udvidet sin virksomhed, og ikke de to danske selskaber.
Landsretten havde anerkendt fradrag for udgifter til långivers rådgivere:
I forbindelse med låneoptagelsen havde de to selskaber påtaget sig en direkte forpligtelse til at betale alle långivernes udgifter, der med rimelighed var afholdt af disse til rådgivning mv. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde et lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne.
Landsretten fandt, at de to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne lægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
Skatteministeriet ankede ikke dette spørgsmål til Højesteret.
Dommen stadfæster SKM2011.545.ØLR vedrørende den del, at kendelsen, som var anket af selskaberne.
Se tilsvarende i SKM2012.39.LSR, som efterfølgende blev skærpet i SKM2012.431.BR.
Om KGL § 26, stk. 3, se afsnit C.B.1.7.8.
Advokatudgifter til inkassoomkostninger, som var afholdt af Advokatsamfundet til inddrivelse af advokatens kontingentrestance og efterfølgende afkrævet advokaten, kunne ikke anses som en driftsomkostning omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Advokatsamfundet havde også pålagt advokaten at afholde revisorudgifter til gennemførelse af en undersøgelse af, om advokaten havde overholdt reglerne om behandling af betroede midler. Disse udgifter var ikke en naturlig og sædvanlig driftsomkostning i en advokatvirksomhed, og dermed ikke fradragsberettigede.
SKM2009.511.HR
Højesteret fandt, at appellanten ikke havde godtgjort, at advokatudgifter, han havde afholdt i forbindelse med en sag om ekspropriation til en sti gennem hans frugtplantage, havde en sådan sammenhæng med hans indkomsterhvervelse fra frugtplantagen, at de kunne anses som fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Et selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af bestemmende aktieposter i nogle selskaber kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det blev begrundet med, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, idet opkøbene var nødvendige, for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af aktieposterne skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer, hvorfor der ikke var fradragsret for udgifterne til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgiften ansås i stedet for omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et ejendomsmæglerhonorar for vurdering af en fast ejendom var en fradragsberettiget driftsudgift. Vurderingen var indhentet, fordi revisoren havde tilkendegivet, at det ville være mest retvisende, at udlejningsejendommen i selskabets regnskab var ansat til markedsværdien.
Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til bistand, der ydes til brug for udarbejdelsen af regnskabet.
Hverken det forhold, at
vurderingshonoraret vedrørte et anlægsaktiv, eller
anvendelse af det af revisoren foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendig,
kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradrag.
Højesteret fandt, at en konventionalbod for overtrædelse af en konkurrenceklausul, der ikke omfattede erstatning for indtægtstab, men alene havde pønal karakter, ikke kunne anses som en sædvanlig og naturlig driftsomkostning i skatteyderens virksomhed. Advokatomkostninger, der var afholdt i forbindelse med retssagen om konventionalboden, havde en sådan sammenhæng med boden, at der heller ikke var fradragsret for disse.
Se tilsvarende i SKM2002.429.LSR.
En skatteyder havde i 1979 drevet bygmestervirksomhed, men var nu ophørt hermed. I forbindelse med levering af materialer og gæld opstået herved, betalte han inkassoomkostninger, fordi leverandørerne inddrev deres tilgodehavender hos ham. Højesteret fandt, at inkassoomkostningerne ikke var fradragsberettigede.
I sagen (Skandinavisk Grammofon) var der fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt på grund af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradrag blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre, dels tidligere opnået fortjeneste, dels muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet.
Bemærk, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at det altså var uden afgørende betydning for omkostningsfradraget, at udgifterne var afholdt forgæves.
Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.4.
Et selskab ønskede fradragsret jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til
En del af indsatsen fra selskabets og rådgivernes side blev brugt på - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for aktierne. Udgifterne blev dog også brugt på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om overtagelsestilbuddets fordele og ulemper.
En kommanditist kunne ikke få fradrag for udgifter til en voldgiftssag mod kommanditselskabet for at få omgjort en generalforsamlingsbeslutning om, at kommanditselskabet skulle erhverve en udlejningsejendom. Landsretten fandt ikke, at udgifterne til voldgiftssagen havde en sådan direkte og sædvanlig forbindelse til sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse, at udgifterne til voldgiftssagen var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne var afholdt for at hindre købet af ejendommen, var udgifterne til kommanditistens egen advokat heller ikke fradragsberettigede efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Et selskabs udgifter til advokat og revisor afholdt i forbindelse med en omstrukturering af virksomheden kunne hverken fratrækkes som sædvanlige driftsomkostninger eller efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Landsretten henviste til, at selskabet havde afholdt de omhandlede udgifter i anledning af selskabets indskrænkning af sine forretningsaktiviteter ved salg af datterselskaber og forretningsområder. Udgifterne vedrørte derfor sagsøgerens indkomstgrundlag og ikke sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse.
SKM2004.302.ØLR
Utilsigtede lønudgifter, som et selskab havde pådraget sig efter virksomhedsoverdragelsesloven, var ikke fradragsberettigede driftsomkostninger. Udgifterne til retssagen mod lønmodtagerne vedrørte spørgsmålet om selskabets hæftelse for lønkravet efter virksomhedsoverdragelsesloven, og fandtes ikke at være en naturlig eller sædvanlig driftsomkostning for virksomheden, idet udgifterne ikke var afholdt i forbindelse med en retssag om selskabets indkomstskabende aktivitet. Der var heller ikke fradrag for udgifterne til erstatningssagen mod den advokat, der som selskabets bestyrelsesformand havde rådgivet selskabet i forbindelse med overtagelsen af virksomheden og den efterfølgende retssag mod lønmodtagerne.
Spørgsmålet var, om et dansk selskab havde fradrag for betaling af et søsterselskabs udgift til advokat og erstatning/godtgørelse i anledning af søsterselskabets opsigelse af en agentaftale. Det tyske søsterselskab havde gennem en eksklusivaftale eneforhandlingsretten i Tyskland til det danske selskabs produkter, og det tyske selskab havde indgået en række underaftaler med agenter i Tyskland. På grund af utilfredsstillende resultater og samarbejdsvanskeligheder opsagde det tyske selskab i 1994 agentaftalen. Den opsagte agent anlagde retssag mod det tyske søsterselskab med krav om godtgørelse for goodwill. I 1996 overdrog det danske selskab salgsrettighederne fra søsterselskabet til en tredjemand og modtog et goodwillvederlag. Vederlaget fordeltes mellem søsterselskaberne, og i den forbindelse påtog det danske selskab sig at afholde søsterselskabets udgifter i anledning af retssagen, herunder til godtgørelse. Selv om retssagen var anlagt mod det tyske selskab, fandt Landsretten ikke, at der ikke eksisterede noget aftaleforhold mellem det danske selskab og agenten, og at det danske selskab ikke havde nogen retlig forpligtelse over for agenten. Men selskabet havde alligevel fradrag for udgifterne som driftsomkostninger. Landsretten lagde herved vægt på
at opsigelsen af agenten skete som led i en omstrukturering af salgsorganisationen på det tyske marked
at det danske selskab som producent havde den primære interesse i at sikre omsætningen på det tyske marked og dermed også i opsigelsen af agenten
at det danske selskabs beslutning om at betale udgifterne vedrørende opsigelsen af agenten blev truffet i forbindelse med indgåelsen af en samlet aftale med søsterselskabet om det økonomiske opgør i forbindelse med opsigelsen af eksklusivaftalen mellem søsterselskaberne og fordelingen af goodwill-beløbet.
Der var efter landsrettens opfattelse derfor ikke tale om et driftstilskud, men en fradragsberettiget driftsomkostning.
TfS 1990, 150 VLD
En tandlæge
drev praksis i interessentskabsform
havde skibsanparter
havde anpart i en hotelvirksomhed
var interessent i en leasingvirksomhed
købte en lystbåd, der blev bortchartret.
Amtsligningsrådet havde forhøjet indkomstansættelserne for indkomstårene 1983 og 1984 med foretagne fradrag for revisorbistand til leasingvirksomheden og anparterne og anset disse udgifter for afholdt til udarbejdelse af selvangivelsen.
Landsretten fandt, at selv om skatteyderen ikke kunne anses for bogføringspligtig, kunne hans virksomhed som anpartshaver og interessent dog begrunde, at han benyttede revisorbistand ved indkomstopgørelsen, fordi der ikke kunne foretages en skarp sondring mellem det egentlige driftsregnskab og skatteregnskabet. Efter revisors oplysninger fandt man, at revisorbistanden havde omfattet rådgivning ved køb af anparter og lystbåd, private udgifter ved udfærdigelsen af selvangivelsen samt beregninger af afskrivningsgrundlag.
Den del af udgifterne, der vedrørte indkomstopgørelsen med hensyn til anparter og interessentskaber, var efter landsrettens opfattelse fradragsberettigede driftsudgifter, medens de øvrige udgifter ikke kunne trækkes fra.
En provisionslønnet assurandør hos Statsanstalten afholdt en udgift til revisorbistand. Af provisionen betalte assurandøren bl.a. løn til en ansat assurandør og en kontordame. Kontordamen førte et beskedent bogholderi, og hver måned blev materialet sendt til et revisionsfirma, der bl.a. udarbejdede assurandørens selvangivelser. Udgiften til revisor kunne ikke fratrækkes. Landsretten lagde dels vægt på, at det beskedne bogholderi ikke nødvendiggjorde, at han benyttede sagkyndig revisorbistand og dels på, at bogføringen i meget betydeligt omfang vedrørte private dispositioner.
TfS 1980, 712 ØLD
Et selskab blev anset for berettiget til ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst at fratrække udgifterne til revisorbistand vedrørende vedtægtsændringer til opfyldelse af aktieselskabslovens krav.
SKM2010.279.BR
En skatteyder afholdt udgifter til advokat, fordi en kommune ønskede at fratage ham tilladelsen til at udleje en ejendom. Byretten fandt, at udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1 a, fordi der ikke var tale om etableringsudgifter.
SKM2016.182.LSR Skatteyderen drev virksomhed med udlejning af fast ejendom og havde i forbindelse med salg af en ejendom undladt af opfylde sin oplysningspligt over for køberen vedrørende jordforurening. Han ifaldt derfor erstatningsansvar. Erstatningen kunne fragå ved avanceopgørelsen efter ejendomsavancebeskatningsloven. Derimod kunne udgifter til advokat og syn- og skønserklæring samt afhjemling af skønsmand ikke fragå i avancen. Se også afsnit C.H.2.1.8.3.
SKM2014.292.LSR Landsskatteretten nægtede bl.a. fradrag for udgifter til rådgivning om financiering, som var afholdt i forbindelse med køb af virksomhed.
SKM2013.459.LSR Udgifter til sagkyndig bistand, der vedrørte udarbejdelse af årsregnskab mv. under en landsskatteretssag blev ikke anset for en del af skattesagen, fordi de ville have været fradragsberettigede, hvis skatteyderen havde afholdt dem på det tidspunkt, hvor udarbejdelsen af regnskab m.v. skulle være sket. Der kunne derfor ikke udbetales omkostningsgodtgørelse for disse udgifter.
En ejendom blev solgt bl.a. betinget af, at ejendommen var frigjort for lejemål. Sælger kunne fratrække erstatninger til lejere og advokatomkostninger i den forbindelse kunne trækkes fra i afståelsessummen.
Se også afsnit C.H.2.1.8.3 om fradrag i afståelsessummen for fast ejendom.
En banks udgifter til advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager var ikke fradragsberettigede som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne var ikke afholdt som et udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko ved driften af en bank.
SKM2007.909.LSR
En mælkeproducent var som følge af gentagen ulovlig brug af antibiotika blevet ekskluderet som andelshaver i et andelsselskab, og blev derfor anset som ulovligt udtrådt af andelsselskabet, hvorfor et garantibeløb forfaldt til betaling. Landsskatteretten fandt, at udgiften, der var af pønal karakter, ikke havde en direkte og naturlig sammenhæng med driften af mælkeproducentens virksomhed. Landsskatteretten lagde til grund, at mælkeproducenten ikke havde udvist tilstrækkelig agtpågivenhed ved kontrol af de behandlede dyr, og at det måtte lægges ham til last, at der var sket eksklusion. Herefter kunne hverken garantibeløbet eller advokatudgifter afholdt i forbindelse med eksklusionen fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Et selskab erhvervede i 2000 og 2001 egne aktier med henblik på annullering af disse som led i en tilpasning af selskabets kapitalgrundlag. Anklagemyndigheden rejste i den forbindelse tiltale mod selskabet m.fl. for insiderhandel. Denne sag blev afgjort endeligt af Højesteret, idet selskabet blev frifundet. Selskabets bankvirksomhed blev frasolgt den 1. januar 2002. De afholdte omkostninger til advokat i forbindelse med insidersagen kunne ikke anses for at vedrøre selskabets løbende drift eller for at være en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning for selskabet, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, men skulle anses for et ikke fradragsberettiget formuetab. Ved afgørelsen lagde Landsskatteretten vægt på, at omkostningerne, som for den største dels vedkommende blev afholdt efter salg af bankvirksomheden, vedrørte insidersagen. Denne sag blev rejst efter selskabets opkøb af egne aktier som led i tilpasning af selskabets kapitalgrundlag. Under sagen blev rejst krav om konfiskation af ca. 68 mio. kr. At selskabet blev frifundet i Højesteret ændrede ikke ved, at der ikke var tale om driftsomkostninger.
Indbragt for domstolene, men efterfølgende hævet.
En person blev idømt erstatning efter et færdselsuheld, fordi hans bil var uden lovpligtig ansvarsforsikring. Udgifterne til erstatningen og udgifterne til advokat i forbindelse med erstatningssagen kunne ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Et holdingselskabs omkostninger, herunder advokat- og revisorudgifter, i forbindelse med køb af datterselskaber kunne ikke fradrages som driftsudgifter eller som udgifter til formueadministration. Advokat- og revisorudgifterne ansås endvidere ikke omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, om fradrag for udgifter ved etablering eller udvidelse af virksomhed, men ansås som et tillæg til anskaffelsessummen for aktierne i datterselskaberne omfattet af bestemmelsens stk. 3.
Spørgsmålet om fradrag efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J blev indbragt for landsretten, hvor Skatteministeriet indgik forlig.
Se SKM2009.417.ØLR.
Et moderselskab havde afholdt udgift til revisor i forbindelse med finansiel rekonstruktion af et datterselskab. Landsskatteretten fandt, at datterselskabets interesser herved var varetaget, så der ved afholdelsen af revisorudgiften var tale om pleje af moderselskabets kapitalinteresser i datterselskabet. Revisorudgiften kunne derfor ikke anses for afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde moderselskabets løbende indkomsterhvervelse og var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Et selskab havde i indkomståret 2000 afholdt udgift til advokat og revisor i forbindelse med udvidelse af salgsaktiviteter i Sverige. Selskabet købte ikke virksomhed i Sverige i 2000, fordi de konkrete forhandlinger herom resulterede i, at den svenske forhandler fortsatte sin hidtidige virksomhed, samt i, at selskabet udbyggede sin eksport fra Danmark til Sverige. I august 2002 skete der dog etablering af virksomhed i Sverige. Udgifterne kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi der var tale om etableringsudgifter. Da virksomheden var etableret i 2002, kunne der heller ikke foretages fradrag i 2000 efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Advokatudgifter til en retssag i forbindelse med, at et vogntog væltede, fandtes at ligge inden for sædvanlig risiko ved drift af en vognmandsvirksomhed. Udgifterne var derfor fradragsberettigede.
SKM2001.473.LSR
En organist anlagde retssag i forbindelse med opsigelse af stillingen med krav om erstatning, dels for procedurefejl fra menighedsrådets side, dels for et krav på merbetaling i ansættelsesperiodens slutning. Den del af advokatudgifterne, der kunne henføres til lønkravet, blev anset for fradragsberettiget.
TfS 1999, 494 LSR
En fond fik godkendt fradrag for tab som følge af en forretningsførers besvigelser samt for de advokatomkostninger, fonden havde i forbindelse med sagen.
Landsskatteretten fandt, at der ikke efter SL § 6, stk. 1, litra a, kunne godkendes fradrag for de omhandlede advokatudgifter. Landsskatteretten havde herved henset til, at pålagte inkassoomkostninger i forbindelse med for sen betaling af terminsydelser, forsikringspræmier mv. ikke kunne anses for naturlige og sædvanlige driftsomkostninger i forbindelse med driften af en udlejningsvirksomhed. Da udgifterne derfor ikke havde direkte relation til udlejningsejendommenes løbende drift, var advokatudgifterne ikke fradragsberettigede.
TfS 1991, 268 LSR
En landmand havde afholdt advokatudgifter i forbindelse med en retssag om adgang til at køre med traktorer mv. over naboejendommens arealer. Landsskatteretten fandt, at når landmanden ved retssagen havde opnået anerkendelse af færdselsretten, havde advokatudgifterne så nær tilknytning til den løbende indkomsterhvervelse, at de skulle anerkendes som driftsudgift.
TfS 1991, 214 LSR
En landmand havde en ejendom på 21 tdr. land, der var bortforpagtet. Forpagtningsafgiften var den eneste indtægt på ejendommen. Landmanden var ikke regnskabspligtig, og der var kun få posteringer. Af en udgift til regnskabsassistance på 3.319 kr. blev 1.000 kr. af Landsskatteretten anset for at vedrøre udfyldelse af selvangivelse, mens resten blev anset for fradragsberettiget.
En lærer med halv tjenestetid havde ud over lærerindtægten indtægter ved konsulentvirksomhed og forfattervirksomhed. Landsskatteretten fandt ligesom Told- og Skattestyrelsen, at det tidligere SD-cirkulære 1988-32 omfatter alle personligt ejede virksomheder, der udarbejdede virksomhedsregnskab, driftsregnskab mv., selv om den pågældende ikke var regnskabs- eller bogføringspligtig og ikke anvendte virksomhedsskatteordningen. Revisorhonoraret kunne herefter fratrækkes efter SL § 6 a med undtagelse af en del, der vedrørte udfyldelsen af selvangivelsen.
TfS 1990, 493 LSR
En afskediget bankdirektør mente, at han allerede havde krav på pension og afholdt advokatudgifter til gennemførelse af kravet. Resultatet af forhandlingerne med banken blev, at banken som vederlag for den mistede pensionsret købte ham en livsvarig alderspension. Landsskatteretten fandt, at advokatudgifterne var fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6 a som et ligningsmæssigt fradrag, der skulle reduceres med grundbeløbet i LL § 9, stk. 1.
Skatteyderen ønskede at indtræde i virksomhedsskatteordningen og fik i den anledning revisorbistand. Skatteyderen udarbejdede selv selvangivelsen for sine øvrige indtægter og udgifter. Landsskatteretten fandt, at hele udgiften til revisorbistand var fradragsberettiget som vedrørende virksomhedsskatteordningen.
TfS 1989, 673 LSR
Advokatudgifter mv. til voldgiftssag i forbindelse med forsøg på uberettiget ophævelse af interessentskab, afholdt af den fortsættende, tidligere interessent, var fradragsberettigede, fordi udgifterne - selv om de havde virkning ud over afholdelsesåret - alene havde til formål at bevare den fortsættende interessents indkomstgrundlag.
TfS 1989, 573 LSR
Advokatudgifter afholdt af en lejer i forbindelse med sagsanlæg fra en udlejer af et forretningslokale om misligholdelse af lejekontrakt på grund af udvidelse af varesortiment var fradragsberettiget.
TfS 1989, 424 LSR
Advokatudgifter afholdt i forbindelse med en af en tidligere arbejdsgiver anlagt sag om erstatning og pålæg af konkurrenceklausul i forbindelse med arbejdstagerens start af egen virksomhed var fradragsberettigede, fordi udgifterne blev anset for afholdt i bestræbelserne for at fastholde det hidtidige indkomstgrundlag.
TfS 1989, 96 LSR
Udgifter til anlæg af injuriesag mod et dagblad var ikke fradragsberettigede, fordi de påståede injurier ikke havde drejet sig om klagerens faglige kvalifikationer, men om hans personlige omdømme.
TfS 1989, 25 LSR
En skatteyder, der drev vognmandsforretning, havde ved retsforlig fået godkendt og tinglyst sin ret til at benytte en indkørsel, der var fælles for hans garageanlæg og en bagvedliggende koteletgrund. Advokatudgifter mv. var fradragsberettigede som driftsudgifter efter SL § 6 a.
TfS 1988, 267 LSR
Et aktieselskab, der drev vognmandsforretning, og som havde anlagt sag mod Vejtransportrådet i anledning af køretilladelser, var berettiget til at fratrække advokatomkostninger.
TfS 1988, 80 LSR
Udgifter til udarbejdelse af budgetter og ansøgningsskemaer til brug ved ansøgning om gældssanering, der blev bevilget, kunne fratrækkes ved indkomstopgørelsen, fordi udgifterne var afholdt for at virksomheden kunne fortsætte.
TfS 1988, 57 LSR
Egne rejseudgifter i forbindelse med en retssag om eksklusion af et fagforbund og advokatudgifterne ved sagens førelse var ikke fradragsberettigede.
Udgifter til sagkyndigt tilsyn med en virksomheds løbende drift i betalingsstandsningsperioden og under konkursbehandling var fradragsberettigede. Landsskatteretten anså 75 pct. af udgifterne til kurator for fradragsberettigede driftsomkostninger.
Se tilsvarende i LSRM 1985, 113.
TfS 1986, 380 LSR
Da gældseftergivelse ved akkord - hverken direkte eller indirekte ved modregning i fremført underskud - kunne beskattes, ansås akkordomkostninger for at være ikke fradragsberettigede formueudgifter.
LSRM 1983, 76
Landsskatteretten fandt, at advokatudgifter i en konflikt om en konkurrenceklausul havde en sådan direkte relation til klagerens løbende indkomsterhvervelse, at udgifterne kunne anses for omfattet af driftsomkostningsbegrebet i SL § 6.
LSRM 1975, 68
Landsskatteretten fandt, at revisor- og advokatudgifter til fusionsundersøgelser skulle anses for afholdt for at tilvejebringe et ændret indtjeningsgrundlag, og at udgifterne derfor skulle sidestilles med ikke fradragsberettigede anlægsudgifter.
LSRM 1971, 49
En advokat klagede over, at amtsskatterådet havde forhøjet hans selvangivne indkomst med ikke anerkendt fradrag for procesudgifter. Det fremgik af sagen, at Advokatnævnet ved en afsagt kendelse, hvor det fandt, at klageren over for en klient havde gjort sig skyldig i så grove overtrædelser af sine advokatpligter i forbindelse med en ejendomshandel, at han derfor var blevet suspenderet fra advokatvirksomhed i 6 måneder. Denne suspension blev stadfæstet af Vestre Landsret. Derefter anlagde advokaten sag mod advokatsamfundet ved Østre Landsret, der i sin dom henviste til, at klagerens principale påstand om, at suspensionen var ugyldig efter almindelige principper om retskraft og retsplejelovens instansordning, ikke kunne afgøres under den anlagte sag. Østre Landsrets afgørelse blev stadfæstet af Højesteret.
I forbindelse med de nævnte sager havde klageren afholdt advokatudgifter mv., som var fratrukket ved opgørelsen af hans selvangivne indkomst, mens den over for Landsskatteretten nedlagte påstand gik ud på godkendelse af et delvis skønnet mindre beløb. Amtsskatterådet havde ikke anerkendt det af klageren foretagne fradrag, fordi udgiften blev anset for afholdt for at bevare klagerens indtægtskilde, hans bestalling, snarere end for at bevare hans løbende indtægter som advokat. Landsskatteretten fandt, at udgifter i forbindelse med disciplinærsager af den art, som sagen handlede om, ikke kunne anses for normale og påregnelige driftsrisici under udøvelse af advokatgerning. Amtsskatterådets synspunkt, hvorefter de af klageren afholdte udgifter overvejende havde haft relation til advokatens indkomstkilde som sådan, og den påklagede indkomstansættelse blev stadfæstet.
LSRM 1966, 131
En skoleinspektør klagede over, at amtsskatterådet havde anset ham for uberettiget til at fratrække et beløb, der udgjorde hans udgifter til advokatbistand i anledning af en mod ham rejst straffesag for pligtforsømmelse i forbindelse med hans hverv som kommunal revisor. Landsskatteretten bemærkede, at kommunale revisorer i en landkommune valgtes for et år ad gangen, og at der med amtsrådets samtykke kunne tillægges revisorerne en mindre godtgørelse under hensyn til arbejdets omfang. I betragtning af hvervets karakter kunne det beløb, som forsvareren skulle have, ikke behandles som et driftstab i en erhvervsvirksomhed. Det kunne heller ikke sidestilles med driftsomkostninger efter SL § 6 a, eller med de udgifter i SL § 6 b, som et embedes bestridelse medfører. Der var herefter ikke hjemmel til at fratrække beløbet.
LSRM 1965, 46
En grosserer klagede over et ikke godkendt fradrag for udgift til advokatbistand. Klageren havde været medindehaver af et interessentskab. Medinteressenten døde i august 1960, og klageren overtog selskabet som eneindehaver efter den bestående interessentskabskontrakt. I 1961 var der over virksomhedens drift afholdt udgifter til advokatbistand ved oprettelsen af en overenskomst af februar 1961 med medinteressentens arvinger vedrørende bl.a. disses ret til livsvarig andel i virksomhedens overskud og afviklingen af den afdøde interessents indestående kapital. Det sidste forhold indeholdt den oprindelige interessentskabskontrakt også forskrifter om. Under hensyn til, at overenskomsten angik virksomhedens kapitalforhold og fordelingen af dens fremtidige overskud, fandt Landsskatteretten, at udgiften ikke kunne anerkendes som en fradragsberettiget driftsudgift.
LSRM 1960, 140
Landsskatteretten lagde til grund, at selskabets eneret til varemærket "P" var af væsentlig betydning for selskabets indtægter gennem salg af de pågældende produkter, hvorfor retten fandt, at selskabet havde fradrag for de procesomkostninger, som selskabet havde betalt i forbindelse med en højesteretssag fra 1942 mod Skandinavisk Grammofon A/S. For så vidt angik procesudgiften vedrørende varemærket "S" bemærkedes, at dette varemærke ikke havde været benyttet af selskabet. Derfor havde udgiften ikke at haft en sådan tilknytning til selskabets indtægtsgivende virksomhed, at den kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift.
LSRM 1956, 52
En vognmand klagede over, at han ikke kunne fratrække advokatomkostninger i forbindelse med indkasseringen af et tilgodehavende opstået ved salg af en bil. Klageren havde i 1951 ved salg af bilen opnået en ikke-skattepligtig fortjeneste. Da køberen ikke overholdt sine forpligtelser, tog klageren i 1953 vognen tilbage og solgte den på ny, hvorved den ikke-skattepligtige fortjeneste blev reduceret. Landsskatteretten fandt, at udgifterne repræsenterede en formindskelse af den af klageren opnåede ikke-skattepligtige fortjeneste, og at de derfor ikke kunne trækkes fra i indkomsten.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret har netop truffet afgørelse i en sag om overgødskning. Det er en overtrædelse af gødskningsanvendelsesloven – nugældende lov om jordbrugets anvendelse af gødning og om næringsstofreducerende tiltag.
I den netop afsluttede sag fandt Højesteret, at en landmand havde overtrådt gødningsanvendelsesloven ved i sin landbrugsbedrift at have gennemført gødskning med tilførsel af mere kvælstof end virksomhedens tilladte årlige kvote. De omtvistede hændelser var sket i planperioderne 2006/2007 og 2008/2009. Landmanden havde endvidere indkøbt gødningen ved en ikke-registeret forhandler.
Højesteret fastslog, at lovovertrædelsen skulle bedømmes efter den kvælstofkvote, som var gældende, da overgødskningen blev begået, uagtet at reglerne for fastsættelse af de årlige kvoter blev ændret i 2016 med mulighed for øget kvælstofudledning. I denne vurdering lagde Højesteret særligt vægt på, at gødningsanvendelseslovens bestemmelser, 0m at en virksomheds forbrug af kvælstof til gødningsformål i en planperiode ikke må overstige virksomhedens kvote for kvælstof, ikke er ændret, ligesom kriterierne for fastsættelse af bødestraf for sådanne overtrædelser heller ikke er ændret. Ændret er alene kvoterne.
Yderligere har Højesteret fastslået, hvornår forældelsesfristen for sanktionerne i medfør af loven indtræder.
Endelig afviste Højesteret forsvarets påstand om, at landmanden ikke kunne straffes på grundlag af en eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i SMV-direktivet og Habitatdirektivet. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder var heller ikke til hinder for, at landmanden kunne straffes.
I den pågældende sag var der ifølge Anklagemyndigheden tale om to overtrædelser af gødningsanvendelsesloven § 5, jf. § 29. Det var deres påstand, at landmanden i planperioden 2006/2007 og 2008/2009 havde overtrådt den tildelte kvælstofkvote med henholdsvis 7.008 og 5.593 kg kvælstof.
Overfor dette gjorde den tiltalte gældende, at der ikke var tale om en overgødskning, idet gødningen ikke var tilført jorden, men derimod havde været anvendt til opbygning af et lager til senere anvendelse.
Det særlige i sagen var netop det faktum, at kvoteordningen blev ændret ved lov med ikrafttræden den 2. marts 2016. Herefter blev der foretaget en ændring af kvoteberegningen, sådan kvoterne ikke længere skulle fastsættes til under "økonomisk optimum", men dog blev kvoteordningen herudover bevaret. Herudover blev gødningsanvendelsesloven i 2019 afløst af en ny gødningsanvendelseslov (lov om jordbrugets anvendelse af gødning og om næringsstofreducerende tiltag).
Der var under sagen enighed om, at landmanden lovligt kunne have gennemført gødskning med den mængde kvælstof, som han havde tilføjet, hvis beregningen af kvælstofkvoterne var beregnet efter de nye regler, der blev indført i 2016.
Imidlertid var den bestemmelse, som landmanden overtrådte i den dagældende gødningsanvendelseslovens § 5 (nuværende § 12). Heraf følger, at en bedrifts forbrug af kvælstof til gødningsformål i en planperiode ikke må overstige virksomhedens kvote for kvælstof. Netop denne bestemmelse er ikke ændret i den ny lov. Det er således fortsat – også efter de nye regler – strafbart for en bedrift, at overskride den årligt fastsatte kvælstofkvote.
Henset til at kvælstofkvoterne fastsættes på baggrund af bekendtgørelser, og at bekendtgørelsen for de pågældende planperioder (2006/2007 og 2008/2009) ikke er ophævet, udtaler Højesteret, at kvoten fortsat er gældende for de pågældende år.
Som en følge heraf fastslår Højesteret, at lovovertrædelsen skal bedømmes efter den lovgivning, der var gældende på tidspunktet for overgødskningen. Den omstændighed, at kvoterne og de tekniske principper for beregningen er ændret, førte ikke til andet resultat.
Efter dagældende gødningsanvendelseslovens § 29, stk. 4 gælder der en forældelsesfrist på 4 år fra overtrædelser af gødningsanvendelsesloven eller regler udfærdiget i medfør heraf. En tilsvarende bestemmelse er at finde i den nugældende gødningsanvendelseslov § 54. Spørgsmålet var herefter, hvornår de 4 år skulle regnes fra.
Højesteret fastholdt herved en tidligere afsagt dom fra Østre Landsret fra 1997, hvoraf følger, at forældelsesfristen regnes fra den dag, da den strafbare virksomhed ophørte, hvilket er den dag, hvor den sidste udbringning af gødning i planperioden fandt sted. Forældelsen bliver dernæst afbrudt ved påtale, og Højesteret fastslog, at fremsendelse af bødeforlæg i medfør af straffeloven er en sådan påtale. Bødeforlægget blev i den pågældende sag fremsendt til landmanden den 6. april 2011. Det afgørende i sagen var således, om overgødskningen i planperioden 2006/2007 fandt sted mindre end 4 år før tidspunktet for modtagelsen af bødeforelægget den 6. april 2011. Hvad angår overtrædelsen i planperioden 2008/2009, var der ingen tvivl om – her var gødskningen foretaget mindre end 4 år før 6. april 2011.
Det var ubestridt i sagen, at gødning til brug for dette forhold var leveret i februar 2007 – og forbrugt i foråret 2007.
Højesteret statuerer i forhold hertil, at det ikke med sikkerhed kunne udledes af sagens beviser, at sidste udbringning af gødning var sket mindre end 4 før det tidspunkt, hvor landmanden modtog bødeforlægget.
Højesteret fandt således, at dette forhold var forældet.
Højesteret har således nu statueret
at det er kvælstofkvoterne for de enkelte planperioder, der fortsat er gældende, selvom der senere sker lempelse i reglerne om kvælstoftilførsel,
at forældelsen i sagerne regnes fra den dag, den strafbare virksomhed ophørte, og at fremsendelse af bødeforlæg er tilstrækkelig til at afbryde forældelsen,
at hverken eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i SMV-direktivet og Habitatdirektivet eller reglerne i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er til hinder for, at overtrædelse af kvælstofkvoten medfører straf.
Har du brug for juridisk rådgivning vedrørende dit landbrug?

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret