text:
Godtgørelse efter hvilke regler - elev og funktionær - Højesteret
afsagt mandag den 19. februar 2018
Sag 151/2017 (2. afdeling)
HK/Danmark som mandatar for A (advokat Tina Sejr Gad)
Lønmodtagernes Garantifond (advokat Boris Frederiksen)
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 17. afdeling den 27. juni 2017.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
Appellanten, HK/Danmark som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Lønmodtagernes Garantifond, skal betale yderligere 13.407 kr., subsidiært et mindre beløb, med procesrente og med fradrag af indeholdelsespligtig A-skat.
Lønmodtagernes Garantifond har påstået stadfæstelse.
Lønmodtagernes Garantifond har opfyldt dommen ved betaling af beløbet på 1.593 kr. med procesrente. Garantifonden har for Højesteret supplerende anført, at landsretten med rette har fastslået, at lønmodtageren er berettiget til det godtgørelsesbeløb, der er størst, når betingelserne for godtgørelse både efter funktionærlovens § 2 b og efter erhvervsuddannelseslovens § 65 er opfyldt.
Parterne er enige om, at A’ arbejdsgiver ikke var berettiget til at ophæve uddannelsesaftalen. A havde funktionærstatus og er blevet tilkendt erstatning for sit økonomiske tab i form af mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3 (minimalerstatning). I konsekvens heraf har Tvistighedsnævnet nedsat det beløb på 30.000 kr., der normalt tilkendes i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65 i erstatning og godtgørelse, til 15.000 kr. Dette beløb angår således kompensation for andet end mistet lønindtægt, herunder for forstyrrelse af forhold.
Parterne er endvidere enige om, at betingelserne for godtgørelse er opfyldt, såvel efter funktionærlovens § 2 b (et beløb på 13.407 kr.) som efter erhvervsuddannelseslovens § 65 (et beløb på 15.000 kr.).
Tvisten angår, om A – ud over de 15.000 kr., som landsretten har tilkendt ham – yderligere har krav på 13.407 kr. i godtgørelse, subsidiært et mindre beløb.
Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A har krav på det godtgørelsesbeløb, som er størst (her beløbet på 15.000 kr.), men ikke på yderligere beløb.
I sagsomkostninger for Højesteret skal HK/Danmark som mandatar for A betale 30.000 kr. til Lønmodtagernes Garantifond.
Afsagt den 27. juni 2017 af Østre Landsrets 17. afdeling (landsdommerne Arne Brandt, Louise Saul og Ole Stryhn (kst.)).
17. afd. nr. B-1827-16:
Lønmodtagernes Garantifond (advokat Sofie Schrøder-Andreasen)
Denne sag, der er anlagt ved Retten i Hillerød den 3. februar 2016, er ved kendelse af 15. juli 2016 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
Sagen drejer sig om, hvorvidt Lønmodtagernes Garantifond har været berettiget til at afslå dækning af det af A anmeldte krav på tab af uddannelsesgode tilkendt af Tvistighedsnævnet i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, med henvisning til, at Lønmodtagernes Garantifond allerede har anerkendt dækning af et krav på godtgørelse for urimelig opsigelse efter funktionærlovens § 2 b og minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
Sagsøgeren, HK/Danmark som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Lønmodtagernes Garantifond, tilpligtes at betale 15.000 kr., subsidiært et mindre beløb, med fradrag af indeholdelsespligtig a-skat og med tillæg af procesrente fra sagens anlæg.
Sagsøgte, Lønmodtagernes Garantifond, har påstået frifindelse, subsidiært frifindelse mod betaling af et mindre beløb.
Tvistighedsnævnet afsagde den 3. november 2014 kendelse i en klagesag mellem A og dennes tidligere arbejdsgiver, B ApS, der på dette tidspunkt var under konkurs. Ved kendelsen tog Tvistighedsnævnet stilling til, om det var uberettiget, at arbejdsgiveren den 28. oktober 2013 havde ophævet den uddannelsesaftale, som var indgået mellem parterne den 15. februar 2012, og hvorefter A skulle uddannes som eventkoordinator med uddannelsesperiode fra den 22. februar 2012 til den 21. februar 2014. Tvistighedsnævnet tog endvidere stilling til krav om efterbetaling af løn mv. samt erstatning og godtgørelse i medfør af funktionærloven og erhvervsuddannelsesloven for uberettiget ophævelse af uddannelsesforholdet, herunder et beløb på 48.900,69 kr. i erstatning efter funktionærlovens § 3 svarende til 3 måneders løn, et beløb på 20.311,61 kr. i godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b svarende til 1½ måneds løn og et beløb på 35.000 kr. for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Af kendelsens begrundelse og resultat fremgår følgende blandt andet:
Vi lægger efter elevens forklaring til grund, at eleven på forhånd havde fået lov til at holde fri den 11. oktober 2013 fra kl. 14, og at han – da denne frihed uvarslet blev inddraget – reagerede med stresssymptomer, som gjorde ham uarbejdsdygtig og ude af stand til at gennemføre den køretur til Hillerød med et lydanlæg, som han var blevet pålagt. Det forhold, at eleven om aftenen deltog som planlagt i en debat om erhvervsskolerne i Odense finder vi ikke indebærer, at man må tilsidesætte hans forklaring om det passerede om eftermiddagen. Vi lægger herved vægt på, at elevens forklaring til dels støttes af, at hans læge mandag den 14. oktober 2013 vurderede, at han led af stress og på den baggrund sygemeldte ham, og det findes mod elevens benægtelse ikke godtgjort, at han under sin sygdom deltog i aktiviteter i Nordjylland således som hævdet af virksomheden, uanset at eleven ikke specifikt gjorde indsigelse over for denne oplysning.
Vi finder på denne baggrund, at virksomhedens ophævelse af uddannelsesaftalen var uberettiget og stemmer derfor for at tage elevens krav om erstatning efter funktionærlovens § 3 og godtgørelse i medfør af funktionærlovens § 2 b til følge, idet godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b under hensyn til elevens alder og anciennitet passende bør fastsættes til 13.500 kr. svarende til cirka 1 måneds løn.
Vedrørende kravet om godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 følger det af Højesterets dom af 6. marts 2014, refereret i UfR 2014.1708 H, at en elev, der tilkendes erstatning for mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3, tillige har krav på godtgørelse for mistet uddannelsesgode, idet kompensationen herfor ikke er identisk med minimalerstatningen, men at størrelsen af godtgørelsen dog bør fastsættes under hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning efter funktionærloven.
Vi finder, at godtgørelsen for mistet uddannelsesgode heller ikke er identisk med den godtgørelse, der kan tilkendes en elev efter funktionærlovens § 2 b. Vi har herved lagt vægt på, at godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b kompenserer for usaglige hensyn, hvorimod der tilkendes eleven godtgørelse for tab af uddannelsesgode ved en uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen, uanset om det efter en funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under de samme omstændigheder at opsige en elev. Vi finder, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven i første række skal kompensere for det forhold, at der ved ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med erhvervsuddannelseslovens regler om uopsigelighed sker et uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle have givet eleven (nye) muligheder for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at den derfor må antages også at skulle motivere virksomhederne til at overholde erhvervsuddannelseslovens regler om uopsigelighed.
På den baggrund og i overensstemmelse med den praksis, således som denne blev fastlagt efter dommen afsagt af Retten i Holstebro den 27. september 2010, hvorefter elever inden for funktionærområdet har fået tilkendt godtgørelse efter både erhvervsuddannelsesloven og funktionærlovens §2b, finder vi – uanset at der tillige kan være visse sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag funktionærlovens § 2b og en forhøjet godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 – at der ikke bør ske en yderligere reduktion af godtgørelsen for mistet uddannelsesgode alene som følge af, at eleven tillige er tilkendt en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
Vi stemmer på denne baggrund for at tage elevens krav på godtgørelse for mistet uddannelsesgode til følge med 15.000 kr., svarende til halvdelen af den godtgørelse, der sædvanligvis udmåles efter Tvistighedsnævnets praksis, under hensyn til, at der er tilkendt eleven minimalerstatning efter funktionærlovens § 3.
Vi finder det efter elevens forklaring ikke tilstrækkeligt godtgjort, at eleven var uarbejdsdygtig på grund af sygdom og berettiget til at forlade arbejdspladsen fredag den 11. oktober 2013 kl. 14. Vi har herved lagt vægt på, at han ikke kontaktede sin læge om fredagen, således som han havde anført over for arbejdsgiveren, og at lægeerklæringen således først er gældende fra mandag den 14. oktober 2013, samt på hans efterfølgende deltagelse i debatten i Odense fredag aften. Når samtidig henses til, at eleven ikke gjorde indsigelse over for oplysningen i høringsskrivelsen om, at han havde været i Nordjylland under sin sygdomsperiode, finder vi, at eleven selv har medvirket til at fremprovokere en bortvisning, og at han derfor har fortabt eventuelle krav i anledning af ophævelsen af uddannelsesaftalen.
Vi stemmer med denne begrundelse for at frifinde indklagede for krav efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens §§ 3 og 2b.
Vi finder imidlertid i den konkrete situation også anledning til at bemærke, at vi er uenige med flertallet i, at Højesterets dom i UfR 2014.1708H og dom af 27. september 2010 fra Retten i Holstebro skulle være udtryk for, at der er hjemmel til at tilkende en elev godtgørelse efter såvel erhvervsuddannelseslovens § 65 som funktionærlovens § 2b i en situation, hvor eleven også får erstatning efter funktionærlovens § 3. Der foreligger således ingen afgørelser fra de civile domstole, der har taget stilling til, om der kan tilkendes en elev erstatning/godtgørelse efter alle de tre nævnte bestemmelser samtidig. I Tvistighedsnævnets tre kendelser af 26. marts 2012 (sag 18.2011), 8. maj 2012 (sag 19.2011), samt 22. april 2014 (sag 39.2013) fik eleverne ikke medhold i sådanne krav.
En elev, der er omfattet af funktionærloven, kan få erstatning efter funktionærlovens § 3 for det uvarslede ophør af uddannelsesaftalen. Hvis en sådan elev derudover bliver tilkendt godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65, med begrundelsen at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven i første række skal kompensere for, at der sker et uvarslet ophør, er det vores opfattelse, at der vil være tale om dobbelt kompensation, idet godtgørelsen efter de to bestemmelser, må siges i det væsentlige at dække samme forhold.
Begreber godtgørelse/erstatning for ”tabt uddannelsesgode”, der ofte anvendes i klageskrifter til nævnet, er ikke et fast begreb, der har støtte i loven eller retspraksis. Bl.a. med henvisning til UfR 2014.1708H er der ikke grundlag for at antage, at den del af en § 65-godtgørelse, der ikke dækker indtægtstab, er en erstatning/godtgørelse, der alene dækker ”tab af uddannelsesgode”. I UfR 2009.97 H og UfR 2014.1708H er det således lagt til grund, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven tilkendes som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. Af funktionærlovens § 2b fremgår det, at godtgørelsen fastsættes bl.a. under hensyn til ”sagens øvrige omstændigheder”, hvorfor der her er mulighed for, at samtlige omstændigheder, der indgår i fastsættelsen af en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, tillige kan indgå i grundlaget for fastsættelse af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. Både godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og efter funktionærlovens § 2b fastsættes således skønsmæssigt og efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder. Praksis efter de to bestemmelser viser, at ganske mange momenter indgår i vurderingen. I forhold til spørgsmålet om manglende eller forsinket uddannelse er problemet, at elevens fremtidige beskæftigelsesmuligheder potentielt set skades ved en ophævelse. Skade på fremtidige beskæftigelsesmuligheder er netop et af de forhold, der tillige indgår ved fastsættelsen af godtgørelse efter funktionærlovens § 2b og taler for en forhøjet godtgørelse. Ligeledes kan der ved fastsættelsen af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b bl.a. indgå, om en medarbejder har fået nyt arbejde eller vil få svært ved at få nyt arbejde. I forhold til spørgsmålet om forstyrrelse af forhold bemærkes det, at når der efter funktionærlovens § 2b gives en godtgørelse bl.a. for ”skade på medarbejderens fremtidige muligheder for beskæftigelse”, gives den vel netop også for funktionærens ”forstyrrelse af forhold”. I forhold til spørgsmålet om mistet selvagtelse bemærkes det, at det ved fastsættelse af en godtgørelse efter funktionærloven f.eks. efter praksis vil være en skærpende omstændighed, at det for medarbejderen er krænkende, at der er en ubegrundet beskyldning om tyveri eller andre udokumenterede eller krænkende udtalelser. Endelig kan der efter retspraksis gives godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, hvor regler for ansættelsesforholdets ophør ikke er overholdt, f.eks. hvor en saglig opsigelse er efterfulgt af en usaglig bortvisning. Således kan det også indgå i en godtgørelse efter § 2b til en elev, at der er sket en uretmæssig ophævelse af uddannelsesaftalen.
Vi finder således, at der er et overlap mellem funktionærlovens § 2b og erhvervsuddannelseslovens § 65 som under hensyn til det i teori og retspraksis fastslåede princip om, at man ikke kan få dobbeltkompensation, jf. Svenning Andersen side 713 og kendelse af 18. maj 2011 i faglig voldgift på det offentlige område, samt UfR 2009.323 VL, bør føre til, at eleven ikke har ret til godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven samtidig med en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
Vi finder desuden anledning til at bemærke, at det fremgår af Betænkning nr. 1112/1987 om grundlæggende erhvervsuddannelser, side 296 nederst, at ”Udgangspunktet bør herefter være, at der gælder samme retsstilling for elever som for andre arbejdstagere”. Der må derfor skulle særlige holdepunkter til, for at eleven stilles bedre end andre arbejdstagere, herunder at der både kan gives en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2b.
Det er endvidere ikke af klager godtgjort, at det foreligger sådanne yderligere momenter, udover hvad der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, at det kan begrunde, at der også er grundlag for tilkendelse af en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Det bemærkes for god ordens skyld, at såfremt det antages, at erhvervsuddannelseslovens § 65 har forrang frem for funktionærlovens § 2b, hvilket vi ikke mener, er det heller ikke godtgjort af klager, at der foreligger sådanne yderligere momenter – udover hvad der indgår i vurderingsgrundlaget for en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 – at det kan begrunde, at der også er grundlag for tilkendelse af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
Det er ikke af klager anført, hvilke momenter, der har ligget til grund for kravet om maksimum godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. Det er under alle omstændigheder vores opfattelse, at der ikke skal tilkendes det fulde krævede beløb efter funktionærlovens § 2b. Det af klager krævede beløb svarer til det beløb, som efter funktionærlovens § 2b maksimalt ville kunne tilkendes en funktionær, der ikke var elev, og som har tilsvarende alder og anciennitet. Det fremgår af litteratur og retspraksis, at niveauet for godtgørelser, bortset fra de kortere ansættelsesforhold, højest ligger op imod 2/3 af maksimum. Klager har ikke godtgjort forhold der gør, at dette udgangspunkt skal fraviges, og der foreligger ikke afgørelser fra domstolene eller Tvistighedsnævnet, der tilkender elever maksimum efter funktionærlovens § 2b. Der henvises f.eks. til kendelse af 30. januar 2014 i sag 24.2013, hvor det dels fremgår, hvilke momenter, der er lagt vægt på ved udmålingen af en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, og dels at der ikke udmåles det fulde beløb. I det konkrete tilfælde ville der på baggrund af teori og retspraksis højst være grundlag for at tilkende en godtgørelse svarende til ¾ måneds løn, svarende til halvdelen af maksimum.
Endelig bemærkes, at Tvistighedsnævnets flertal anerkender, at der er visse sammenfald mellem de hensyn, der ligger bag funktionærlovens § 2b og godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65. Når et sådant sammenfald anerkendes, og der til trods herfor tilkendes godtgørelse efter begge regelsæt, bør der i hvert fald ved fastsættelsen af godtgørelsernes størrelse tages højde for dette sammenfald på samme måde som Højesteret i UfR 2014.1708H tog højde for, at der var (et vist) sammenfald mellem det, der begrunder tilkendelse af godtgørelse efter funktionærlovens § 3, og erhvervsuddannelseslovens § 65. En godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 bør på denne baggrund i hvert fald ikke overstige 7.500 kr.
A’ krav blev som følge af arbejdsgiverens konkurs anmeldt til Lønmodtagernes Garantifond, som har truffet flere afgørelser i sagen. Lønmodtagernes Garantifond afviste den 11. maj 2016 at betale godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftalen under henvisning til, at der allerede var udbetalt godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b. Afgørelsen blev fastholdt den 10. september 2015 med følgende begrundelse:
På baggrund af jeres henvendelse har vi på ny behandlet sagen.
Vi kan ikke betale godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 for arbejdsgivers ensidige ophævelse af jeres medlems uddannelsesaftale.
Jeres medlem, hvis ansættelsesforhold var omfattet af funktionærloven, blev uberettiget bortvist af arbejdsgiver. I den forbindelse blev jeres medlem tilkendt en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, som vi allerede har betalt.
Det er vores opfattelse med henvisning til Højesterets dom af 21. januar 2015, at jeres medlem ikke kan tilkendes godtgørelse efter både funktionærlovens § 2b og efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
I ovennævnte sag var der nedlagt påstand om betaling af dobbeltgodtgørelse efter henholdsvis ligebehandlingslovens § 16 og efter erhvervsuddannelsesloven § 65. Eleven blev tilkendt godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16. Med hensyn til godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 udtaler Højesteret i sine præmisser, at der ikke findes grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet en sådan godtgørelse ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelse efter ligebehandlingsloven.
Afgørelserne som I henviser til fra Retten i Holstebro og fra Tvistighedsnævnet, hvor eleven blev tilkendt dobbeltgodtgørelse, er ikke i overensstemmelse med Højesterets dom af 21. januar 2015.
Endvidere er det vores opfattelse, at der ikke er forskel på, om der er tale en godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 16 eller funktionærlovens § 2b, da begge bestemmelser vedrører usaglige afskedigelser.
A har forklaret blandt andet, at en eventkoordinaters opgave er at udvikle, koordinere og afvikle events, som kan dreje sig om alt fra børnebingo til kæmpe arrangementer. Der er meget aften- og weekendarbejde. Uddannelsen er forholdsvis ny, og der er mange, som efterspørger uddannelsen. Han var glad for at være hos B ApS, men der var meget pres på. Han arbejdede op mod 50 timer om ugen. På et tidspunkt gik han ned med stress. Der var tale om, at han simpelthen brød sammen. Han fik en lægeerklæring og afleverede den til sin arbejdsgiver, som på trods af dette ophævede uddannelsesaftalen. Han levede derefter af kontanthjælp i ca. 5 måneder. Han søgte adskillige jobs og var til mange jobsamtaler, men eftersom han kun manglede 4 måneder af sin uddannelse, var han svær at ”passe ind”. Til sidst lykkedes det at finde en elevplads, og han færdiggjorde sin uddannelse som eventkoordinator med 5 måneders forsinkelse.
I erhvervsuddannelseslovens § 1, stk. 1 og 2 (dagældende lovbekendtgørelse nr. 439 af 29. april 2013), anføres om formålet med loven blandt andet:
”§ 1. Børne- og undervisningsministeren tilrettelægger et samordnet system af erhvervsuddannelser med henblik på den private og den offentlige sektors forskellige beskæftigelsesområder.
3)…”
I lovens kapitel 7 om elevernes retlige forhold er anført blandt andet:
”§ 60. En uddannelsesaftale kan ikke opsiges af aftalens parter.
Stk. 2….
… § 65. Tvistighedsnævnet kan træffe afgørelse om ophævelse af en uddannelsesaftale og om erstatning til den skadelidte.
Stk. 2….”
Af forarbejderne til erhvervsuddannelseslovens § 60 (§ 59 i det oprindelige lovforslag nr. L 38/1988) fremgår blandt andet:
”Til § 59
Arbejdsaftaler kan i almindelighed bringes til ophør ved en af parternes erklæring, eventuelt efter en særlig opsigelsesprocedure m.v., uden at der foreligger misligholdelse hos den anden part, og uden at en forudsætning for aftalen har vist sig urigtig eller er bristet. I mange ansættelsesforhold er adgangen til opsigelse og eventuelt spørgsmål om fratrædelsesgodtgørelse ordnet ved lov eller kollektiv overenskomst.
Under hensyn til, at uddannelsesaftaler har et videregående formål i forhold til arbejdsaftaler i almindelighed, er denne regulering af opsigelsesadgangen ikke tilstrækkeligt betryggende for uddannelsesaftalens parter.
Som en videreførelse af principperne i lærlingeloven og reglerne i efg-retsbekendtgørelsen foreslås derfor i stk. 1 en bestemmelse om, at en uddannelsesaftale ikke kan ophøre ved en af parternes erklæring, men kun hvis parterne er enige om det. Uopsigeligheden modificeres dog i stk. 2 (3 måneders prøvetid).”
HK/Danmark som mandatar for A har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
Til støtte for den nedlagte principale påstand gøres det gældende, at A i medfør af retspraksis, jf. U 2015.740Ø har krav på godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 som følge af ophævelse af uddannelsesaftalen i henhold til kendelse i Tvistighedsnævnet, idet et sådant krav er omfattet af konkurslovens § 95, stk. 1, nr. 3 og dermed omfattet af § 2 i lov om Lønmodtagernes Garantifond. Det er yderligere fastslået i U 2014.1708H, at tilkendelse af minimalerstatning efter funktionærlovens § 3 ikke afskærer en elev fra yderligere kompensation for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen efter uddannelsesloven, idet kompensationen dog konkret blev halveret under hensyn til, at der tillige var tilkendt minimalerstatning efter funktionærloven. Baggrunden herfor var, at Højesteret lagde til grund, at beløbet blev tilkendt som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse.
I Højesterets dom af 21. januar 2015 (U2015.1318H) lægger Højesteret til grund, at der ikke udover godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 9 er grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, idet en sådan godtgørelse ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven. Herefter tilkendes alene godtgørelse efter ligebehandlingsloven svarende til 40.000,00 kr. eller ca. 2 måneders løn.
Lønmodtagernes Garantifond har overfor A afvist at dække godtgørelseskravet efter erhvervsuddannelseslovens § 65, henset til at der allerede er udbetalt 1 måneds løn i godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
Det fremgår af Tvistighedsnævnets praksis efter Højesterets dom i sagen (U.2015.1318 H), jf. blandt andet kendelser af 4. januar 2016 i sag 41.2015 og sag 49.2015, at en række dommere fortsat opererer med tilkendelse af godtgørelse efter såvel funktionærlovens § 2b som godtgørelse for mistet uddannelsesgode, idet det anføres, at der ikke er tale om identiske godtgørelser, idet godtgørelsen efter funktionærlovens § 2b kompenserer for usaglige hensyn, hvorimod godtgørelse for tab af uddannelsesgode efter erhvervsuddannelsesloven ved en uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen tilkendes, uagtet om det efter en funktionærretlig betragtning måtte have været sagligt under samme omstændigheder at opsige eleven. Sidstnævnte godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven kompenserer i første række for det forhold, at der ved ophævelse af uddannelsesaftalen i strid med reglerne om uopsigelighed sker et uvarslet ophør af et uddannelsesforløb, som skulle have givet eleven mulighed for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at den derfor må antages også at skulle motivere virksomhederne til at overholde uddannelseslovens regler om uopsigelighed, hvorfor sagsøgtes afvisning af det rejste krav konkret medfører, at A som følge af den uberettigede bortvisning og den heri liggende usaglige opsigelse stilles ringere, end såfremt der ikke tillige havde foreligget en usaglig opsigelse, hvilket forekommer stødende.
Det gøres på den baggrund gældende, at en godtgørelse efter ligebehandlingsloven ikke kan sidestilles med en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven ikke nødvendigvis indebærer, at opsigelsen tillige er usaglig ud fra en funktionærlovmæssig betragtning. Dette følger tillige af de skærpede bevisbyrderegler efter ligebehandlingsloven.
Godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven skærpes i visse tilfælde, f.eks. ved sexchikane (TN 04.2014) og beskyldning om strafbart forhold (TN 31.1995), mens godtgørelse efter funktionærlovens § 2b primært fastsættes med baggrund i funktionærens alder og anciennitet, hvilke to momenter ikke ses at spille en rolle ved udmåling af godtgørelse for tab af uddannelsesgode, hvor såvel elevens alder som anciennitet oftest – i sagens natur – er beskedne.
Samlet bestrides det således, at en godtgørelse for uberettiget ophævelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 kompenserer for i det væsentligt de samme forhold som en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b. I det omfang der måtte være sammenfald af hensyn bag godtgørelsesbestemmelserne gøres det gældende, at der er kompenseret herfor ved den skete reduktion af godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven til det halve af det standardmæssige godtgørelsesbeløb for tab af uddannelsesgode.
Til støtte for den subsidiære påstand gøres det gældende:
I Tvistighedsnævnets kendelse er godtgørelsesbeløbet efter funktionærlovens §2b (13.500,00 kr.) lavere end godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven (15.000,00 kr.).
Det gøres i medfør af lex specialis princippet gældende, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelsesloven bør have forrang frem for godtgørelsen efter funktionærloven, idet A i modsat fald som følge af den skete usaglighed stilles dårligere end han ville være stillet, såfremt der alene havde været tale om en uberettiget ophævelse af elevforholdet.
Det bestrides i den forbindelse, at Lønmodtagernes Garantifond har valgfrihed i forhold til valget af hvilket godtgørelseskrav, der skal dækkes under garantien efter henholdsvis funktionærloven og/eller efter erhvervsuddannelsesloven.
Det gøres følgelig gældende, at der bør tilkendes dækning af et mindre beløb end de principalt påståede 15.000,00 kr.
U 2015.1318 H må ligeledes anses at være udtryk for anvendelse af lex specialis princippet, idet en godtgørelse efter ligebehandlingsloven efter lex specialis princippet går forud for en godtgørelse efter erhvervsuddannelsesloven, ligesom den i øvrigt størrelsesmæssigt overstiger en godtgørelse efter uddannelsesloven, hvorfor lønmodtageren i denne konkrete sag blev stillet bedst muligt.
Supplerende gøres det gældende, at godtgørelse for tab af uddannelsesgode – i modsætning til godtgørelse for urimelig opsigelse efter funktionærlovens § 2b – tillige har til formål at sikre (ofte unge) elevers tryghed i at kunne gennemføre en erhvervsuddannelse, og at det ikke er omkostningsfrit at skulle finde en ny elevplads, ligesom der i den forbindelse er risiko for, at erhvervsuddannelsen forlænges som sket for A med indtægtstab til følge.
Lønmodtagernes Garantifond har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 23. maj 2017, hvor fremgår følgende:
Til støtte for den principale påstand gøres det overordnet gældende, at en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65 i det væsentlige kompenserer for de samme forhold som minimalerstatningen og godtgørelsen efter funktionærlovens § 2 b tilsammen.
På baggrund heraf er sagsøgeren ikke berettiget til udbetaling fra LG af godtgørelse i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65.
I modsætning til, hvad der som udgangspunkt er gældende for et sædvanligt ansættelsesforhold, er enhver afbrydelse af elevaftaler omfattet af erhvervsuddannelsesloven uopsigelige, jf. erhvervsuddannelseslovens § 60. I konsekvens heraf indeholder erhvervsuddannelsesloven ingen regler om godtgørelse for usaglige afskedigelser, allerede fordi enhver uberettiget afbrydelse af aftalen, der ikke kan tilregnes eleven, er en væsentlig misligholdelse af kontraktforholdet, som automatisk berettiger til en godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
Denne godtgørelse kompenserer i henhold til Højesterets dom trykt i UfR 2014, side 1708H (…) for en række forhold ”herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, […]”
Derfor fandt Højesteret ved samme lejlighed, at elever omfattet af funktionærloven også er berettiget til minimalerstatning efter funktionærloven § 3, men at der ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet efter erhvervsuddannelseslovens § 65 skulle tages hensyn til, at eleven tillige er berettiget til minimalerstatning. Derfor blev standardgodtgørelsen på kr. 30.000,- nedsat til kr. 15.000,-.
Højesteret har endvidere ved dom af 21. januar 2015 trykt i UfR 2015, side 1318H (…), taget stilling til, hvorvidt en elev var berettiget til godtgørelse efter både ligebehandlingsloven og erhvervsuddannelsesloven.
I denne forbindelse slog Højesteret fast, at (…):
”[…] en sådan godtgørelse [efter erhvervsuddannelsesloven] ville kompensere for i det væsentlige de samme forhold, som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven.”
Der er således ikke hjemmel til udbetaling af godtgørelse efter både erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven. Det er endvidere fast praksis, at der ikke kan tilkendes godtgørelse efter både funktionærlovens § 2b og ligebehandlingslovens § 15, idet disse godtgørelser på tilsvarende vis kompenserer for de samme forhold, jf. herved bl.a. Vestre Landsrets dom af 28. oktober 2008, trykt i UfR 2009, side 323 V (…).
En opsigelse i strid med ligebehandlingsloven vil således altid være usaglig og dermed også i strid med funktionærlovens § 2 b.
Det kan således udledes af praksis, at godtgørelsen efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og godtgørelsen efter funktionærlovens § 2b sammen med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3 kompenserer for nøjagtigt de samme forhold.
På baggrund heraf gøres det gældende, at sagsøgeren således ikke har krav på udbetaling af godtgørelse fra LG i medfør af både erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2b.
Det bestrides i denne forbindelse ikke, at nogle medlemmer af Tvistighedsnævnet fortsat argumenterer for, at der bør tilkendes erstatning efter både funktionærlovens § 2b og erhvervsuddannelseslovens § 65. Det forholder sig imidlertid således, at Tvistighedsnævnets flertal, som udgangspunkt ikke tilkender elever godtgørelse efter både funktionærlovens § 2 b og erhvervsuddannelseslovens § 65.
LG’s praksis er således også i overensstemmelse med Tvistighedsnævnets praksis.
Til støtte for den subsidiære påstand gøre det gældende, at sagsøgeren højest vil være berettiget til en yderligere betaling fra LG, svarende til forskellen mellem godtgørelsen efter erhvervsuddannelseslovens § 65 og funktionærlovens § 2 b, i alt kr. 1.593,-.
For elevaftaler indgået i henhold til erhvervsuddannelsesloven gælder den særlige bestemmelse om uopsigelighed i lovens § 60, som er indført under hensyn til, at uddannelsesaftaler har et videregående formål i forhold til arbejdsaftaler i almindelighed. Erstatning eller godtgørelse for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen fastsættes af Tvistighedsnævnet efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, og som fastslået af Højesteret i dom af 6. marts 2014 (UfR 2014.1708) tilkendes et sådan beløb som kompensation for en række forhold, herunder elevens indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse samt forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. I overensstemmelse hermed er der i den foreliggende sag, som tillige er omfattet af funktionærloven, ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet taget hensyn til, at A er tilkendt minimalerstatning efter funktionærlovens § 3, der dækker mistet lønindtægt.
Landsretten finder, at der ikke er grundlag for at tilkende både godtgørelse for uberettiget ophævelse efter erhvervsuddannelsesloven og godtgørelse for usaglig opsigelse efter funktionærlovens § 2 b, idet disse godtgørelser i det væsentlige kompenserer for de samme forhold. Landsretten finder derved, at situationen i den foreliggende sag ikke afgørende adskiller sig fra den situation, hvor det ifølge Højesterets dom af 21. januar 2015 (UfR 2015.1318) er fastslået, at der ikke kan kræves både godtgørelse for forskelsbehandling efter ligebehandlingsloven og godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven.
Som følge heraf er der ikke grundlag for at tage A’ principale påstand til følge.
I Tvistighedsnævnet blev A imidlertid tilkendt et godtgørelsesbeløb efter funktionærlovens § 2 b på 13.500 kr., hvoraf Lønmodtagernes Garantifond har anerkendt og udbetalt 13.407 kr., mens han blev tilkendt et godtgørelsesbeløb efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, på 15.000 kr. Da Lønmodtagernes Garantifond under de foreliggende omstændigheder bør anerkende det godtgørelseskrav, der stiller A gunstigst, tager landsretten Lønmodtagernes Garantifonds subsidiære påstand til følge som nedenfor bestemt.
Efter sagens udfald skal HK/Danmark som mandatar for A betale delvise sagsomkostninger til Lønmodtagernes Garantifond med 25.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand inkl. moms. Der er ved fastsættelsen af beløbet taget hensyn til sagens værdi sammenholdt med sagens principielle karakter og omfang.
Lønmodtagernes Garantifond frifindes mod betaling af 1.593 kr. med tillæg af procesrente fra den 3. februar 2016.
I sagsomkostninger for landsretten skal HK/Danmark som mandatar for A betale 25.000 kr. til Lønmodtagernes Garantifond.
Relevante artikler & domme

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Publiceret: Fredag, 22. Juni 2018
Skrevet af Ørn Bergmann
A var ansat som traktorfører hos X (maskinstation) og arbejdede i årene 2010-13 mere end 48 timer ugentligt i gennemsnit i 32 referenceperioder (4-måneders perioder). A's arbejdstid varierede og udgjorde i 2010 gennemsnitligt 50,91 timer pr. uge, og han havde i 2010 i den 4-måneders periode, hvor han arbejdede mest, arbejdet 57,99 timer. I de øvrige år var de tilsvarende tal henholdsvis 51,44 og 61,17 timer (2011), 53,27 og 61,47 timer (2012) og 53,40 og 65,48 timer (2013). Efter ansættelsesforholdets ophør krævede A godtgørelse efter § 8, stk. 1, jf. § 4 i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet i anledning af overskridelsen af lovens 48-timers grænse.
For Højesteret angik sagen alene størrelsen af den godtgørelse, der skulle tilkendes A.
Højesteret bemærkede, at arbejdstidsdirektivets bestemmelser om en maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, og at godtgørelsen ikke er en kompensation for et økonomisk tab, men en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som overskridelsen af 48-timers grænsen indebærer.
Højesteret fandt, at en godtgørelse for overskridelse af 48-timers grænsen som udgangspunkt bør udmåles til 25.000 kr., medmindre der er særlige holdepunkter for at gå op eller ned.
Om den konkrete sag henviste Højesteret til, at A gentagne gange inden for en flerårig periode havde arbejdet ud over lovens 48-timers grænse og i flere referenceperioder arbejdet betydeligt over grænsen. Han udførte overarbejdet efter eget ønske og modtog fuld betaling herfor. Under hensyn til de omfattende og gentagne overskridelser af 48-timers grænsen tiltrådte Højesteret, at godtgørelsen til A var fastsat til 50.000 kr. 1
Den ansatte A har forklaret, at han den 1. juli 2008 blev ansat som traktorfører hos maskinstation X, alt således som det fremgår af ansættelseskontrakt med senere tillæg. Arbejdet var meget sæsonpræget, og navnligt i februar/marts måned samt i høsten og om efteråret kunne der være flere uger, hvor der blev arbejdet rigtigt mange timer.
X var den, der pr. telefon eller om morgenen gav besked om, hvor han og de mange andre ansatte skulle hen og udføre en given arbejdsopgave. De ansatte kunne herefter mere eller mindre frit selv bestemme, hvornår de mødte og hvor mange timer, de arbejdede pr. dag, blot opgaven blev løst indenfor en fastsat frist. Han og de andre ansatte startede ofte før kl. 07.30 og fortsatte til længe efter kl. 17.00, hvis arbejdet hos kunden kunne gøres færdig den pågældende dag. Han følte det vanskeligt at sige nej til overarbejde, idet han så ville blive betragtet som »en kylling« af de andre i branchen. Af samme årsag havde han aldrig afvist eller vægret sig ved overarbejde, medmindre han skulle til begravelse eller noget andet uopsætteligt. Efter han´s opfattelse »var det nok fyringsgrund«, hvis han nægtede at arbejde mere end de aftalte 42,5 timer om ugen og/eller fastholdt den daglige arbejdstid. Foruden ham var der mellem 9 og 12 andre ansatte. Disse arbejdede lige så meget som han selv og nogle få endda endnu mere. Hvis der har været travlt i foråret eller omkring høsten har han flere gange arbejdet i weekend'en og på tidspunkter, hvor man normalt holder sommerferie. Han har aldrig nægtet dette, ligesom han ej heller på noget tidspunkt har fået afslag på at holde f.eks. 2-3 ugers sommerferie. Selv om han arbejdede mange timer, har han på et tidspunkt spurgt X om tilladelse til at køre lastbil for »i - - -«, men dette skulle alene været i »de stille perioder«, hvor han ikke tjente så meget. På grund af uenighed omkring han’s ønske om en pensionsordning, ophørte ansættelsesforholdet i slutningen af 2013 eller begyndelsen af 2014.
Han fik umiddelbart efter ansættelse hos en lignende virksomhed, hvor man dog alene udfører landbrugsarbejde. Den ugentlige arbejdstid er her 37,5 timer og maksimalt 48,3 timer også i forårs- og efterårssæsonen.
X har forklaret, at han i de seneste cirka 18 år har drevet den entreprenør- og maskinstation i - - -. Han har 9-10 fastansatte personer, der alle har de samme ansættelsesvilkår og kontrakter som A. I sagens natur er arbejdet meget sæsonpræget, og navnligt om foråret samt i høsten og/eller om efteråret, er der ofte meget lange arbejdsdage. Han uddeler de forskellige arbejdsopgaver, hvorefter de ansatte nogenlunde frit kan tilrettelægge arbejdets udførelse indenfor den tid, der er aftalt med kunden. Han har også mange afløsere, som han trække på, hvis de fastansatte vil holde ferie eller ikke ønsker at arbejde mere end de aftalte 42,5 timer pr. uge. A var lige fra begyndelsen »helt vild« med at få så meget arbejde som muligt, og af samme årsag var han altid klar til at tage nogle ekstra timer, hvis han blev spurgt. Selvom A ofte havde mange arbejdstimer, henvendte A sig på et tidspunkt i januar/februar måned til X og spurgte, om han i lavsæsonen kunne få tilladelse til også at køre lastbil for en anden arbejdsgiver. For X var det sådan, at »jo mere der var at lave, jo bedre«. At A efter nogle års ansættelse hos X sagde op og fik andet arbejde skyldes alene, at han hos den nye arbejdsgiver kunne få mere i løn.
Det er under sagen ubestridt, at A gentagende gange under sin ansættelse hos X har haft en gennemsnitlig arbejdstid, der i løbet af en syvdagesperiode beregnet over en periode på 4 måneder i væsentlig grad har oversteget 48 timer inkl. overarbejde.
Maskinstationen findes herved at have krænket den ansattes rettigheder i henhold til arbejdstidsdirektivets § 4.
Den ansatte findes af samme årsag, og i medfør af direktivets § 8, stk. 1, at være berettiget til en godtgørelse, der efter en samlet vurdering fastsættes til 15.000 kr.
Sagen blev anket til Landsretten som stadfæstede dommen og forhøjede beløbet til kr. 50.000,00.
Sagen blev anket til Højesteret som traf følgende dom.
Efter § 4 i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet må en lønmodtagers gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode beregnet over en periode på 4 måneder ikke overstige 48 timer inklusive overarbejde. Efter lovens § 8, stk. 1, kan en lønmodtager, hvis rettigheder i henhold til loven er krænket, tilkendes en godtgørelse.
Sagen angår for Højesteret, hvor stor en godtgørelse A skal tilkendes i henhold til § 8, stk. 1.
Det fremgår af arbejdstidsdirektivet, at dets bestemmelser om en maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
Arbejdstidsdirektivet - som er en udspringer af et EU-direktiv - giver mulighed for, at en medlemsstat under visse nærmere betingelser kan undlade at gennemføre forbuddet mod, at arbejdstagerens gennemsnitlige arbejdstid i en 4-måneders periode overstiger 48 timer pr. uge, hvis arbejdstageren har samtykket i at udføre arbejde ud over denne grænse. Denne mulighed er ikke benyttet i den danske gennemførelseslov.
Godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1, i anledning af overskridelse af 48-timers grænsen i lovens § 4 er ikke en kompensation for et økonomisk tab, men en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som overtrædelsen af § 4 indebærer.
Højesteret finder, at godtgørelse i medfør af lovens § 8, stk. 1, ved overtrædelse af lovens § 4 som udgangspunkt bør udmåles til 25.000 kr., medmindre der er særlige holdepunkter for at gå op eller ned.
Formildende omstændigheder, der taler for at udmåle en godtgørelse under 25.000 kr. eller i særlige tilfælde ingen godtgørelse, kan f.eks. være, at overskridelsen af 48-timers grænsen er bagatelagtig, eller at der i øvrigt er tale om en enkeltstående, tilfældig eller undskyldelig overskridelse, og arbejdsgiveren straks har taget skridt til at undgå gentagelser.
Skærpende omstændigheder, der taler for at udmåle en godtgørelse på over 25.000 kr. og op til 50.000 kr., kan f.eks. være, at overskridelsen af 48-timers grænsen har et meget betydeligt omfang eller i øvrigt er foregået i flere eller længere perioder. Det kan også tale for at udmåle en godtgørelse på over 25.000 kr., hvis lønmodtageren har fået pålæg om at arbejde ud over 48-timers grænsen, eller arbejdsgiveren har truet med afskedigelse, hvis lønmodtageren ikke ville udføre sådant arbejde. Det samme gælder, hvis lønmodtageren ikke har fået betaling for overarbejdet. I ganske særlige tilfælde, f.eks. hvis der foreligger flere forskellige skærpende omstændigheder, kan der udmåles en godtgørelse på over 50.000 kr.
Som ovenfor anført arbejdede A gentagne gange inden for en flerårig periode ud over lovens 48-timers grænse, og i flere referenceperioder arbejdede han betydeligt ud over grænsen. Han udførte dette overarbejde efter eget ønske og har modtaget fuld betaling herfor.
Under hensyn til de omfattende og gentagne overskridelser af 48-timers grænsen tiltræder Højesteret, at godtgørelsen til A er fastsat til 50.000 kr.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Peak Perfomance - Find jakker og hættetrøjer fra Peak Perfomance her
Min: €40,00 Max: €437,00
All Sort Blå Hvid Grå Grøn
All S M L XL 2XL One Size 8 9 10 11
Denne Dun vinterjakke fra Peak Performance er fremstillet af 100% Polyester og med Gåse og ande fjer i inderforingen. En super smart vinterjakke, som holder godt på varmen i de kolde måneder. Med lynlås og to sidelommer og hætte. Jakken går til hoften og har normal pasform.
Denne Peak Performance er fremstillet af polyamid. En jakke som er utrolig fleksibel og kan bruges i forskellige vejrforhold. Den ydre foring giver en utrolig beskyttelse til jakken og gør den holder til efteråret og vintervejret. jakke, som er vindtæt og vandafvisende. Jakken er designet med lange ærmer og lommer med lynlås. En sporti og flot kvalitets jakke, som vil holde dig varm på de kølige efterårsdage og vinterdage.
Peak Performance Sweatshirt i grå med hætte og kængurulomme. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
Peak Performance Sweatshirt i sort med hætte og kængurulomme. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
Peak Performance Sweatshirt i sort med hætte og lynlås. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
Peak Performance Maroon 2 jacket, er en afslappet ski jakke, der lige så velegnet til skiløb, som den er som en fritidsjakke. Den er åndbar, vindtæt og vandtæt. Jakken er med syntetisk isolering i hætte og ærmer, som gør at du holder ekstra godt på varmen, hvis du er på offpist eller ude i naturen. Fine detaljer som to sidelommer på hverside af jakken, en venstre bryslomme med lynlås og ærme lomme med lynlås.
Peak Performance Sweatshirt i grå. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
Peak Performance Sweatshirt i blå. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
Peak Performance Sweatshirt i sort. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje i din casual garderobe. Brug den på vejen til og fra træning.
Mens T-Shirt Logo SS
Peak Performance T-shirt med Peak Performance logo motiv over brystet. Er designet med rund hals, et casual look og et regular fit.
Peak Performance hue fremstillet i kvalitets uldblanding. Holder godt på varmen i de kolde måneder. Peak Performance skrift på fronten.
Switch hat fra Peak Performance fremstillet af kvalitets uld blandning. En klassisk hue med dens dobbeltlagde uldblandning, som holder på varmen i de kolde vinter måneder
Det startede med tre skiløbere
Historien bag Peak Performance er lidt af et eventyr. En dag gik tre skiløbere sammen for at diskutere, hvad de kunne gøre for at få præcist det skitøj til deres sportsgren, som de gik og drømte om. De vigtigste kriterier var, at det skulle være tøj, der kombinerede en fremragende funktionalitet med et enkelt og cool design. Det skulle ikke være prangende, men bestemt heller ikke kedeligt. De ville have tøj, der gjorde det muligt for dem at blive længere og oftere på deres foretrukne skisportssted – den lille bjerglandsby Åre, der ligger i hjertet af de svenske bjerge. Løsningen viste sig at være Peak Performance.
Her tog virksomheden således sin begyndelse, og de tre skiløbere, Stefan Engström, Peter Blom, Christer Mårtensson og et fjerde medlem, Jonas Ottosson, begyndte at designe og producere skitøj til sig selv med udgangspunkt i de førnævnte kriterier. Interessen fra omverdenen var dog massiv, og inden længe kunne Peak Performance således begynde at designe til andre end grundlæggerne selv.
I dag er Peak Performance ikke bare sportstøj, men også tøj med en sportslig undertone, som du kan bruge i hverdagen. Hos SPREEGLEE finder du blandt andet Peak Performance hættetrøjer og Peak Performance jakker, herunder Peak Performance vinterjakker, så du kan holde varmen med stil hele vejen igennem årets kolde måneder. Modetøj fra Peak Performance har således en høj funktionalitet og praktik, men du vil hurtigt opdage, når du klikker dig igennem udvalget, at der heller ikke er gået på kompromis med hverken kvalitet eller moderne design. Med Peak Performance er du praktisk men fashionabelt klædt på til alt slags vejr og kan føle dig smart og godt tilpas, uanset om det regner, sner, eller solen står højt på himlen.
Peak Performance – let at style
Peak Performance er enkelt tøj med en stor effekt. Farvepaletten er simpel og typisk holdt i sorte og hvide nuancer, så de enkelte styles er lette at kombinere med hinanden eller sammensætte med styles fra andre brands. På den måde har du mulighed for selv at tilsætte lidt farve til dit outfit, hvis det er det, du føler for, men du kan også bare holde dit outfit helt simpelt med eksempelvis en Peak Performance jakke eller hættetrøje i en enkel farvetone, så du selv kan vælge accessories efter lyst og behov. Brug Peak Performance, som det giver mening for dig, og vis, hvem du er, gennem den måde, du vælger at gå klædt på!
Hos SPREEGLEE vil vi altid gerne kunne tilbyde dig det nyeste fra de bedste kvalitetsbrands på markedet, og vi er meget stolte af vores store udvalg fra Peak Performance, der blandt andet omfatter Peak Performance jakker fra de seneste kollektioner. Står du og mangler en lækker Peak Performance vinterjakke, er det derfor højst sandsynligt her, du finder den perfekte vinterjakke til dit behov, og du kan glæde dig over at få en vinterjakke hjem, der kan holde mere end blot en enkelt vintersæson, og som måske endda kan komme med dig på skiferie i foråret, hvis du er typen, der er til langrend og snowboard.
Bestil dine favoritter fra Peak Performance online hos SPREEGLEE, hvor du får adgang til et bredt udvalg af skønne kvalitetsvarer fra de nyeste kollektioner. Vi leverer dine bestilte varer til dig med fri fragt ved køb for over 1000 kr. og levering inden for 1-2 hverdage, så du knapt nok når at glæde dig, før din nye Peak Performance jakke, hættetrøje eller en anden vare fra sortimentet lander hjemme hos dig – klar til brug med det samme, så du kan få prøvet dit nye tøj fra Peak Performance af!
Peak Performance - Sweatshirts
Peak Performance - T-shirts
Peak Performance - Jakker
Peak Performance - Poloer
Peak Performance - Hatte
Peak Performance - Diverse

matches:
in casu
in casu
in casu
in casu
in casu
in casu


text:
WELMA's nyhedsbrev nr. 3 - 2016
Kære nyhedslæser,
I dette nyhedsbrev bringer vi udover vores selektion af domme en række nyheder om WELMA’s ph.d.er. Læs mere Martine Stagelundt Hvidts publicering af sin ph.d.-afhandling; Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning, og om Marta Carneiro som fornyligt er blevet udnævnt som rådgiver for den portugisiske minister for borgerrettigheder og ligestilling. Freya Semanda indleverede den 30. september 2016 sin ph.d. afhandling om retlig regulering af forældre-barn relationer uden for det traditionelle kernefamilie format. Forsvaret finder sted den 27. januar 2017, så hold øje med WELMA’s nyhedsbrev, eller hjemmeside for mere information.
Vi modtager gerne reaktioner på nyhedsbrevet, enten ved kontakt til WELMA’s centerleder Prof. dr. jur. Mette Harlev, de enkelte forfattere, eller redaktionssekretær, Stina Hansen.
Find kontaktoplysningerne her http://jura.ku.dk/welma/ansatte/
1. Udgivelse af Martine Stagelund Hvidts ph.d. afhandling: Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning
2. Ph.d. Marta Carneiros udnævnelse til rådgiver for portugisisk minister for borgerrettigheder og ligestilling.
3. Kontroversiel dom fra EU-domstolen i Ajos-sagen af professor, dr. jur. Jens Kristiansen
4. Ankestyrelsen underkendt i sag om merudgifter til handicap
5. Britisk Supreme Court: Skotsk lovforslag om en offentlig overvågningsperson til alle børn var i strid med EMRK art. 8.
6. Seksuel risikoadfærd hos børn
7. WELMA's publikationer
1. Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning - publicering af Martine Stagelund Hvidts ph.d.-afhandling
Martine Stagelund Hvidt, opnåede ph.d.-graden i oktober 2015 her på fakultetet for sin ph.d.-afhandling om danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning. Afhandlingen er nu udkommet som bog. Bogen indeholder to dele: 1) EU-rettens indflydelse på danske sociale pensioner 2) Dansk rets indflydelse på forskelle i kvinders og mænds pensionsindtjening og opsparing med uligestilling af kvinder som konsekvens.
I første del af bogen påvises, hvordan det markedsretlige rationale i EU-retten udfordrer de nationale tilknytningskrav, der stilles i forbindelse med optjening af dansk social pension. Den generelle skattefinansiering bliver problematisk. Bogen indeholder omfattende analyser af samspillet mellem dansk national lovgivning og EU-ret med inddragelse af retspraksis særligt vedrørende unionsborgeres ret til danske sociale pensioner.
I bogens anden del påvises, at mænd og kvinders pensionsrettigheder har udviklet sig i forskellige tempi. Historisk set har mænd og kvinders tilknytning til arbejdsmarkedet været forskellig. Det danske pensionssystem har stadig indlejret en patriarkalsk samfundsstruktur. Dette fører til pensionsmæssige rettighedstab for kvinder, sammenlignet med mænd. Såvel dansk ret som EU-ret inddrages i analyse af retspraksis i vurderingen af overensstemmelse med gældende ligestillingsretlige krav.
Bogen er udkommet på DJØF’s forlag, se nærmere her
2. Marta Carneiro udnævnes som rådgiver for portugisisk minister for borgerrettigheder og ligestilling.
Marta Carneiro som afsluttede sit ph.d.-studium her på fakultetet (WELMA) i 2015 og fik sin ph.d.-grad fra i juni 2015, er tilbage i Portugal efter en periode som underviser ved fakultetet i EU-litigation. Emnet for hendes afhandling var ”Intersectionality in EU” med særlig fokus på ligestilling mellem kvinder og mænd. Afhandlingen er under udgivelse på Hart Publishing. Marta Carneiro er netop tiltrådt en nyoprettet stilling som rådgiver for den portugisiske minister for borgerettigheder og ligestilling. Der er tale om et prestigefyldt job med særlig fokus på kønsligestilling og internationalisering.
Udnævnelsen har direkte sammenhæng med Martas meget roste ph.d. afhandling. Med denne udnævnelse kaster Marta Carneiro stor ære over fakultetet og ph.d.-studiet.
3. Kontroversiel dom fra EU-Domstolen i Ajos-sagen.
Af professor, dr. jur. Jens Kristiansen
EU-Domstolen har den 19. april 2016 afsagt dom i den præjudicielle forelæggelse fra Højesteret i Ajos-sagen (C-441/14). Højesterets anliggende var at få EU-Domstolen til at besvare to spørgsmål om den direkte virkning af det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Generaladvokat Bot havde i sit forslag til afgørelse set bort fra spørgsmålene og i stedet opfordret Domstolen til at pålægge Højesteret at fortolke den omtvistede danske lovbestemmelse i overensstemmelse med EU-retten.
Domstolen fulgte generaladvokatens opfordring, og udtalte i præmis 33, ”at kravet om en overensstemmende fortolkning omfatter forpligtelsen for de nationale domstole til i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med et direktiv. Ifølge Domstolen kunne Højesteret imidlertid ikke ”med rette antage, at det er umuligt for den at fortolke den omhandlede nationale bestemmelse i overensstemmelse med EU-retten, alene som følge af den omstændighed, at den stedse har fortolket denne bestemmelse i en retning, som ikke er forenelig med denne ret” (præmis 34).
Domstolen forklarede ikke, hvordan den – ret opsigtsvækkende – pligt til at se bort fra en fast national retspraksis stemmer overens med, at den nationale domstol kun skal anvende de anerkendte fortolkningsmetoder i national ret. Dommen giver heller ikke en forklaring på, hvordan det kan være foreneligt med kompetencedelingen i TEUF artikel 267 om den præjudicielle procedure, at Domstolen giver så håndfaste instruktioner for fortolkningen af national ret.
I forhold til de spørgsmål, som Højesteret rent faktisk stillede, udtalte Domstolen, at det generelle EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination er til hinder for en national retstilstand svarende til den der følger af funktionærlovens § 2 a, stk. 3. Ifølge Domstolen er beskæftigelsesdirektivet blot det konkrete udtryk for det generelle EU-princip, og der er derfor sammenfald mellem princippets og direktivets anvendelsesområde. I praksis får direktivets forbud mod aldersdiskrimination reelt direkte virkning mellem private, selv om direktivet ikke har en sådan virkning efter TEUF artikel 288.
Domstolen henviste ikke til en specifik hjemmel i EU-traktatgrundlaget for hverken det generelle princip eller dets direkte virkning. For så vidt angik det generelle princip henviste Domstolen i præmis 22 til, at det ”har sin oprindelse i forskellige internationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner”, hvilket leder tankerne i retning af TEU artikel 6, stk. 3. Med hensyn til den direkte virkning henviste Domstolen blot til ”nødvendigheden af at sikre den fulde virkning af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som konkretiseret ved direktiv 2000/78”. Domstolen forklarede ikke, hvordan denne ”nødvendighed” stemmer overens med, at den ”med hensyn til en tvist mellem private stedse har fastslået, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private” (præmis 30).
Domstolen udtalte tillige, at Højesteret ikke kan støtte sig på retssikkerhedsprincippet med henblik på fortsat at anvende en national lovregel, som er i strid med det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Det ville ifølge Domstolen ”i realiteten svare til at begrænse de tidsmæssige virkninger af den af Domstolen anlagte fortolkning, for så vidt som denne fortolkning herved ikke ville kunne finde anvendelse på hovedsagen” (præmis 39). Højesteret kan derfor ikke afveje den direkte virkning af det generelle ligebehandlingsprincip over for retssikkerhedsprincippet, men skal undlade at anvende bestemmelsen i § 2 a, stk. 3, i det omfang den er uforenelig med Ole Andersen-dommen (C-499/08).
I dommen tillægger Domstolen retssikkerhedsprincippet – som også er et generelt EU-princip – en væsentligt lavere vægt, end den har gjort i en lang række andre domme. Domstolen har f.eks. fastslået, at retssikkerhedsprincippet og det hermed forbundne princip om beskyttelse af den berettigede forventning kræver, at retsreglerne er klare og præcise, og at deres anvendelse er forudsigelig for borgerne. Dette princip gælder ifølge flere domme med særlig styrke, når der er tale om bestemmelser med retsvirkninger af økonomisk art, jf. f.eks. dom af 9/10 2014 i C492/13 (Traum).
Højesteret behandler sagen i november 2016, og det er noget af en varm kartoffel, som retten har fået serveret med den kontroversielle EU-dom.
Læs EU-domstolens afgørelse i Ajos (C-441/14)
4. Ankestyrelsen underkendt i sag om merudgifter til handicap - fortolkning var for restriktiv (sags nr. BS 5-1969/2015, afsagt: 21.06.2016)
En svært hjerneskadet mand efter et fald fra 3. etage, fik afslag på at kunne få dækket sine merudgifter ved sin daglige livsudførelse som følge af sit handicap. Ifølge Ankestyrelsen var vedkommende ikke omfattet af personkredsen i servicelovens § 100. Retten til merudgiftsydelsen i servicelovens § 100 er betinget af, at der er iværksat ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger, og at handicappet har indgribende betydning i livsførelsen. Ankestyrelsen mente ikke, at disse krav var opfyldt, da han ud fra en helhedsbetragtning stort set var selvhjulpet i hverdagen, og de hjælpeforanstaltninger han fik ikke udgjorde ”ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger”. Deltagelsen i ressourceforløbet blev heller ikke anset for en sådan foranstaltning, da det ikke hjalp ham væsentligt i dagligdagen.
Elmer og advokater, der førte sagen, anfægtede, Ankestyrelsens restriktive fortolkning, der hverken havde støtte i forarbejder, praksis eller vejledning til servicelovens § 100. Det var ikke et krav, at en hjælpeforanstaltning var væsentlig for den daglige tilværelse. Den skulle blot være ”ikke-uvæsentlige”. Tidligere lovændringer havde netop præciseret, at en vurdering i forhold til merudgiftsydelsen skulle bero på en helhedsvurdering af den enkelte situation, og ikke kun antallet af hjælpemidler. Disse lovændringer havde sin baggrund i en for restriktiv ankestyrelsespraksis.
Byretten underkendte Ankestyrelsen afgørelse. Set ud fra en helhedsvurdering var mandens funktionsevnenedsættelse en indgribende konsekvens for ham i den daglige livsførelse, som gjorde ham afhængig af de ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger. Sagsøger var følgelig omfattet af personkredsens § 100 i serviceloven.
Læs byrettens afgørelse her
I Skotland bestred en række interesseorganisationer, og tre forældre lovligheden af den skotske regerings plan om at tildele ethvert barn indtil de fyldte 18 år en “named person” (navngiven person) for at fremme børn og unges velfærd. Reglen om tildelingen af en navngiven person var blevet tilføjet i fjerde del af retsakten ”Children and Young People”, som var et led i regeringens strategi om, at gøre Skotland til det bedste sted i verden for børn at vokse op.
Det var påtænkt, at rollen som navngiven person skulle være en lærer eller sundhedsperson. Den navngivne persons funktion var, bl.a. at holde øje med barnets eller den unges behov, eller at agere som kontaktperson for forældre eller barnet, som havde brug for information eller rådgivning. Desuden var den navngivne person i en position, hvor de kunne identificere de børn som havde brug for beskyttelse, og forhindre at problemer eskalererede.
Dommen faldt på proportionalitetsafvejningen. I en individuel sag var der en risiko for, at forældrene følte sig tvunget til at acceptere den navngiven persons service eller rådgivning. Såvel en indirekte som direkte tvang kunne være en krænkelse af retten til familieliv under artikel 8(2). Det var også problematisk, at forældrenes manglende samarbejdsvilje kunne bruges som bevis for en skadende adfærd. Men formålet med at fremme den unge eller barnets velfærd kunne tvivlsomt retfærdiggøre disse forhold.
Den britiske Supreme Court fandt dog, at lovgivningen anvendte for brede kriterier, hvad angik informationsdelingen. Informationen blev delt mellem et for bredt udvalg af offentlige myndigheder, hvilket kunne føre til indgribende undersøgelser af barnet eller den unge. Det var problematisk, at informationsdelingen ikke stillede krav om samtykke, særligt når der var tale om personlige oplysninger, som var givet i fortrolighed. Hverken forældrene, barnet eller den unge blev gjort opmærksom på, at de fortrolige oplysninger allerede var eller ville blive givet videre. Dette opfyldte ikke et proportionalitetskrav. Tilsidesættelse af tavshedspligten kunne derfor ikke retfærdiggøres.
Læs den Supreme Courts afgørelse her
6. Seksuel risikoadfærd hos børn – hvordan skaber vi tryghed?
Den 6. december ved den årlige høring på Christiansborg i Fællessalen, sætter Børnesagens Fællesråd fokus på seksuel adfærd og risiko hos børn og unge, i og udenfor de digitale medier.
I takt med den forøget brug af sociale medier har grænserne i forhold til den seksuelle adfærd rykket sig: sexting, seksuel mobning, og hævnporno er alle betegnelser som børn og unge omgiver sig med. Der ses en gråzone tendens, hvor særligt udsatte børn og unge bruger seksuelle ydelser til at klare sig. Dette rejser spørgsmålet om, hvordan vi skaber forståelse og en tryggere tilværelse for børn og unge. Børnesagens Fællesråd opfordrer til vidensdeling og italesættelser på området, så anbefalingerne kan gives videre til de rette beslutningstagere. Høringen vil indeholde oplæg fra fagfolk om, hvordan den seksuelle risikoadfærd kan forstås, bevægegrundlag, og løsningsforslag. Cases og fortællinger om, hvad børn og unge har været udsat for vil blive inddraget. Oplægsholdere vil bl.a. være den norske forsker Anne Grytbakk, politiker Marianne Jelved, og aktivist Emma Holten.
Se nærmere for tilmelding og deltagergebyr her
Martine Stagelund Hvidt: Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestililngsretlig belysning, 1. udg. København: Jurist- og Økonomforbundetsforlag, 2016, 329 s.
Se afsnit 1 i nyhedsbrevet for nærmere beskrivelse og tilgængelighed af afhandlingen.
Jens Kristiansen: U.2016B.301; Ajos-dommen og Højesterets dilemma. Tilgængelig her (karnov-login påkrævet)
Nicole Christiansen: Kontrolforanstaltninger på arbejdspladsen – om GPS overvågning og kontrolaftalen. I: HR Jura Magasinet, Ansættelses- og arbejdsret, 9. Nummer / forår 2016, s. 23-28. Tilgængelig her
Nicole Christiansen: Rygeforbud på arbejdspladsen. I: Juristen nr. 3, juli 2016, s. 93-105. Tilgængelig her
Sendt d. 28. november 2016

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Digital post og Højesteret
Digital post og Højesteret
Højesteret Praktiske oplysninger Digital post og Højesteret
Ankestævninger, svarskrifter og andre processkrifter, bevisbegæringer, skønstemaer og lignende kan sendes digitalt. Det samme gælder andre henvendelser eller anmodninger, der er grundlaget for en egentlig sagsbehandling. Disse henvendelser skal sendes til den sikre mailadresse
Ankeudvalg@Hoejesteret.dk
Henvendelser, som ikke vedrører en allerede igangværende retssag, skal sendes til den sikre mailadresse
Sammenfattende påstandsdokumenter, ekstrakter og materialesamlinger skal fortsat indleveres i papirform i de af Højesteret anførte eksemplarer.
Henvendelser, som vedrører biblioteket, kan sendes til
Bibliotek@Hoejesteret.dk
Henvendelser, som vedrører IT-afdelingen, kan sendes til
ITafdeling@Hoejesteret.dk
Henvendelser til de fire ovennævnte mailadresser vil altid blive set, men ikke nødvendigvis behandlet samme dag, som de modtages. Anvendes andre mailadresser, er der ikke sikkerhed for, at mailen bliver set samme dag.
Når Højesteret kommunikerer digitalt til advokater vil det af hensyn til at beskytte eventuelle personfølsomme oplysninger ske til advokatfirmaets e-boks.
Domstolenes fælles regler for anvendelse af mail findes her
http://www.domstol.dk/om/Digitalpost/Pages/default.aspx
Højesteret kan alene håndtere vedhæftede dokumenter i formaterne Microsoft word (.doc og .docx), ODF (.odt), internetside (.htm el. .html), tekst (.txt), rich text format (.rtf), Adobe PDF (.pdf) og Microsoft excel (.xls). Andre dokumentformater vil derfor ikke blive håndteret.
Indkomne mails bliver kontrolleret for virus dels ved hjælp af et centralt system fælles for alle domstole dels lokalt ved embedet. Hvis der til Højesteret sendes mails, som indeholder virus eller programkode (makroer), vil disse blive afvist af IT-systemerne, og afsenderen vil blive informeret. Sådanne mails kan ikke læses i retten og betragtes som ikke modtagne.
Højesteret sender afgørelser og andet til advokater via deres e-boks.
I øvrigt sendes materiale, der indeholder personfølsomme oplysninger, kun med sikker/krypteret mail.
Ophævelse af kravet om samtykke ved digital kommunikation med domstolene. Læs her
Sidst opdateret: 12/17/2015

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Elmer Advokater | Første dom fra Højesteret vedrørende handicap - Elmer Advokater
Højesteret har den 13. juni 2013 afsagt dom i den første sag forelagt Højesteret vedrørende spørgsmålet om handicapbeskyttelsen i forskelsbehandlingsloven.
Vedrørende retsgrundlaget er det ikke overraskende, at Højesteret læner sig op ad den af EU-Domstolen afsagte dom. Det er Højesteret tvunget til, da den danske lov skal fortolkes i overensstemmelse med det bagvedliggende EU-direktiv.
Højesteret citerer i dommen de passager fra EU-Domstolens dom, der vedrører definitionen af handicap. I præmisserne fra Højesteret fremhæves det for denne sag centrale, nemlig, at årsagen til en funktionsnedsættelse ikke er afgørende. Det fremhæves således direkte, at både helbredelig og uhelbredelig sygdom kan være årsag til funktionsnedsættelsen, når blot den er af lang varighed.
Der synes derfor ikke at være tvivl om, at Højesteret anerkender en bred forståelse af handicapbegrebet. Der er heller ikke tvivl om, at Højesteret nu har slået fast, at spørgsmålet om beskyttelse efter forskelsbehandlingsloven skal afgøres i tre uafhængige trin, nemlig
1. om der er tale om en funktionsnedsættelse omfattet af handicapbegrebet,
2. hvad der er hensigtsmæssige foranstaltninger fra en arbejdsgiver og
3. om det er for byrdefuldt.
Det er vigtigt fortsat at huske, at der skal være et bevis for funktionsnedsættelse. Det bevis kan føres på mange måder. Højesteret har i denne sag valgt at citere direkte fra en speciallægeerklæring. Ved opstart af sager, hvor beskyttelse efter forskelsbehandlingsloven kan være relevant, vil det derfor være anbefalelsesværdigt at sikre lægelige udtalelser, der ikke kun udtaler sig om sygdom og diagnosticering heraf, men også udtaler sig om, i hvilket omfang sygdommen medfører en funktionsnedsættelse.
Vedrørende godtgørelsesniveauet har det over en lang periode været lønmodtagernes synspunkt, at godtgørelser til handicappede som minimum skulle udmåles i overensstemmelse med de principper, der kan udledes af praksis vedrørende opsigelse af gravide. Handicap er en tilstand, der typisk er længerevarende end graviditet og barsel. Som følge heraf vil det være vanskeligt at forstå, hvis beskyttelsen ikke skulle være mindst lige så god.
I den konkrete sag var den pågældende ansat i meget kort tid. Højesteret falder tilbage på princippet om en minimumsgodtgørelse på 6 måneder, uanset hvor kort ansættelsesforholdet måtte være. Godtgørelser på 9 og 12 måneder må også forventes ofte at forekomme.
For personer opsagt i strid med forskelsbehandlingsloven, kan meget vel forekomme væsentlig længere anciennitet end tilfældet er ved opsigelse af gravide. Det bliver spændende at se, hvordan godtgørelsesniveauet kommer til at ligge for personer med meget lang anciennitet.
Da der nu er en entydig rettesnor for godtgørelsesniveaet vedrørende forskelsbehandlingsloven, må Højesterets dom anses for overordentlig principiel og retningsgivende for hele retsområdet.
Eventuelle spørgsmål vedrørende handicapområdet kan rettes til advokat Jacob Goldschmidt.