text:
Skat.dk: Skattefri rejsegodtgørelse - midlertidig arbejdsplads - afstand - arbejdsbetingelser
08 Jun 2011 10:42
16 May 2011 14:28
SKM2011.401.ØLR
7. afdeling, B-2568-10
Transporttid, fysisk, maskinarbejder, montør, arbejdssted
Maskinarbejder var ikke berettiget til skattefri rejsegodtgørelse i videre udstrækning end det, der var lagt til grund ved Landsskatteretskendelsen SKM2007.429.LSR og byretsdommen SKM2008.969.BR. Højesterets dom SKM2009.333.HR kunne ikke føre til et andet resultat, og højesteretsdomrnen gav derfor ikke anledning til genoptagelse af skatteansættelsen for den pågældende.
Maskinarbejderens mødetid var kl. 7, og den daglige arbejdstid var mellem 8½ og 9½ timer incl. frokostpause. Afstanden mellem bopæl og arbejdsplads var godt 100 km., og rejsetiden var ca. 1½ time hver vej. Han havde overnattet hos en bror i nærheden af arbejdspladsen.
Ligningsvejledningen 2011-1 A.B.1.7.1
Indeholdelse af A-skat og AM-bidrag 2011-2 B.1.7.1.3
(advokat Bodil Tolstrup (prøve))
Steen Mejer, Lone Kerrn-Jespersen og Peter Thønnings
I denne sag er Landsskatterettens kendelse af 8. april 2010 indbragt for byretten den 1. juli 2010. Sagen er ved denne rets kendelse af 30. august 2010 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226. stk. 1.
Sagsøgeren, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om, at A tilpligtes at anerkende, at han for indkomståret 2003 ikke er berettiget til skattefri rejsegodtgørelse ud over den, der blev godkendt ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 og dom afsagt af byretten den 30. april 2008 (SKM2008.969.BR), og at der derfor ikke er grundlag for genoptagelse af sagen om skattefri rejsegodtgørelse ved Landsskatteretten.
A var gennem nogle måneder i 2003 af sin arbejdsgiver sendt på tjenesterejse og fik i den forbindelse udbetalt rejsegodtgørelse af arbejdsgiveren. Spørgsmålet er, om betingelserne for at anse rejsegodtgørelsen for skattefri er opfyldt. Sagen drejer sig nærmere om forståelsen af rejsebegrebet i ligningslovens § 9 A om skattefri rejsegodtgørelse og om forståelsen af Højesterets dom gengivet i SKM2009.333.HR. Parterne er enige om, at rejsegodtgørelsen for de dage, der er omfattet af denne sag, udgør 14.695 kr.
A er uddannet som maskinarbejder. Han var i 2003 ansat hos G1 Industrimontage A/S som montør/rørsmed. A, der boede nær ..., blev i ugerne 10 - 27 i 2003 (fra tirsdag den 4. marts til fredag den 4. juli 2003) udsendt af sin arbejdsgiver til at udføre arbejde bl.a. på virksomheden G2. Arbejdet hos G2 vedrørte opførelsen af en fabriksbygning, og As arbejde bestod i produktion og installation af fabrikkens produktionsrør.
I uge 10 - 27 boede A to forskellige steder, ... og ... Parterne er enige om, at afstanden fra begge disse adresser til arbejdsstedet er på ca. 100 km, og at transporttiden var på 1½ time hver vej. Der er endvidere enighed om, at der var tale om tjenesterejser for A.
A arbejdede mandag til fredag. Det er oplyst, at As arbejdstid begyndte kl. 7.
A har oplyst, at han kørte fra sin bopæl søndag aften, arbejdede mandag til fredag, hvorefter han kørte tilbage til bopælen fredag efter endt arbejde. Han har videre oplyst, at han i løbet af ugen overnattede hos sin bror BB, der da boede på .... Det fremgår af Landsskatterettens kendelse i sagen, at A ifølge sine køresedler forlod sin bopæl hver søndag og først vendte tilbage fredag efter endt arbejde.
As arbejdsgiver udbetalte kost- og logigodtgørelse til ham for de døgn, han var væk fra sin bopæl. Denne godtgørelse oversteg ikke taksterne fastsat i Ligningslovens § 9 A, stk. 2.
Den 23. november 2005 afsagde Østre Landsret dom, gengivet i SKM2005.492.ØLR, i en sag om betingelserne for at opnå skattefrihed for udbetalt rejsegodtgørelse. På den baggrund anmodede A skattemyndighederne om genoptagelse vedrørende indkomståret 2003, idet han nedlagde påstand om godkendelse af skattefrihed for den udbetalte rejsegodtgørelse for mindst 38 dage i forbindelse med arbejdet i ...
Ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 fik A medhold i, at den udbetalte rejsegodtgørelse vedrørende 5 dage, hvor han havde haft en samlet arbejdstid på mere end 11 timer, var skattefri. For så vidt angår de øvrige dage anså Landsskatteretten det ikke for godtgjort, at overnatning ved den midlertidige arbejdsplads have været nødvendiggjort af arbejdsforholdene.
A indbragte sagen for byretten med påstand om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at han var berettiget til at modtage skattefri kost- og logigodtgørelse med i alt 19.170 kr. for de arbejdsdage - i alt yderligere 33 dage - hvor arbejdsdagens samlede længde udgjorde 10 timer eller mere, og hvor han skulle møde på arbejde den følgende morgen. Ved byrettens dom af 30. april 2008 fik A medhold i sin påstand. Dommen blev ikke anket.
Den 5. maj 2009 afsagde Højesteret dom i en anden sag om skattefri rejsegodtgørelse, jf. SKM2009.333.HR.
På den baggrund anmodede A i efteråret 2009 på ny Landsskatteretten om genoptagelse af sin sag vedrørende indkomståret 2003.
Landsskatteretten traf afgørelse ved kendelse af 8. april 2010, hvoraf det fremgår bl.a.
Har en arbejdsgiver udbetalt godtgørelse for udgifter, som en lønmodtager påføres af arbejdet, skal godtgørelsen medregnes ved indkomstopgørelsen, jf. Ligningslovens § 9, stk. 5. Dette gælder dog ikke godtgørelse for rejseudgifter omfattet af ligningslovens § 9 A, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der fastsættes af Skatterådet (tidligere Ligningsrådet). Godtgørelsen er i så fald skattefri.
Der henvises til ligningslovens § 9 A samt TS-cirkulære 2002-34.
Landsskatteretten godkender nu under henvisning til den af Højesteret afsagte dom af 5. maj 2009, SKM2009.333.HR, efter en konkret vurdering af klagerens arbejdsforhold, at den udbetalte rejsegodtgørelse for de resterende 41 dage også anses som skattefri. Der er herved bl.a. lagt vægt på afstanden mellem klagerens bopæle i den pågældende periode og arbejdsstedet, omfanget af den samlede arbejds- og transporttid, arbejdets karakter samt det oplyste om de trafikale forhold."
Parterne er enige om at følgende oversigt illustrerer omfanget af og den retlige prøvelse af As arbejdsdage i ...:
incl. frokostpause
Godkendt af Landsskatteretten i 2007
Godkendt af byretten i 2008
Godkendt af Landsskatteretten i 2010, men indbragt af Skatteministeriet
De fem arbejdsdage på 7½ time er efter det oplyste alle fredage, hvor A tog hjem på weekend efter endt arbejde. Han har således ikke modtaget rejsegodtgørelse for nætter mellem fredage og lørdage.
Ved lov nr. 1063 af 12. december 1996 fik den dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, følgende formulering:
Stk. 5. Godtgørelse, der udbetales af arbejdsgiveren, for udgifter, som lønmodtageren påføres som følge af arbejdet, medregnes ved indkomstopgørelsen.
Dette gælder dog ikke godtgørelse for befordringsudgifter omfattet af § 9 B eller rejseudgifter eller andre merudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der fastsættes af Ligningsrådet. Ved rejseudgifter forstås merudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi arbejdsgiveren midlertidigt udsender den pågældende til et andet arbejdssted end lønmodtagerens sædvanlige arbejdsplads, når dette medfører, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl."
I de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det bl.a. (Folketingstidende 1996-97, tillæg A, s. 2549):
3. De fremtidige regler
a. Rejsebegrebet - rejseudgifter
Den tidligere varierende praksis og Højesterets dom [af 30. august 1996, UfR 1996 s. 1360] viser, at det er meget vanskeligt i praksis at operere med et krav om, at det er en forudsætning for at være på rejse, at den pågældende udsendes fra den "normale" arbejdsplads. I mange situationer vil dette kriterium heller ikke i praksis kunne benyttes til at udskille de personer, der påføres større udgifter end andre, på en arbejdsplads. Rejsebegrebet kan således ikke begrænses til tilfælde, hvor en lønmodtager f.eks. midlertidigt udsendes fra sit kontor i Danmark til et møde i udlandet eller af arbejdsgiveren udsendes fra et værksted i Jylland til en byggeplads på Sjælland.
Det foreslås derfor, at kravet om, at der skal være tale om udsendelse fra en arbejdsplads til en anden arbejdsplads fuldstændig opgives, således at Ligningsrådets adgang til at fastsætte standardsatser for godtgørelsen som udgangspunkt kommer til at omfatte:
Alle lønmodtagere, der påføres merudgifter, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på den sædvanlige bopæl.
Denne afgrænsning medfører en udvidelse i forhold til det snævre tjenesterejsebegreb. De erhvervsgrupper, der typisk har mindre udgifter og tidligere var omfattet af Ligningsrådets særregler, vil derfor blive omfattet af de almindelige rejsesatser, hvis der ikke fastsættes nye særregler.
e. Overnatning/éndagsrejser
Den foreslåede nye "rejsedefinition" forudsætter som nævnt, at det er nødvendigt at overnatte uden for den sædvanlige bopæl.
Kravet om overnatning medfører en betydelig forenkling af reglerne. Hvis der ikke kræves overnatning, er det meget vanskeligt at fastsætte et nogenlunde præcist rejsebegreb og fastlægge grænser for, hvornår lønmodtagere med skiftende arbejdspladser, flere samtidige arbejdspladser, langt til arbejde eller kørsel i embeds medfør, er omfattet af rejsereglerne."
Ved lov nr. 955 af 20. december 1999 om ændring af ligningsloven mv. blev lovens § 9, stk. 5, 2. og 3. pkt., erstattet af § 9 A, stk. 1, med følgende formulering:
§ 9 A. Godtgørelser til dækning af rejseudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, medregnes ikke ved indkomstopgørelsen, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der er fastsat i stk. 2."
Det hedder i de specielle bemærkninger til denne bestemmelse (Folketingstidende 1999-2000. tillæg A, s. 2419):
"Af pædagogiske årsager foreslås det at justere formuleringen af rejsebegrebet. Der er imidlertid ikke tilsigtet ændringer i forhold til det hidtidige indhold af rejsebegrebet, som blev indført ved lov nr. 1063 af 12. december 1996, jf. lov nr. 452 af 10. juni 1997.
Den justerede formulering dækker som hidtil over de to situationer, hvori arbejdsgiveren m.v. vil kunne udbetale en skattefri rejsegodtgørelse, dvs.:
Når lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
Når arbejdsgiveren midlertidigt udsender den pågældende til et andet arbejdssted end lønmodtagerens sædvanlige arbejdssted, og dette medfører, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
Om den nærmere afgrænsning af rejsebegrebet henvises til bemærkningerne til lov nr. 1063 af 12. december 1996 (L 99 1996-97) samt til bemærkningerne til lov nr. 452 af 10. juni 1997 (L 257 1996-97)."
Skatteministeren har den 22. marts 2004 besvaret et spørgsmål fra Folketingets Skatteudvalg således (Skatteudvalget, Alm. del, bilag 349):
Spørgsmål 165
Vil ministeren redegøre for, hvilke kriterier, der ligger til grund for vurderingen af, om ligningslovens § 9 A finder anvendelse, samt hvorledes der sikres ensartet praksis i kommunerne.
Det fremgår af ligningslovens § 9 A, at betingelsen for at få skattefri rejsegodtgørelse er, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl. Der er ikke i lovbestemmelsen fastsat en transporttids- eller kilometergrænse.
Der kan således kun udbetales skattefri rejsegodtgørelse for rejser med overnatning og af en varighed på mindst 24 timer. Det betyder, at der skal være overnattet ude, men omvendt er det ikke nok, at man rent faktisk har overnattet ude. Det skal være arbejdet, der nødvendiggør overnatning uden for hjemmet.
Ved afgørelsen af, om det er nødvendigt at overnatte ude, ser man bl.a. på arbejdsgiverens krav til lønmodtageren samt afstanden mellem bopælen og det midlertidige arbejde.
De arbejdsmæssigt begrundede instruktioner kan f.eks. være tilkaldevagt, lange/skiftende arbejdstider eller arbejdsmarkedsregler (hviletidsbestemmelser).
Med hensyn til afstanden, ser man på, om lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl. Det er ikke helt det samme som, at det skal være umuligt, men meningen har været, at der skulle stilles store krav til, om lønmodtageren rent faktisk har mulighed for at komme hjem og overnatte.
Det er derfor ikke nok, at det er besværligt, for langt, upraktisk eller for dyrt i transportudgifter. Det har heller ikke været meningen med bestemmelsen, at godtgørelsen skulle være en slags kompensation for, at arbejdet måske er hårdt eller ubehageligt.
Eksempelvis kan en skolelærer, der er på lejrskole med en 9. klasse, 5 km fra sin bopæl, ikke tage hjem og overnatte, da man ikke kan lade klassen være alene hele natten. Modsat kan en lønmodtager, der arbejder 50 km væk og har en arbejdstid fra 9 til 17, godt nå hjem og overnatte.
Det er således en meget konkret bedømmelse i hver enkelt sag, om betingelserne er opfyldt, og bedømmelsen kan ikke foretages alene på baggrund af afstanden. Bedømmelsen foretages af de kommunale ligningsmyndigheder.
Der er under hovedforhandlingen afgivet forklaringer af A og BB.
A har forklaret, at han kan vedstå gengivelse af sin forklaring i byretten i dommen af 30. april 2008. Denne forklaring er gengivet således:
"A har forklaret, at han er uddannet maskinarbejder på G3. I 2003 var han ansat som rørsmed hos G1 Industrimontage A/S. Han blev sendt til ... for at udføre arbejde i forbindelse med opførelse af en fabriksbygning. Et stort antal rør blev svejset og hængt på plads i bygningen. [As] arbejde bestod blandt andet i at producere rør og hænge dem på plads. Rørdimensioneme varierede meget. Det var et meget fysisk betonet arbejde. Når arbejdsdagen var slut, var [han] træt i kroppen. Han var udmattet af at slæbe rør og gasflasker til svejseprocessen.
Han har videre forklaret, at han af og til, mens han arbejdede i ..., arbejdede sammen med andre smede, andre gange arbejdede han alene. Han overnattede i løbet af ugen hos sin bror, der havde en 2½ værelses lejlighed på .... Broren boede i lejligheden sammen med sin kæreste. Når han overnattede hos broren, sov han i et lille kontor, hvor der var lagt en madras. Han betalte ca. 500 kr. pr. måned til sin bror, eller han gav eventuelt middag i byen. Det hændte, at han spiste sammen med broren og dennes kæreste, andre gange spiste han for sig selv - også af hensyn til brorens og dennes kærestes privatliv. Han kørte i bil mellem brorens adresse og .... Grunden til, at han ikke kørte hjem til ..., var de lange arbejdsdage og den lange afstand. Ved begyndelsen af en arbejdsdag vidste han ikke, hvornår arbejdsdagen ville slutte.
Adressen på ... er en lejlighed, der tilhørte en kammerat. Ejendommen på ... er et en-familieshus på ca. 100 m2, som han overtog i marts 2003. Det var et håndværkertilbud, som han satte i stand i weekenderne. Han havde en kæreste i ..., hvor han også af og til overnattede, så hans bror og dennes kæreste kunne være alene.
BB har forklaret, at A overnattede hos ham i den periode, hvor han arbejdede i .... Han havde dengang en lejlighed på 2½ værelse, som han delte med sin kæreste. A overnattede i et kammer. De havde ikke nogen aftaler om, hvornår A, der selv havde nøgle, kom. De spiste sammen jævnligt. A overnattede hos ham hver nat i løbet af ugen. Han kan dog ikke udelukke, at der har været enkelte nætter, hvor A ikke overnattede hos ham. Han var ikke selv hjemme hver nat, idet han havde skifteholdsarbejde med nogle nattevagter. A havde af og til nogle ærinder, og han kiggede også i en periode på hus. Også efter at A havde købt huset på ..., fortsatte han med at overnatte hos ham. Der var således ikke nogen ændringer i det daglige efter, at A havde købt hus. A har givetvis også overnattet hos sin kæreste nogle gange.
Skatteministeriet har til støtte for sin påstand anført, at umulighedskriteriet i ligningslovens § 9 A beror på en helhedsvurdering, hvor der tages hensyn til en flerhed af faktorer. Varigheden af muligt ophold i hjemmet ved kørsel mellem bopæl og midlertidigt arbejdssted indgår i denne helhedsvurdering, men kun som ét blandt flere momenter. Der tages også hensyn til andre forhold, herunder kørselsafstanden, transporttiden, spildtid som følge af ventetid og arbejdets karakter. Kun hvis resultatet af en samlet afvejning af alle de relevante momenter er, at overnatning i hjemmet i praksis ikke er mulig, er betingelsen for skattefri rejsegodtgørelse i henhold til ligningslovens § 9 A opfyldt. Når det efter omstændighederne ikke ganske kan udelukkes, at den pågældende rent faktisk har udnyttet en mulighed for overnatning på sin sædvanlige bopæl, kan lovens betingelse således ikke være opfyldt. Alene tilstedeværelsen af en mulighed for, at den pågældende har overnattet på bopælen, udelukker således under alle omstændigheder skattefrihed i medfør af § 9 A.
En ren ordlydsfortolkning af bestemmelsen i § 9 A fører til det resultat, at overnatning på bopælen skal være (fysisk) umuligt (på grund af afstanden mellem bopæl og arbejdsplads). I administrativ praksis har man altså fortolket bestemmelsen noget mere lempeligt, således at bestemmelsen også kan finde anvendelse, selv om overnatning på bopælen vel ikke er en fysisk umulighed, men blot en praktisk umulighed - på grund af afstanden i kombination med andre faktorer, herunder arbejdstider, transporttider, arbejdets karakter og andet. Der er dog ikke tale om, at lovens betingelse anses for opfyldt, når blot kørsel mellem hjem og arbejdsplads og overnatning på bopælen som følge af afstand, arbejdstid og transporttid m.m. forekommer ubekvemt, eller når overnatning i nærheden af arbejdsstedet fremstår som et mere hensigtsmæssigt alternativ. Det fastholdes således, at det er et umulighedskriterium, der gælder.
Højesterets dom i SKM2009.333.HR betyder, at der ved vurderingen af afstanden og transporttiden ikke kan opstilles en generel regel om, at det altid er transporttiden i bil, der skal lægges til grund, når dette fører til den korteste transporttid. På dette punkt indebærer dommen en tilsidesættelse af den administrative praksis, som hidtil havde været gældende. Men i øvrigt indebærer dommen ikke en tilsidesættelse af administrativ praksis eller af retspraksis. Østre Landsrets dom gengivet i SKM2009.627.ØLR er i overensstemmelse hermed. Det betyder bl.a., at også dommene gengivet i SKM2005.318.HR, SKM2005.492.ØLR og SKM2006.482.ØLR fortsat er udtryk for gældende ret. Der henvises endvidere til Ligningsvejledningen, Alm. del, afsnit A.B.1.7.1 og til Skatteministeriets domskommentarer gengivet i SKM2006.138.DEP og SKM2009.648.DEP samt SKAT's styresignal gengivet i SKM2009.650.SKAT.
Sagen drejer sig om de tilfælde, hvor A ville have mulighed for at opholde sig i hjemmet mellem 11½ og 13 timer, hvis han valgte at køre hjem til bopælen for at overnatte efter arbejdstids ophør. Det betyder ikke, at A i disse tilfælde "på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl" med den virkning, at betingelsen for skattefri rejsegodtgørelse i henhold til ligningslovens § 9 A er opfyldt. Det gøres derimod gældende, at A i de tilfælde, der er omfattet af sagen, ikke har været afskåret fra overnatning i hjemmet, og at det efter bevisførelsen i øvrigt ikke kan udelukkes, at han i en vis udstrækning rent faktisk også har udnyttet muligheden for overnatning i hjemmet. Det er rigtigt, at Skatteministeriet ikke under den tidligere sag har anfægtet oplysningerne om, at A ikke overnattede hjemme, men da var der kun spørgsmål om skattefrihed i forbindelse med lange arbejdsdage.
Den foreliggende sag er meget principiel og har betydning for fremtidig praksis vedrørende skattefri rejsegodtgørelse efter ligningslovens § 9 A, og sagen har på den baggrund stor praktisk og administrativ betydning.
Dansk Metalarbejderforbund har for det første gjort gældende, at Højesteret i SKM2009.333.HR har anerkendt, at der for lønmodtagere på tjenesterejser (sammenlignet med lønmodtagere på selvvalgt rejse) gælder lempeligere krav for vurderingen af, hvornår rejsen må anses for at medføre, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte hjemme.
For det andet gøres det gældende, at disse lempeligere krav må medføre, at de omhandlede 41 dage anerkendes som rejsedage i ligningslovens forstand, hvorefter de modtagne rejsegodtgørelser skal anses som skattefrie.
SKM2009.333.HR ændrede praksis for vurderingen af, hvornår betingelserne i ligningslovens § 9 A er opfyldt for lønmodtagere på tjenesterejse på følgende måder:
Hvis der konkret er anvist og benyttet offentlig transport beregnes transporttiden på baggrund af dette transportmiddel, f.eks. tog.
Ved vurdering af umulighedskriteriet blev medarbejderne anset for at være på rejse, hvis de kun kunne opholde sig på bopælen i op til 12:38 timer. Sammenlignelige sager må afgøres i overensstemmelse hermed, også selv om der er kørt i bil (og ikke tog) til udstationeringsstedet, da det er den samlede bedømmelse af lønmodtagerens forhold og ikke transportmidlet, der er afgørende for, om sagerne er sammenlignelige.
Dette følger ikke alene af formuleringen af Højesterets præmisser i SKM2009.333.HR men tillige af parternes anbringender i højesteretssagen. Højesteret tog således ikke blot medarbejdernes anbringende om anvendelse af tog-transporttider til følge men tillige anbringendet om, at der skal sondres mellem tjenesterejser og selvvalgte rejser ved bedømmelsen af, om det er muligt at overnatte hjemme, til følge.
Indtil SKM2009.333.HR blev afsagt, udgjorde "11-timers-reglen", som knæsat i SKM2007.247.HR, en tommelfingerregel ved vurderingen af, hvornår det var muligt at overnatte hjemme for såvel lønmodtagere på tjenesterejser som lønmodtagere på selvvalgte rejser.
Dette synes også at fremgå af den "klare og restriktive" praksis, Skatteministeriet henviste til i SKM2009.333.HR. Højesteret ændrede bevidst den eksistererde praksis for bedømmelsen af, hvornår en lønmodtagers samlede forhold udgør en forhindring for, at lønmodtageren kan overnatte hjemme. Højesteret godkendte således, at medarbejderne kunne anses for at være på rejse i situationer, hvor der, selv når tog-tiderne blev lagt til grund, forelå en klar praksis for, at der ikke var tale om en rejse i ligningslovens forstand.
Praksis kan opstilles således
Sag rejsetype afstand i km mødetid kl.
arbejdstid i timer
transporttid i timer
tid på bopæl i timer afgørelse
100 07:00 8-9½ 3 11½-13 godk af LSR
SKM2009.627.ØLR selvvalgt 167 08:00/08:15 7-8½ 4-4½ nov-13 ej godk
SKM2009.467.VLR selvvalgt 112 ? 2½ 5½ 18½ ej godk
40-51 07:00
8 3:22-12:06
3:10 og 9:08 3:54-12:28
6:52 og 12:50
ej godk
118 08:20/08:30 7 3 14 ej godk
SKM2006.340.LSR selvvalgt 76 06:15 12-13 1(min) 10-11 godk
84/99 07:00 7-9 3 12-14 ej godk
SKM2005.492.ØLR selvvalgt 95/115 varierende 10 3 11 godk
SKM2005.318.HR selvvalgt 60 06:00 8 1½-2 14-14½ ej godk
SKM2004.419.LSR ? ? 07:00 9-10 ? ? ej godk
Der foreligger ikke væsentlige objektivt konstaterbare forskelle på As forhold og forholdene i SKM2009.333.HR - borset fra at rejsetiden i SKM2009.333.HR blev beregnet på baggrund af transporttiden med tog. Det følger af den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning, at As sag skal afgøres på samme måde som SKM2009.333.HR-sagen.
Spørgsmålet er herefter, om samtlige As rejsedage kan omfattes af den nye praksis som følger af SKM2009.333.HR. As arbejdstid har været på 8 - 9½ time samtlige de dage, hvor det skal vurderes, om de udbetalte rejsegodtgørelser var skattefri. Når det samtidig lægges til grund, at transporttiden i bil mellem arbejdsstedet og bopælen mindst udgjorde 3 timer dagligt, ville tiden på bopælen maksimalt have været på 11½ - 13 timer. As arbejdsdage på 8:30 - 9:30 timer - hvor opholdet på bopælen ville være på 11:30-12:30 timer - ligger fuldt inden for rammerne af, hvad Højesteret godkendte. Vedrørende arbejdsdagene på 8 timer skal der i overensstemmelse med Højesterets dom foretages en konkret vurdering. Der kan i den forbindelse bl.a. lægges vægt på subjektive forhold som f.eks. arbejdets art, som for As vedkommende var fysisk krævende og hårdt arbejde. Landsskatteretten har lagt vægt på både As arbejdes karakter, dvs. det fysisk hårde arbejde, og de lokale trafikforhold. Landsskatteretten har derfor skønnet. at også arbejdsdagene på 8 timer må anses for omfattet af rejsebegrebet, som dette følger af SKM2009.333.HR, grundet disse subjektive forhold. Skatteministeriet har ikke fremført væsentlige argumenter til støtte for, at Landsskatterettens skøn skal tilsidesættes.
Det følger af forarbejderne til ligningslovens § 9 A. stk. 1, sammenholdt med Højesterets dom, gengivet i SKM2009.333.HR, at afgørelsen af, om en arbejdstager i forbindelse med en midlertidig udsendelse til et andet arbejdssted end det sædvanlige har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, jf. ligningslovens § 9 A, stk. 1, skal træffes efter en konkret bedømmelse, hvor der ikke alene skal tages hensyn til afstanden og transporttiden, men også til den enkelte lønmodtagers samlede situation, herunder blandt andet arbejdsforholdene, arbejdstiden og arbejdsgiverens instruktioner til den ansatte.
Efter parternes enighed herom lægger landsretten til grund, at A var midlertidigt udsendt af sin arbejdsgiver, som ikke havde givet ham instruktioner om rejsemåde eller ophold. Hans mødetid på arbejdsstedet var kl. 7.00, og den daglige arbejdstid inklusiv frokostpause var mellem 8 og 9½ timer. Afstanden fra As sædvanlige bopæl ved ... til arbejdsstedet ved ..., var godt 100 km og rejsetiden for A - som disponerede over bil - var cirka 1½ time hver vej.
Landsretten finder efter bevisførelsen, herunder navnlig forklaringerne fra A og BB, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte forklaringerne om, at A i den omhandlede periode overnattede fra mandag til fredag hos BB, som da boede i nærheden af arbejdsstedet. Efter As forklaring lægger landsretten desuden til grund, at A som led i sit arbejde under udsendelsen udførte fysisk krævende rørmontage.
Når henses til det oplyste om afstand og rejsetid fra bopælen til det midlertidige arbejdssted, samt det oplyste om mødetidspunkt og varighed af de omhandlede arbejdsdage, sammenholdt med As transportmæssigt ukomplicerede adgang til arbejdsstedet, finder landsretten, at det var muligt for A at overnatte på sin sædvanlige bopæl, hvorfor de udbetalte rejsegodtgørelser ikke er omfattet af ligningslovens § 9 A, stk. 1, men skal medregnes ved As indkomstopgørelse, jf. den dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, 1. pkt. (nu § 9, stk. 4, 1. pkt.).
Herefter, og da der ikke særskilt er gjort indsigelser mod andet led af Skatteministeriets påstand - vedrørende spørgsmålet om optagelsesadgang - tager landsretten Skatteministeriets påstand til følge i det hele.
Til spørgsmålet om sagsomkostninger bemærkes, at A fik medhold, da sagen blev behandlet af Landsskatteretten, og at sagen - der er af principiel karakter - herefter blev indbragt for domstolene af Skatteministeriet. På denne baggrund fritages Dansk Metalarbejderforbund for at betale sagsomkostninger til Skatteministeriet, jf. retsplejelovens § 312, stk. 2.
A tilpligtes at anerkende, at han for indkomståret 2003 ikke er berettiget til skattefri rejsegodtgørelse ud over den, der blev godkendt ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 og dom afsagt af byretten den 30. april 2008 (SKM2008.969.BR), og at der derfor ikke er grundlag for genoptagelse af sagen om skattefri rejsegodtgørelse ved Landsskatteretten.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Traktorfører får godtgørelse på 50.000 for voldsomt overarbejde | Fagbladet 3F
En 3F'er får en godtgørelse på 50.000 kroner for at have arbejdet mere end 48 timer i gennemsnit om ugen i flere 4-måneders perioder.
En ekstra godtgørelse kan komme på tale, hvis ansatte arbejder mere end 48 timer om ugen over længere perioder. Det viser udfaldet af en dom, som Højesteret afsagde tirsdag.
Her er en 29-årig traktorfører, der tidligere var ansat ved Revslund Entreprenør & Maskinstation i Roost ved Branderup, blevet tilkendt en godtgørelse på 50.000 kroner for gentagne gange inden for en flerårig periode at have arbejdet ud over lovens 48-timers grænse, der udspringer af EU’s arbejdstidsdirektiv. Reglen om en maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
Traktorføreren arbejdede mere end 48 timer om ugen i gennemsnit i 32 perioder af fire måneder i årene 2010 til og med 2013. Manden arbejdede i gennemsnit fra mellem mere end 50 timer om ugen og op til over 65 timer per uge.
Den ansatte udførte overarbejdet efter eget ønske og modtog fuld betaling herfor. Han tjente i gennemsnit 31.900 kroner om måneden i den fireårige periode – inklusive betaling for det massive overarbejde.
Traktorføreren er medlem af 3F, som har ført sagen for ham.
- Jeg er tilfreds med, at Højesteret nu har fastlagt niveauet og kriterierne for, hvad det skal koste, når en arbejdsgiver bryder direktivet om maksimal arbejdstid. Jeg er især tilfreds med, at vi har fået medhold i, at det ikke skal være en formildende omstændighed for arbejdsgiveren, at medarbejderen har fået fuld løn for arbejdet, eller at arbejdet skete efter medarbejderens eget ønske, siger 3F's advokat Rune Asmussen, der førte sagen i Højesteret for 3F’eren.
- Men jeg er mindre tilfreds med størrelsen på den godtgørelse, som Højesteret har tilkendt vores medlem, siger Rune Asmussen.
25.000 kroner i udgangspunkt
Højesteret fastslog, at en godtgørelse for overskridelse af 48-timers grænsen som udgangspunkt bør udmåles til 25.000 kroner. Medmindre der er særlige holdepunkter for at gå op eller ned. Under hensyn til de omfattende og gentagne overskridelser af 48-timers grænsen fastsatte Højesteret godtgørelsen til traktorføreren til 50.000 kroner.
Ejer af Revslund Entreprenør og Maskinstation er meget fåmælt om dommen i Højesteret.
- Jeg er tilfreds med, at sagen endelig er afsluttet. Jeg har ikke yderligere kommentarer til sagen, siger Herman Jønsson til Fagbladet 3F.
Virksomheden havde under sagen fremført, at en godtgørelse på 25.000 kroner til traktorføreren ville være passende. Virksomheden lagde vægt på, at den tidligere medarbejder ikke var blevet pålagt at arbejde så meget over. Manden havde ønsket at arbejde mest muligt, oplyste virksomheden.
I juli 2015 tilkendte Retten i Sønderborg traktorføreren en godtgørelse på 25.000 kroner i sagen. Vestre Landsret forhøjede i juni 2016 godtgørelsen til traktorføreren til 50.000 kroner. Og beløbet på 50.000 kroner blev altså tirsdag stadfæstet af Højesteret.
Så meget arbejdede traktorføreren
2010: 50,91 timer om ugen i gennemsnit. Og op til 57,99 timer pr. uge.
2011: 51,44 timer om ugen i gennemsnit. Og op til 61,17 timer pr. uge.
2012: 53,27 timer om ugen i gennemsnit. Op til 61,47 timer pr. uge.
2013: 53,40 timer om ugen i gennemsnit. Og op til 65,48 timer pr. uge.
Kilde: Højesterets dom
Så meget må man arbejde
En lønmodtager må i gennemsnit ikke arbejde mere end 48 timer inklusive overarbejde i løbet af en periode på syv dage over en periode på fire måneder. Det fremgår af lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet.
Arbejdstidsdirektivets bestemmelser om maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
Efter loven kan en lønmodtager få en godtgørelse, hvis vedkommendes rettigheder i henhold til loven er blevet krænket.
Højesteret har med sagen afgjort, at en overtrædelse af direktivet som udgangspunkt kan medføre en godtgørelse på 25.000 kroner. Skærpende omstændigheder kan føre til en godtgørelse på 50.000 kroner. Og i ganske særlige tilfælde med flere forskellige skærpende omstændigheder kan godtgørelsen være på over 50.000 kroner. Omvendt kan formildende omstændigheder udløse en godtgørelse på under 25.000 kroner – eller i særlige tilfælde slet ingen godtgørelse.


text:
Højesteret Skønsmæssig fastsættelse af årsløn til brug for beregning af erhvervsevnetabserstatning
Skønsmæssig fastsættelse af årsløn til brug for beregning af erhvervsevnetabserstatning
Sag nr. 302/2007
Højesteret forhøjede den af sundhedsmyndighederne skønsmæssigt fastsatte årsløn til brug for beregning af erhvervsevnetabserstatning
Sagen drejede sig om fastsættelse af årslønnen efter erstatningsansvarslovens § 7, stk. 2, for A, der i forbindelse med en operation i marts 2001 var påført en patientskade. Efter færdiggørelsen af sin uddannelse som kontorassistent i 1993 havde A primært været ansat som vikar hos skiftende arbejdsgivere, herunder også uden for sit fagområde. Hun havde ind i mellem haft perioder af ledighed. Under henvisning til A’s løse tilknytning til arbejdsmarkedet, fastsatte Patientforsikringen årslønnen til 74.000, hvilket Patientskadeankenævnet tiltrådte. Beløbet udgjorde et beregnet gennemsnit af hendes lønindtægt i årene 1994-2000.
For domstolene påstod A årslønnen skønsmæssigt forhøjet til 250.640 kr.
Årslønnen blev af landsretten forhøjet til 100.000 kr. og af Højesteret til 150.000 kr.
A havde navnlig gjort gældende, at hun i alle årene fra uddannelsens afslutning og til skadens indtræden havde været fast tilknyttet arbejdsmarkedet. Hun havde dels haft lønnet beskæftigelse og dels modtaget arbejdsløshedsunderstøttelse svarende til fuldtidsbeskæftigelse. Hendes løn skulle derfor baseres på lønnen for fuldtidsbeskæftigelse indenfor kontorfunktionærområdet. Patientskadeankenævnet havde herimod anført, at der ikke var grundlag for at fastsætte A’s årsløn skønsmæssigt svarende til fuldtidsarbejde, da hun ikke havde godtgjort, at hun sammenlagt havde haft fast tilknytning til arbejdsmarkedet på fuld tid.
Højesteret henviste til dommen gengivet i UfR 2001.2298 H og udtalte, at årslønnen, også i tilfælde, hvor skadelidte er arbejdsløs på skadestidspunktet og modtager arbejdsløshedsdagpenge, som udgangspunkt skal fastsættes til den indtægt, som skadelidte ville have haft, hvis han eller hun havde haft arbejde hele året. Højesteret udtalte endvidere, at udgangspunktet dog må fraviges, hvis skadelidte ikke har haft fast tilknytning til arbejdsmarkedet. Omstændighederne omkring A’s erhvervsforhold førte til, at A ifølge Højesteret ikke kunne anses at have haft en sådan fast tilknytning til arbejdsmarkedet, at hendes årsløn skulle fastsættes svarende til fast fuldtidsbeskæftigelse inden for kontorfunktionærområdet. At A efter det oplyste tillige havde været beskæftiget i sin mands landsbrugsvirksomhed, kunne ikke føre til et andet resultat. Herefter – og efter oplysningerne om hendes indtægtsforhold i de seneste år før skaden – blev A’s årsløn fastsat til 150.000 kr.
Med dissens for at fastsætte lønnen til 200.000 kr. ændrede Højesteret dermed landsrettens dom.
Sidst opdateret: 10-03-2010

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
SKAT: Omberegnet grundværdi - grundskatteloft - ny udstykket ejendom - basisår - forventningsprincip
Omberegnet grundværdi - grundskatteloft - ny udstykket ejendom - basisår - forventningsprincip
Grundværdiansættelse, udstykket grund, basisår, forventningsprincip
Sagen drejede sig om, hvorvidt ansættelsen af grundskatteloftet for grundejerens ny udstykkede ejendom ved vurderingen i 2010 skulle foretages med udgangspunkt i 2001 eller 2009.
Grundejerens ejendom var en af seks grunde, der i 2010 blev udstykket fra en eksisterende ejendom (den udstykkede ejendom). Disse grunde blev første gang selvstændigt vurderet pr. 1. oktober 2010.
Når der ved udstykning opstår en ny grundskyldspligtig ejendom, skal der i forbindelse med ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom også foretages en ansættelse af grundskatteloftet, jf. vurderingslovens § 33, stk. 18, 1. pkt.
Grundskatteloftet ansættes med udgangspunkt i det, der kaldes et basisår (i loven kaldet "det niveau").
Efter § 33, stk. 18, 2. pkt., skal der ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom anvendes samme basisår som for den udstykkede ejendom, når den udstykkede ejendom er omfattet af pligten til at betale grundskyld. Når den nye ejendom hidtil ikke har været vurderet, fordi den har været undtaget fra vurdering, jf. lovens § 7, stk. 1, eller fordi vurdering har været undladt, jf. § 7, stk. 2, skal basisåret for omliggende ejendomme af samme art anvendes ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom, jf. § 33, stk. 18, 3. pkt.
Højesteret bemærkede, at efter ordlyden af vurderingslovens § 33, stk. 18, er det bestemmelsens 2. pkt., der finder anvendelse ved ansættelsen af grundværdien for grundejerens ejendom (den nye ejendom), da den er fremkommet ved udstykning fra en ejendom, der er omfattet af pligten til at betale grundskyld (den udstykkede ejendom). Efter bestemmelsens ordlyd skal ansættelsen af grundskatteloftet for hendes ejendom således foretages med samme basisår som for den udstykkede ejendom - det vil sige 2009.
Højesteret bemærkede herefter, at formålet med reglerne om grundskatteloftet var at begrænse stigningen i ejendomsskatterne for den enkelte grundejer. For grundejerens ejendom var der imidlertid tale om en ansættelse af grundskatteloftet for en ny ejendom efter udstykning.
Højesteret bemærkede videre, at den indskrænkende lovfortolkning, som grundejeren argumenterede for, i realiteten ville indebære, at vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., skulle finde anvendelse i grundejerens tilfælde. Imidlertid er anvendelse af reglen i vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., om benyttelse af samme basisår som for omliggende ejendomme af samme art, såvel efter ordlyden som forarbejderne, forbeholdt de tilfælde, hvor ejendommen hidtil har været undtaget fra vurdering, eller hvor vurdering hidtil har været undladt.
Højesteret fandt herefter, at 2009 skulle anvendes som basisår ved ansættelsen af grundskatteloftet ved vurderingen i 2010. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at der i samme område var et større antal sammenlignelige ejendomme, hvis grundværdier var ansat med 2001 som basisår, med heraf følgende betydelige forskelle ved fastsættelsen af de afgiftspligtige grundværdier og grundskylden.
Om grundejerens forventninger om anvendelsen af 2001 som basisår ved ansættelsen af grundskatteloftet for hendes ejendom, bemærkede Højesteret, at dette ville være i åbenbar modstrid med loven. Allerede af den grund kunne SKATs uformelle tilkendegivelse om anvendelsen af basisår 2001 ikke give grundlag for en retsbeskyttet forventning om, at 2001 skulle anvendes som basisår
Landsretten (SKM2016.303.ØLR) var nået til samme resultat.
Vurderingslovens § 33, stk. 18, 2. pkt.
Den Juridiske Vejledning 2017-1, H.A.5.2
Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets (SKM2016.303.ØLR) 7. afdeling den 26. februar 2016.
Appellanten, B, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at der skal ske omberegning af grundskatteloftsværdien for hendes ejendom, matrikel nr. Y17, Y19, med basisår 2001.
Skatteministeriet har nedlagt påstand om stadfæstelse med den ændring, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi skal foretages med 2009 som basisår ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
Skatteministeriets ændrede påstand skyldes, at den faktiske grundværdi for den udstykkede ejendom (Y1) var lavere end loftsværdien for 2009, og at 2009 derfor er basisår ved beregningen af grundskatteloftet for denne ejendom ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
B har for Højesteret anført navnlig, at prisniveauet for alle sammenlignelige omliggende villaejendomme i Y18 siden 2001 har udviklet sig langt over stigningsbegrænsningen, som følger af loftet over grundlaget for beregningen af kommunal grundskyld, der blev indført ved lov nr. 1047 af 17. december 2002. Derfor er 2001 basisår ved beregningen af grundskatteloftet for alle disse ejendomme, og det ville være urimeligt og i strid med lovens formål, hvis der ved beregningen af grundskatteloftet for de seks ejendomme på Y13 - som de eneste i området - skulle anvendes et senere basisår end 2001. Ved anvendelse af 2008 eller 2009 som basisår bliver resultatet en afgiftspligtig grundværdi, som er omtrent dobbelt så høj som ved anvendelse af 2001 som basisår. Det kan da også konstateres, at de afgiftspligtige grundværdier af alle sammenlignelige ejendomme i området er væsentligt lavere end dem, der er lagt til grund ved beregningen af grundskyld for de seks ejendomme på Y13.
Vurderingslovens § 33, stk. 18, 2. pkt., bør fortolkes indskrænkende, således at bestemmelsen ikke gælder i en situation, hvor anvendelsen af de nye ejendomme efter en udstykning er helt anderledes end den hidtidige anvendelse af den udstykkede ejendom, og hvor dette har væsentlig betydning for grundværdiernes udvikling. Det er netop situationen i det foreliggende tilfælde, hvor den udstykkede ejendom har været anvendt til ... (Y1), og hvor stigningen af grundværdien siden 2001 netop af den grund har været beskeden. Konsekvensen er, at Y1s faktiske grundværdi i årene efter 2001 jævnligt har været lavere end de loftsværdier, der følger af loven. Det er årsagen til, at 2009 og ikke 2001 er basisår ved vurderingen af Y1s grund i 2010. I modsætning hertil har prisudviklingen for de omliggende villakvarterer været meget stærk, og her har de faktiske grundværdier derfor ikke siden 2001 været lavere end de loftsværdier, der følger af loven. Under disse omstændigheder vil det være i strid med lovens formål, hvis basisåret for de seks nye ejendomme på ... vej, som anvendes til boliger, skal være bestemt af basisåret for X (2009) - med væsentligt højere grundskyld til følge - i stedet for det basisår, som gælder for alle de sammenlignelige boligejendomme i området (2001).
Ved købet af ejendommen har hun disponeret i tillid til SKATs udtalelse i mailen af 5. februar 2010. SKATs udtalelse giver derfor grundlag for en berettiget forventning om, at 2001 anvendes som basisår ved beregningen af grundskatteloftet. Forbeholdet i udtalelsen har generel karakter og er derfor uden betydning for anvendelsen af forventningsprincippet.
Skatteministeriet har heroverfor anført navnlig, at det følger af 2. pkt. i vurderingslovens § 33, stk. 18, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi for en ny ejendom foretages med samme basisår, som gælder for den udstykkede ejendom. I det foreliggende tilfælde er Y1 den udstykkede ejendom, og da 2009 skal anvendes som basisår for denne ved vurderingen pr. 1. oktober 2010, gælder dette også for de seks nye ejendomme på Y13, der er udstykket fra Y1, herunder As ejendom.
Det er uden betydning, at 2001 er anvendt som basisår ved vurderingen af sammenlignelige ejendomme i området, da dette ifølge § 33, stk. 18, 3. pkt., kun ville have relevans, hvis de nye ejendomme på Y13 var udstykket fra en ejendom, som hidtil havde været undtaget fra vurdering. Denne situation er netop ikke aktuel i det foreliggende tilfælde, idet Y1 ikke har været undtaget fra vurdering.
Det er ikke i strid med lovens formål at anvende § 33, stk. 18, 2. pkt., efter ordlyden med den virkning, at vurderingen af Bs ejendom foretages med 2009 som basisår, selv om det betyder, at resultatet afviger fra vurderingen af sammenlignelige ejendomme i området. Formålet med loven er at begrænse stigningen af de afgiftspligtige grundværdier - og dermed stigningen af ejendomsskatterne for den enkelte ejendom. Det er ikke at sikre en ensartet beskatning af sammenlignelige ejendomme. Det ville derimod være uforeneligt med lovens ordlyd og motiver at følge Bs ønske om at anvende reglen i § 33, stk. 18, 3. pkt., i den foreliggende situation, der klart er omfattet af stk. 18, 2. pkt.
Forventningsprincippet kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi SKAT i sin mail af 5. februar 2010 udtrykkeligt har taget forbehold om, at udtalelsen kun er vejledende og derfor ikke bindende for SKAT. Hertil kommer, at anvendelse af 2001 som basisår ved omberegning af grundværdien ville være i klar modstrid med loven, og at udtalelsen efter sit indhold i øvrigt kun har foreløbig og uforbindende karakter.
For Højesteret er der fremkommet yderligere oplysninger om grundværdier, loftsværdier og basisår bl.a. for sammenlignelige ejendomme i det område, hvor Bs ejendom ligger.
Endvidere er fremlagt oplysninger, der viser, at 2009 var basisår ved ansættelsen af den afgiftspligtige grundværdi for Y1 for 2010. Resultatet heraf bliver en lavere grundskyld for B.
Sagen angår spørgsmålet om rette basisår ved beregningen af grundskatteloftet for Bs ejendom for vurderingsåret 2010. Sagen rejser spørgsmål om fortolkningen af vurderingslovens § 33, stk. 18, og om anvendelse af forventningsprincippet.
Fortolkningen af vurderingslovens § 33, stk. 18
Når en ny ejendom efter udstykning bliver omfattet af pligten til at betale grundskyld efter ejendomsbeskatningsloven, foretages ved den almindelige vurdering eller omvurderingen efter vurderingslovens § 3 en yderligere ansættelse af grundværdien, jf. lovens § 33, stk. 18, 1. pkt. Efter § 33, stk. 18, 2. pkt., skal ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom anvendes samme basisår som for den udstykkede ejendom, når den udstykkede ejendom er omfattet af pligten til at betale grundskyld. Når den nye ejendom hidtil ikke har været vurderet, fordi den har været undtaget fra vurdering, jf. lovens § 7, stk. 1, eller fordi vurdering har været undladt, jf. § 7, stk. 2, skal basisåret for omliggende ejendomme af samme art anvendes ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom, jf. § 33, stk. 18, 3. pkt. Fastlæggelsen af basisåret er afgørende for beregningen af grundskatteloftet for den nye ejendom, jf. ejendomsbeskatningslovens § 1, stk. 4.
Bs ejendom er en af seks nye ejendomme, som i 2010 blev udstykket fra Y1 med henblik på etablering af den nye villabebyggelse på Y13. De nye ejendomme blev første gang vurderet selvstændigt pr. 1. oktober 2010. Y1 (den udstykkede ejendom) er omfattet af pligten til at betale grundskyld, og 2009 er basisåret ved beregningen af grundskatteloftet for denne ejendom.
Efter ordlyden af vurderingslovens § 33, stk. 18, er det bestemmelsens 2. pkt., der finder anvendelse ved ansættelsen af grundværdien for Bs ejendom (den nye ejendom), da den er fremkommet ved udstykning fra en ejendom, der er omfattet af pligten til at betale grundskyld (den udstykkede ejendom). Efter bestemmelsens ordlyd skal ansættelsen af grundværdien for hendes ejendom således foretages med samme basisår som for den udstykkede ejendom - det vil sige 2009.
Formålet med reglerne om indførelse af et loft over grundlaget for beregningen af kommunal grundskyld, som blev indført ved lov nr. 1047 af 17. december 2002, var at begrænse stigningen i ejendomsskatterne for den enkelte grundejer. For Bs ejendom er der imidlertid tale om ansættelse af grundværdien for en ny ejendom efter udstykning.
Den indskrænkende lovfortolkning, som B argumenterer for, ville i realiteten indebære, at vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., skulle finde anvendelse i det foreliggende tilfælde. Imidlertid er anvendelse af reglen i vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., om benyttelse af samme basisår som for omliggende ejendomme af samme art såvel efter ordlyden som forarbejderne forbeholdt de tilfælde, hvor ejendommen hidtil har været undtaget fra vurdering, eller hvor vurdering hidtil har været undladt.
Højesteret finder herefter, at 2009 skal anvendes som basisår ved fastsættelsen af grundskatteloftet i henhold til ejendomsbeskatningsloven for Bs ejendom. Det kan ikke føre til et andet resultat, at der i samme område er et større antal sammenlignelige ejendomme, hvis grundværdier er ansat med 2001 som basisår, med heraf følgende betydelige forskelle ved fastsættelsen af de afgiftspligtige grundværdier og grundskylden.
Anvendelse af 2001 som basisår ved fastsættelsen af grundskatteloftet for Bs ejendom ved vurderingen pr. 1. oktober 2010 ville være i åbenbar modstrid med vurderingslovens § 33, stk. 18. Allerede af den grund kan SKATs mail af 5. februar 2010 ikke give grundlag for en retsbeskyttet forventning om, at 2001 skal anvendes som basisår.
Højesteret stadfæster herefter dommen med den nedenfor anførte ændring.
Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi skal foretages med 2009 som basisår ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
I sagsomkostninger for Højesteret skal B betale 45.000 kr. til Skatteministeriet.
Tidligere instans: Østre Landsrets dom fra d. 26 februar 2016, SKM2016.303.ØLR

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
>Højesteretsdom i sag om tidsbegrænsede stillinger
Højesteret har den 17. april 2018 afsagt dom i en sag, som Akademikerne har ført mod staten, Roskilde Universitet, på vegne af fire undervisere, som gennem deres mangeårige tilknytning til Roskilde Universitet var blevet fornyet i flere tidsbegrænsede stillinger.
De fire undervisere havde alle i langt størstedelen af deres arbejdsliv været ansat på Roskilde Universitet. Bortset fra enkelte perioder var de kontinuerligt ansat i tidsbegrænsede deltidsstillinger uden ret til pension. De havde ikke haft hovedstillinger andet sted. De havde senest i perioden fra 2012 til ansættelsens ophør i 2014 været ansat som undervisningsassistenter.
Sagen angik i første række, om de fire undervisere havde ret til pensionsbidrag af den løn, som de modtog under den nævnte ansættelse som undervisningsassistenter, som følge af forskelsbehandling i forhold til sammenlignelige fastansatte. I anden række angik sagen, om de havde ret til godtgørelse for krænkelse af deres rettigheder efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse.
Højesteret frifandt Roskilde Universitet for kravet om pension, idet Højesteret efter en samlet vurdering fandt, at den stilling, som de fire undervisere varetog i perioden 2012-2014, ikke er sammenlignelig med stillinger i stillingsstrukturen, som er faste stillinger med ret til pension.
Højesteret fandt derimod, at Roskilde Universitet havde overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse ved at have fornyet de fire underviseres tidsbegrænsede ansættelser ud over de tilladte to gange. Højesteret fandt, at hver af underviserne var berettiget til en godtgørelse på 75.000 kr., og forhøjede dermed væsentligt landsrettens godtgørelsesniveau på 25.000 kr. Højesteret har i begrundelsen lagt vægt på, at der har været tale om en række brud på lov om tidsbegrænset ansættelses § 5, stk. 2, at fornyelserne af de tidsbegrænsede ansættelsesforhold er sket i strid med forudsætningerne bag Finansministeriets cirkulære om stillingsstrukturen, og at Roskilde Universitet ved fornyelserne havde fået dækket sit løbende behov for undervisning og løsning af administrative opgaver uden at fastansætte underviserne, som har haft størstedelen af deres arbejdsliv på universitetet.
”Akademikerne er meget tilfreds med, at Højesteret på det punkt, som oprindelig udgjorde det væsentligste grundlag for beslutningen om at anke landsrettens dom, nemlig godtgørelsesniveauet og landsrettens begrundelse herfor, har fastlagt et fornuftigt godtgørelsesniveau. Akademikerne er samtidig tilfredse med begrundelsen herfor. Men det vil også være nødvendigt, at vi får drøftet konsekvenserne af dommen med Uddannelses- og Forskningsministeriet i forbindelse med kommende drøftelser om stillingsstrukturen på universiteterne”.


text:
Skat.dk: Fradrag for udgifter ved medarbejderes udnyttelse af warrent-ordning
18 Dec 2007 13:33
02 Nov 2007 11:28
SKM2007.906.LSR
2-2-1819-1385
Fradrag og afskrivninger + Aktier og andre værdipapirer samt immaterielle rettigheder + Selskabsbeskatning
Fradrag for udgifter, medarbejdere, udnyttelse af warrent-ordning
Fradrag for udgifter ved medarbejderes udnyttelse af en warrant-ordning blev nægtet, da der ikke på tildelingstidspunktet var adgang for medarbejderne til at tegne aktier til favørkurs, men derimod til markedskurs. Det var derfor usikkert om selskabet efterfølgende ville lide noget tab. En efterfølgende kursstigning kunne ikke medføre et andet resultat.
Ligningsvejledningen 2007-4 E.A.2.1.6
Klagen vedrører fradrag for udgifter ved medarbejderes udnyttelse af warrent-ordning.
Myndighederne har ikke imødekommet selskabets ønske om genoptagelse og nedsættelse af den skattepligtige indkomst med 184.195 kr. for udgifter til medarbejdernes udnyttelse af warrent-ordning.
Myndighederne har ikke imødekommet selskabets ønske om genoptagelse og nedsættelse af den skattepligtige indkomst med 2.204.035 kr. for udgifter til medarbejdernes udnyttelse af warrent-ordning.
Myndighederne har ikke imødekommet selskabets ønske om genoptagelse og nedsættelse af den skattepligtige indkomst med 1.752.990 kr. for udgifter til medarbejdernes udnyttelse af warrent-ordning.
Myndighederne har ikke godkendt fradrag for 2.440.451 kr. for udgifter til medarbejdernes udnyttelse af warrent-ordning.
Selskabet er koncernmoderselskab i det børsnoterede B. Koncernen er en af landets førende developervirksomheder indenfor entreprenørbranchen. Koncernens forretningsområde er dels projektstyring og udvikling af ejendomsprojekter i fremmed regi, dels erhvervelse og udvikling af projekter i eget regi med videresalg for øje.
Der er sambeskatning med 100 % ejede datterselskaber.
For indkomstårene 2000 til 2002 vedrørte sagen vurdering af en genoptagelsesanmodning, idet der ikke oprindelig var selvangivet fradrag for udgifter til medarbejdernes udnyttelse af warrent-ordning.
For indkomståret 2003 er tabet ved medarbejdernes udnyttelse af warrants fratrukket i den skattepligtige indkomst. Beløbet er opgjort af selskabet til 2.440.451 kr.
Baggrunden for selskabets begærede fradrag er, at Højesteret i Coloplastdommen har fastslået at arbejdsgiverselskabet har fradragsret for tab ved udstedelse af tegningsretter til selskabets medarbejdere til favørkurs. Hjemlen er statsskattelovens § 6 stk. 1, litra a.
I forlængelse af dommen blev der udstedt genoptagelsescirkulære nr. 2003-03. Cirkulæret udløb den 31. december 2003, hvorfor dette principielt ikke er gældende på ansøgningstidspunktet. Myndighederne modtog genoptagelsesanmodningen den 30. april 2004. Genoptagelsesanmodningen er således fremsat efter de generelle fristbestemmelser i skattestyrelseslovens § 34 stk. 2.
Nøglepersoner i selskabet blev i årene 1998 og 1999 tildelt warrants. Medarbejderne har i løbet af årene 2000-2002 udnyttet retten til nytegning for i alt nom. 26.300 aktier.
Af selskabets regnskab fremgår, at der henstod i alt uudnyttede warrants for nom. 164.465 aktier ultimo år 2002. Størstedelen er tildelt i årene 1998 og 1999. I 2003 udnyttedes yderligere 139.000 warrants.
Nærværende sag vedrører alene tildelte warrants i årene 1998 og 1999.
Følgende fremgår af det fremlagte tegningsmateriale:
Ved tildelingen af warrants i 1998 og 1999 var tildelingen vederlagsfri, og medarbejderne erhvervede endelig ret på tidspunktet for indgåelse af tegningsaftale.
Ifølge repræsentantens forklaring blev medarbejderne beskattet ved tegning af warrants efter ligningslovens § 16 (lønaccessorier). Det beskattede lønaccessorium blev beregnet efter ligningsrådets "formel" jf. TfS 1995.197 og 242.
Warrantordningen falder således udenfor ligningslovens § 28, der gælder warrants tildelt efter den 1/1 2001.
De tildelte warrants i aftalen i 1998 kan udnyttes på nærmere angivne vilkår i aftalen. Udnyttelsestidspunkterne fremgår af aftalerne.
Medarbejderens tegning af aktier sker til markedskursen ved tildeling af tegningsretten, dvs. til handelskursen på Københavns Fondsbørs på tidspunktet for parternes underskrift af tegningsretsaftalen.
Medarbejderne har således på tildelingstidspunktet, uden vederlag, erhvervet en endelig ret til at tegne aktier til markedskursen på tildelingstidspunktet.
Medarbejderne beskattes således efter følgende regelsæt:
1. Skat af warrants værdi (ligningsrådets formel) ved tildelingen i 1998 hhv. 1999.
2. Udnyttelse af tegningsretten har ikke skattemæssige konsekvenser.
3. Ved senere salg af aktierne beskattes medarbejderne efter aktieavancebeskatnings-lovens regler. Anskaffelsessummen svarer til det ved tegningen erlagte beløb med tillæg af den beskattede værdi af warrant (jf. punkt 1). Anskaffelsestidspunktet er det endelige retserhvervelsestidspunkt for warrant, dvs. i 1998 /1999
Skattecenter Nordsjællands afgørelse
Myndighederne har anerkendt selskabets anmodning om genoptagelse, men har ikke imødekommet ønsket om, at ændre skatteansættelserne således, at der godkendes fradrag for udgifter ved udstedelse af aktier til favørkurs til selskabets medarbejdere. Fradragene udgør i indkomstårene 2000, 2001 og 2002 henholdsvis 184.185 kr., 2.404.035 og 1.752.990 kr. I indkomståret 2003 har myndighederne forhøjet selskabets skattepligtige indkomst med 2.440.451 kr., idet myndighederne ligeledes har nægtet fradrag i dette indkomstår.
Myndighederne er enige i, at genoptagelsesanmodningen skal behandles efter selvstændig vurdering af retstilstanden, herunder en konkret fortolkning af om Coloplastdommen hjemler fradrag i nærværende sag. Myndighederne er også enige i, at genoptagelsescirkulæret ikke kan påberåbes, da cirkulæret er udløbet. Derimod har genoptagelsescirkulæret stadig relevans som fortolkningsbidrag.
Det er myndighedernes opfattelse, at ligningsvejledningens anvisning om den skattemæssige behandling er udtryk for aktuel gældende ret. Efter formuleringen i ligningsvejledningen, er det imidlertid stadig en forudsætning for fradrag, at tegningsrettighederne er tildelt med ret til tegning af aktier til favørkurs.
Formuleringen i ligningsvejledningen fører til, at favørkurselementet skal være til stede ved tildelingen af tegningsretten. Selskabets opfattelse af, at warrantens værdi udtrykker en favørkurs, kan derfor ikke tiltrædes. På tidspunktet for tildeling af warranten, kan parterne i sagens natur ikke vide, om kursen fremover vil falde eller stige. Warranten er et selvstændigt finansielt instrument, der selvfølgelig har en værdi som "lodseddel". Dette kommer da også til udtryk ved, at der skattemæssigt er gjort op med lønaccessoriebeskatningen, efter værdiansættelse af warranten.
En efterfølgende kursgevinst eller kurstab på de nytegnede aktier skal behandles efter aktieavancebeskatningslovens almindelige regler, dvs. som for enhver aktionær.
Højesteretsdommen tager som nævnt også kun stilling til fradrag, når tegningsretten er udstedt til favørkurs.
Eventuelt fradrag for warrantdelen:
ToldSkat har meddelt at der ikke, hverken ud fra Coloplastdommen, i ligningsvejledningen eller i genoptagelsescirkulæret kan begrundes fradrag for warrantdelen.
Hvis selskabet alligevel skulle få medhold i dette synspunkt, vil dette føre til, at selskabet opnår fradrag svarende til det beløb som lønmodtageren lønaccessoriebeskattes med og på tidspunktet for den endelige retserhvervelse/påtagelse af forpligtelsen. Dette er i øvrigt i overensstemmelse med Banner-Voigt og Søren Rasmussens fortolkningsbidrag i bogen Aktieløn 2. udgave.
Det er myndighedernes opfattelse, at en del af selskabets konklusioner er for vidtgående og baseret på en sammenstykning af sekvenser i Højesteretsdommen, det ophævede cirkulære mm.
Myndighederne kan tilslutte sig selskabets konklusion vedrørende ministerredegørelsen, hvorefter warrants efter dagældende regler blev beskattet ved tildelingen som en del af lønnen. Dette forudsatte at warranten var "endeligt retserhvervet". I praksis dannede ligningsrådets formel grundlag for beregningen.
Den kendsgerning, at warrants blev beskattet ved den endelige retserhvervelse, fører til, at hvis der er fradrag for selskabet ud fra en lønaccessoriebetragtning, er tidspunktet for fradraget, når selskabet (endeligt) påtager sig forpligtelsen, hvilket tidsmæssigt er sammenfaldende med lønmodtagerens endelige retserhvervelse af warranten.
Samtidig er det myndighedernes konklusion, at selskabets forpligtelse i givet fald modsvares af det beløb som lønmodtageren blev lønaccessoriebeskattet af. Som tidligere refereret, har ToldSkat imidlertid meldt ud, at hverken højesteretsdommen eller cirkulæret omhandlede selve warrantdelen.
Myndighederne er således ikke enige med selskabet i, at der ikke er nogen form for symmetri mellem den skattemæssige behandling af medarbejderne og selskabet.
Myndighederne er ligeledes uenige i repræsentantens konklusion af, at Højesteret entydigt har taget stilling til fradragstidspunktet (eller beregningsmetoden), fordi der er nævnt, at Coloplast A/S havde tabsfradrag for det tab, der opstod ved, at aktierne blev erhvervet af medarbejderne til favørkurs. I Coloplastsagen blev der udstedt medarbejderaktier, ligesom der var tidsmæssig sammenhæng mellem tildeling og nytegning. Det ville således være irrelevant at benævne forholdet som "warrants" i Højesteretsdommen, ligesom Højesteret ikke har taget stilling til en situation, hvor der ikke er tidsmæssig sammenfald. Højesteret accepterede, at et selskab havde fradrag for den mistede (skattefri) indtægt, som selskabet ville have haft, hvis medarbejderaktierne i stedet var udstedt på markedsvilkår til tredjemand. Højesteret fraveg derved tidligere praksis, hvorved tabet blev anset for båret af de øvrige aktionærer.
Myndighederne mener at der er tidsmæssig sammenfald mellem medarbejderens retserhvervelse og selskabets påtagelse af forpligtelsen.
Selskabet har meddelt enighed om, at genoptagelsescirkulæret ikke er gældende i nærværende sag. Alligevel påberåber selskabet sig cirkulæret i den førte argumentation for, at fradragstidspunktet er det tidspunkt hvor aktierne er tegnet, og at tabet skal opgøres som forskellen mellem markedsværdien af aktierne og tegningskursen på dette tidspunkt. Selskabet overser imidlertid i denne sammenhæng, at forudsætningen for at kunne benytte det ophævede cirkulære var, at der var udstedt warrants til favørkurs, og at dette også er en forudsætning ud fra den senere formulering i ligningsvejledningen.
Det er således myndighedernes opfattelse, at selskabet ikke kan opnå fradrag, allerede fordi de tildelte warrants ikke giver ret til tegning af aktier til favørkurs. Ligeledes må selskabets tabsfradrag og fradragstidspunktet svare til lønmodtagernes beskatning. Der er således symmetri mellem den skattemæssige behandling af medarbejderne og selskabet.
Myndighedernes udtalelse til Landsskatteretten
Efter afsigelse af kendelse vedr. indkomstårene 2000-2002 er myndighederne blevet opmærksomme på en ny afgørelse der udspringer af Coloplastdommen, SKM2004.496.LSR (TfS 2005.17). Denne afgørelse støtter opfattelsen af de skattemæssige konsekvenser i nærværende sag.
I den pågældende sag var hovedspørgsmålet ikke om der forelå favørkurs eller ej. Spørgsmålet var især fastsættelse af fradragstidspunktet. Landsskatteretten fastslog at tabet skulle opgøres ved tegningsperiodens udløb og på grundlag af kursen ved tegningsperiodens udløb, da der på dette tidspunkt var indgået en endelig og bindende aftale mellem parterne.
Overført til nærværende sag svarer afgørelsen til, at fradragsret (hvis der på dette tidspunkt kunne beregnes et tab) er 1998 eller 1999. I nærværende sag er der uomtvistet indgået endelige og bindende aftaler mellem parterne ved tildelingen og tegning af warrants. Dette var netop forudsætningen for, at medarbejderne blev beskattet ved tildelingen, dvs. i årene 1998 og 1999 som sket.
Landsskatterettens afgørelse svarer til overordnede juridiske grundsætninger, der henfører beskatnings/fradragsret til aftaleret, ligesom afgørelsen bibringer skattemæssig symmetri. Da der i nærværende sag er sammenfald mellem tegningskursen og aktiekursen bliver tabsfradraget 0.
Selskabets repræsentant har fremført i klagen til Landsskatteretten, at Landsskatteretten er kommet frem til, at fradragstidspunktet er medarbejderens anmeldelse til selskabet om at udnytte tegningsretten. I den refererede sag var der imidlertid ikke indgået en endelig og bindende aftale mellem parterne ved tildelingen af tegningsretten. Ifølge præmisserne til SKM2004.496.LSR (TfS 2005.17) var det fastlæggelse af tidspunktet for den endelige aftale mellem parterne, der var afgørende for fradragstidspunktet. I den pågældende sag førte dette til den konklusion, at fradragstidspunktet var ved tegningsperiodens udløb.
I nærværende sag er der imidlertid indgået endelige og bindende aftaler med medarbejderne allerede på tidspunktet for tildeling af warrants i 1998 og 1999, hvilket der som nævnt ikke hersker uenighed om, og som var grundforudsætningen for beskatning af medarbejdernes lønaccessorium efter "ligningsrådets formel", som sket i disse år.
Derfor er der en afgørende forskel mellem nærværende sag og den refererede, og som ud fra præmisserne samt overordnede retsgrundsætninger må føre til et andet beskatnings/fradragstidspunkt i nærværende sag.
Repræsentanten har fremsat påstand om, at skatteansættelserne nedsættes med 184.185 kr. for indkomståret 2000, med 2.404.035 for indkomståret 2001, med 1.752.990 kr. for indkomståret 2002 og med 2.440.451 kr. for indkomståret 2003.
Højesteret traf den 13. november 2002 afgørelse i en principiel sag om fradrag for udgifter ved udstedelse af aktier til favørpris til selskabets medarbejdere (Coloplast dommen).
I dommen blev det anerkendt, at selskabet er det retssubjekt, der blev forpligtet overfor medarbejderne, og at en ordning med tegning af aktier til favørkurs er et led i medarbejdernes aflønning. Udgiften ved ordningen, svarende til forskellen mellem tegningsbeløb og markedsværdien af de tegnede aktier, kunne derfor fradrages af selskabet.
Det, i selskabet implementerede program med tegningsretter, anses som en naturlig del af medarbejdernes aflønning. Der er desuden ikke uenighed om, at medarbejdernes tegning er sket til under markedskursen og derved har påført selskabet en udgift ved udnyttelsen af tegningsretterne.
På denne baggrund er anmodningen om genoptagelse legitim og i overensstemmelse med såvel den relevante dom som den gældende praksis for vurdering af aktielønsprogrammer.
Disse synspunkter er uddybet i den løbende dialog med Skattecenteret, herunder i brev af 15. september 2004.
Repræsentanten har henvist til en Landsskatterets kendelse af 2. december 2004, som ikke har indgået i Skattecenterets vurdering, da den blev offentliggjort umiddelbart før Skattecenterets afgørelse forelå. Kendelsen støtter efter repræsentantens opfattelse genoptagelsessagen. Sagen vedrørte tidspunktet for fradrag for udgifterne ved en ordning, hvor medarbejderne tegnede aktier til favørkurs, SKM2004.496.LSR.
Af denne afgørelse fremgår, at en aftale om tegning af aktier — uanset om dette sker til favørkurs — må anses for en gensidigt bebyrdende aftale. Endelig og bindende aftale mellem de enkelte medarbejdere og selskabet om tegning af aktier kan således først anses for at være indgået ved fremsendelsen af tegningsblanket fra medarbejderen. (I den omhandlede sag var der forbehold for overtegning, hvorfor endelig aftale først forelå ved udløbet af tegningsperioden, hvor den enkelte medarbejders tegning af aktier kunne gøres endeligt op). Selskabet kunne således ikke fradrage udgiften før dette tidspunkt.
Ligeledes fastslås det, at fradraget i den omhandlede sag skulle opgøres med udgangspunkt i aktiernes markedsværdi ved udløbet af tegningsperioden, som forskellen mellem provenuet ved tegningen og børskursen ved udløbet af tegningsperioden. For nærværende selskab, hvor der ikke er forbehold for overtegning, vil den bindende aftale og dermed det relevante opgørelsestidspunkt, i stedet være på tidspunktet for medarbejderens meddelelse om tegning af aktier i henhold til de indgåede aftaler om tegningsretter.
Det er repræsentantens vurdering, at den omhandlede afgørelse til fulde støtter anmodningen om genoptagelse og fradrag for udgifter ved udstedelse af aktier til favørkurs til selskabets medarbejdere.
Ligningsvejledningen afsnit A.B.1.13
I Skattecenterets agterskrivelse af d. 10. juni 2004 henvises til Ligningsvejledningens definition af tidspunktet for udnyttelse af en tegningsret som tidspunktet, hvor der er indgået endelig og bindende aftale mellem medarbejderen og selskabet.
Forvaltningen fejlfortolker denne definition, jf. sagsfremstillingen af 10. juni 2004, s. 7 øverst, idet det lægges til grund, at den bindende aftale (medarbejderens tegning på tegningslisten) er indgået på tildelingstidspunktet. Denne fortolkning følges op i konklusionen, hvor det uagtet, at det anerkendes, at tabsfradragstidspunktet er tidspunktet for endelig påtagelse af forpligtelsen, henvises til en vurdering af forholdene på tidspunktet for tildelingen.
En væsentlig del af forvaltningens argumentation beror således på en fejlagtig opfattelse.
I skrivelse af 15. september 2004 pointeres på denne baggrund den afgørende forskel mellem tegning af warranten (accepten af tildelingen) og tegningen af aktien (udnyttelsen af warranten). Det er først ved medarbejdernes meddelelse om tegning af aktier, at den bindende aftale indgås og derved først på dette tidspunkt, at udgiften skal gøres op.
Under sagens behandling ved Landsskatteretten har repræsentanten henvist til SKM2004.496.LSR (TfS 2005.17) og SKM2006.665.LSR (TfS 2007.22).
Det kan i overensstemmelse med den påklagede regulering tiltrædes, at der ikke gives fradrag i henhold til den fremsatte påstand, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Ved Højesterets dom i SKM2002.571.HR (TfS 2002.1036) (Coloplast-sagen), som vedrører medarbejderes tegning af aktier til favørkurs, godkendtes selskabets fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Højesteret fandt, at selskabet var det retssubjekt, der blev forpligtet over for medarbejderne ved ordningen, og som led det tab, der opstod ved, at aktierne blev erhvervet af medarbejderne til favørkurs. I dommen hedder det:
"Ved medarbejderaktieordningen, der var godkendt i henhold til § 7 A, stk. 1, i den dagældende ligningslov, fik de ansatte i Coloplast ret til at tegne nye aktier i selskabet til kurs 50 og 100, hvilket var væsentligt under markedskursen på 437,63. En sådan ordning må anses for at være et led i medarbejdernes aflønning. Højesteret finder, at selskabet er det retssubjekt, der blev forpligtet over for medarbejderne ved ordningen, og som led det tab, der opstår ved, at aktierne blev erhvervet af medarbejderne til favørkurs.
Herefter, og idet Skatteministeriet ikke med tilstrækkelig sikkerhed har påvist, at den dagældende ligningslovs § 7 A efter ændringen i 1987 udelukker selskabet fradragsret efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, tiltræder Højesteret, at Coloplast har ret til fradrag for kurstabet efter denne bestemmelse."
Indledningsvis bemærkes, at det i relation til spørgsmålet om fradrag for det selvangivne tab efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, ikke har afgørende betydning, at sagen ikke angår en ordning omfattet af ligningslovens § 7a.
Ved sagens afgørelse må det lægges til grund, at medarbejderne har erhvervet endelig ret til de omhandlede warrents ved tildelingen af disse i 1998 og 1999.
Der er ikke tale om en ordning, hvor der på retserhvervelsestidspunktet gives adgang til tegning til favørkurs, idet tegningskursen svarer til markedskursen.
Når der i de efterfølgende år tegnes aktier i henhold til de tildelte warrants til en kurs, der er lavere end markedskursen på tegningstidspunktet, kan dette ikke anses for aktietegning til favørkurs, der giver selskabet adgang til fradrag ud fra en lønbetragtning efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Om der foreligger en favørkurs med adgang til tabsfradrag for selskabet må - som det er tilfældet i relation til medarbejderne - afgøres ud fra forholdene på retserhvervelsestidspunktet. Synspunktet om, at vurderingen af favørelementet for aktierne skal foretages på tegningstidspunktet, kan således ikke tiltrædes. Højesterets dom i Coloplast-sagen eller sagens oplysninger i øvrigt kan ikke begrunde et andet resultat.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 5 - Retorik i Højesteret -Advokatens talegaver – anden akt
Når jeg holder foredrag og fortæller om mit arbejde til almindelige mennesker, så spørger folk altid, hvilke hjælpere, vi dommere har. Mange tror, at vi har et stort forkontor fyldt med folk, der betjener en. Men jeg svarer altid, at advokaterne er vores hjælpere. De former sagen, skriver til hinanden, skaffer ny bevisførelse, finder litteratur frem og tidligere afgørelser.
I retssalen kan advokaten ikke trække nye kaniner op af hatten. Så jeg har jo naturligt nok forholdt mig til afgørelsen. Men det gør ikke proceduren mindre vigtig, for hele mit forarbejde betyder jo, at jeg kan lytte på en anden måde, end hvis jeg sad og var fuldstændig uforberedt. Jens Peter Christensen
Præstationen er intens, krævende og fantastisk. Jeg elsker det. Men det er oplagt, at den mundtlige procedure er de sidste få procent af indsatsen, og at hele sagens forberedelse og førelse betyder meget mere.
Undertiden kommer de bedste argumenter først til én, når man står i skranken. At stå over for dommerne er lidt som at stå over for en forsamling med pokerfjæs. Også af den grund skal en god procedure dække alle sagens spørgsmål. Eigil Lego Andersen
Det startede med en kronik i Jyllands-Posten om advokaters mundtlige fremlæggelse i Højesteret. Den bragte sindene i kog hos nogle advokater, der jævnligt procederer i Højesteret. Men er det fuldstændig ligegyldigt for sagens udfald, hvad advokaten siger i Højesteret? Og bliver advokaternes talegaver vejet og fundet for lette af dommerne? Vi inviterede kronikskribenten og advokaten til duel om en historie, der voksede sig stor i kampens hede, men som i ethvert eventyr landede blødt.
“Når man vil lave æg, kan man ikke undgå at slå en omelet i stykker. Fortalelsen faldt for nylig, da en advokat procederede sin klients sag i Højesteret.”
Sådan indledte højesteretsdommer Jens Peter Christensen en af sine faste kronikker i dagbladet Jyllands-Posten under overskriften ‘Advokaters talegaver i Højesteret’, hvor han levende beskrev sine oplevelser fra sin plads på podiet i Højesteret.
Advokaten inviterede både højesteretsdommeren og advokat Eigil Lego Andersen, der leverede fortalelsen, til duel om advokatens talegaver en sen eftermiddag i maj.
Men planen om et par timers armlægning om det, der er blevet månedens hotte emne i advokatstanden, viser sig hurtigt at blive tre timer med hurtige replikker og kaskader af latter i skøn forening med alvorlige miner. Ja, faktisk viser det sig, at de to tidligere elitesportsmænd er helt enige om, at et enkelt æg hurtigt kan blive til en hel omelet – og en fjer som bekendt til ti høns.
- Ja, det var mig, der leverede fortalelsen med omeletten, fordi jeg ville give et billede på noget, som ligger i en helt anden boldgade – nemlig tekniske fremskridt. Talemåden skulle sætte mine argumenter på spidsen, og i kampens hede kom jeg så til at vende om på ordene. Jeg lagde ikke selv mærke til det, men er nu sikker på, at pointen alligevel blev modtaget, siger Eigil Lego Andersen, der igennem de sidste 30 år har haft 35 sager i Højesteret. Han har netop modtaget Christrup Prisen for blandt andet sin akademiske dristighed, omhyggelige forberedelse, juridiske indsigt og engagement ligesom han er kendt for sine retoriske evner.
- Det er jo fuldstændig ligegyldigt, at der bliver byttet om på ordene. Det vigtigste er, at pointen er klar, men bemærkningen var sjov, og det fik mig til at bruge den i kronikken. Når jeg skriver kronikker, nytter det ikke noget at starte med at citere retsplejeloven, konstaterer Jens Peter Christensen, der hver syvende søndag har en fast spalte i Jyllands-Posten. Emnet er frit, men hans mission er at skrive om retssystemet og det, som ‘almindelige mennesker ikke kender til’.
- Jeg fortæller om mit arbejde i Højesteret. Hele formålet er det samme, som når jeg holder foredrag to gange om året for FOF. Det er en form for folkeoplysning om, hvad der sker i en retssal. De færreste sætter nogensinde deres ben i Højesteret, men har en forestilling om, at det foregår nogenlunde som i amerikanske film, hvor advokaterne kommer og får lavet sort til hvidt, fordi de er så smarte og har fuldstændig fantastiske talegaver. Men med kronikken forsøger jeg at fortælle, at sådan er virkeligheden ikke, fortæller Jens Peter Christensen.
Hædersmand – på lånt tid
- Da jeg fik de første reaktioner på kronikken, blev jeg da også rigtig glad, for det var noget, der havde fanget den almindelige læser. Og mange gav udtryk for, at de var glade for at læse, at alt gik så sagligt til i retten. Så jeg gik sådan og følte mig som hædersmand, siger han med tyk ironi og et stort smil. For det skulle hurtigt vise sig, at der også var negative reaktioner på kronikken, og den gav blandt andet anledning til en stor diskussion på et møde i foreningen Højesteretsskranken, hvor medlemmerne er advokater, der jævnligt procederer i Højesteret.
Eigil Lego Andersen var en af de advokater, der deltog i diskussionen.
- Kronikken kan læses i retning af, at den mundtlige fremstilling er helt og aldeles ligegyldig. Og det er der mange, der har gjort. Men hvis du læser den stille og roligt igennem, holder en pause og læser den igen, så bør den faktisk ikke give anledning til anstød. Men det er et følsomt område. For tyve år siden sagde Højesteret til advokaterne, at en femtedel af procedurerne ikke var gode nok. Det vakte stor opstandelse. Når vi får kritik af præcis det, som vi ser som den fornemmeste opgave, så rammer det hårdt. Det vil jo være meget værre, at vores indsats ganske enkelt er ligegyldig, end at en mindre del af advokaterne ikke er dygtige nok. Og ja, nogle er blevet krænkede over budskabet, fordi det er blevet forstået, som om vi nu burde kunne procedere på fem minutter, siger Eigil Lego Andersen og tilføjer:
- Men det er jo ikke det, der står i kronikken. Pointen er, at de centrale punkter i en sag skal kunne procederes intenst og rammende på få minutter. Det er en gammel lære, at man bør søge at finde og pege på det springende punkt og påvise, at lige netop her har du de afgørende argumenter. Men det er jo ikke ensbetydende med, at du skal begrænse gennemgangen af sagen. En god procedure i Højesteret tager fra tre kvarter til to timer. Du kan sammenligne det med en symfoni, hvor der er stille, lavintense perioder og meget intense perioder, hvor det centrale tema drøner igennem, og en afgørende pointe slås fast. Man må naturligvis forberede sig på, hvad der er de afgørende punkter, men det er i vekselvirkningen med modparten, at det træder klart frem. Undertiden kan man opleve en konvergens, hvor begge parter sætter de store kræfter ind på samme sted, mens andre spørgsmål får lov at træde i baggrunden.
- Undertiden kommer de bedste argumenter først til én, når man står i skranken. At stå over for dommerne er lidt som at stå over for en forsamling med pokerfjæs. Også af den grund skal en god procedure dække alle sagens spørgsmål. Alligevel fornemmer man, hvor der hos dommerne er mental modstand, og hvor man kommer godt igennem og kan gå videre. Og selvfølgelig handler det basalt set om kommunikation, siger Eigil Lego Andersen.
Sammenlign med et isbjerg
Jens Peter Christensen nikker bekræftende.
- Når jeg sætter mig i retssalen, har jeg sat mig grundigt ind i sagen. Du kan sammenligne det med et isbjerg, hvor de ni tiendedele ligger under vandet. Som arbejdet er i Højesteret i dag – i modsætning til for godt 30 år siden hvor alt foregik mundtligt – så går jeg ind i salen med viden om sagen fra materialesamling, ekstrakt, underliggende domme, sammenfattende processkrifter og alt det, der ellers kan være med til at forme sagen. I retssalen kan advokaten ikke trække nye kaniner op af hatten. Så jeg har jo naturligt nok forholdt mig til afgørelsen. Men det gør ikke proceduren mindre vigtig, for hele mit forarbejde betyder jo, at jeg kan lytte på en anden måde, end hvis jeg sad og var fuldstændig uforberedt, siger han.
- Når du som dommer sidder med en sag, så er det som at sidde med en snebold i hænderne. Den er rund og flot, men du har ikke knuget den helt på plads endnu. Det er det, der sker, når du får den mundtlige fremstilling. Jeg kan ikke lade være med at tænke på den Disney-film, som bliver vist på tv hvert år til jul, hvor Anders And har en sneboldkamp med Rip, Rap og Rup. Til slut så gør Anders And det, at han kommer snebolden i isvand, så den bliver fuldstændig fast og hård, hvorefter han skyder plet. Ofte vil proceduren ikke få mig til at mene noget andet, end jeg gjorde, da jeg satte mig ind i retssalen. Men det sker, og under alle omstændigheder bliver jeg mere sikker – blandt andet på min begrundelse, og det er jo væsentligt, da det er begrundelsen, der får betydning for retsstillingen i al almindelighed. Så også på den måde er proceduren vigtig, understreger Jens Peter Christensen, der i sin kronik pointerer, at det i retssalen ikke kommer an på retorisk elegance.
- Set fra min stol, er det rigtig godt, når advokaten giver en sammenhængende fortælling på jævn facon. Det er faktisk en stor hjælp for beslutningsprocessen, tilføjer han.
At stå over for et kræsent publikum
Men det er ikke altid nogen nem opgave, mener Eigil Lego Andersen, der anerkender, at mange kan være nervøse og stressede af at stå over for et så kræsent publikum som højesteretsdommere.
- Præstationen er intens, krævende og fantastisk. Jeg elsker det. Men det er oplagt, at den mundtlige procedure er de sidste få procent af indsatsen, og at hele sagens forberedelse og førelse betyder meget mere. Da jeg underviste advokatfuldmægtige i procedureteknik brugte jeg netop billedet med isbjerget og betonede, at forberedelsen er det afgørende. Selvfølgelig kan en mundtlig procedure være en næsten skræmmende opgave for nogle. Selvom du er virkelig dygtig og hjemme i din sag, kan du da sagtens blive nervøs og komme til at sige forkerte ting, gentage dig selv eller glemme et argument. Det vigtigste er, at det ikke betyder noget for resultatet. Det er skønhedsfejl, som en højesteretsdommer skræller af. Det afgørende bliver argumenternes saglige vægt. Der er ikke nogen, der vinder en sag, fordi man havde den advokat, som formulerede sig mest elegant, siger han.
Men når det er sagt, må det tilføjes, at man som procederende advokat må have som ambition ikke bare at levere en procedure, der er god nok og indeholder de fornødne argumenter, men en virkelig god procedure med en overbevisende og pædagogisk præsentation på et højt analytisk niveau. Vi må stræbe efter at gøre vores allerbedste. Men det er ikke retoriske finesser, der her er afgørende, og kvaliteten af det mundtlige indlæg er i første række afhængig af hele forberedelsen og arbejdet med det sammenfattende processkrift, understreger Eigil Lego Andersen.
Jens Peter Christensen er enig.
- Det er rugbrødsarbejdet, der tæller. De finere retoriske finesser har derimod ingen betydning for resultatet. Det var faktisk det, jeg forsøgte at fortælle i min kronik. Men det at kunne formidle, hvad der er kernen i en sag, på kort tid, det er en god ting. Du skal faktisk kunne din sag virkelig godt for at gøre det kort, og en god regel er, at du skal kunne forklare den for din mor på fem minutter. Men stadig er det altså ikke ensbetydende med, at der er samme begrænsning i Højesteret. Det er bare en god øvelse, siger højesteretsdommeren og minder Eigil Lego Andersen om, at han på et tidspunkt i sagen med omelet-fortalelsen opfandt et nyt ord i farten, som næppe står i den danske retskrivningsordbog, men som netop kogte en længere forklaring ned til mindre end en bouillonterning.
Det var ordet ‘pyt-niveau’, husker Eigil Lego Andersen.
- Det kom til mig, da jeg stod i Højesteret og skulle forklare, at når samfundet skal indføre ny teknologi – her var det en ny tv-teknologi, der kan give flere kanaler og mere HD-tv – er det underordnet, at de, der har den gamle teknologi, må investere nogle hundrede kroner i en boks. Det er under ‘pyt-niveauet’. Det er omelet-ordsproget kortet ned til ét ord. Det er bare for at understrege, at du ikke kan planlægge det hele hjemmefra, for det er virkelig en krævende præstation her og nu, hver gang du står i Højesteret. Det er noget særligt og udfordrende. Det er lidt som at spille på landsholdet i Parken, og stort – netop fordi du her bidrager til retssamfundet, til at forme reglerne og dermed er med i en vigtig funktion i demokratiet, siger Eigil Lego Andersen.
Arbejdet i Højesteret kan udvikle sig
Begge har ønsker til, at arbejdet i Højesteret ved fælles hjælp kan udvikle sig i de kommende år – sådan som det har været tilfældet hidtil.
- Tidligere var det jo en dommerdyd ikke at vide noget som helst om sagen, når du mødte op i retten, for så ville du som dommer ikke være forudindtaget. Helt frem til 1998 var der ingen sammenfattende processkrifter. At de er kommet til, ser jeg som et kæmpe fremskridt, fordi man som dommer kan være forberedt på en anden måde. Som sagt står det ikke i modsætning til den mundtlige fremstilling, men det sikrer, at der er et fastere grundlag for dommen, siger Jens Peter Christensen.
- Når jeg holder foredrag og fortæller om mit arbejde til almindelige mennesker, så spørger folk altid, hvilke hjælpere vi dommere har. Mange tror, at vi har et stort forkontor fyldt med folk, der betjener en. Men jeg svarer altid, at advokaterne er vores hjælpere. De former sagen, skriver til hinanden, skaffer ny bevisførelse, finder litteratur frem og tidligere afgørelser. Så kommer de oven i købet med processkrifter og sammenfatningen. På den måde er det essentielt, at der er et samvirke. Et samarbejde vil jeg ikke kalde det, for der skal være en distance samtidig med, at der er en god forståelse og et tillidsfuldt forhold mellem advokater og dommere. Derfor er det også vigtigt, at der er mulighed for at mødes, for eksempel når dommere holder foredrag i foreningen Højesteretsskranken, siger Jens Peter Christensen.
Men er der plads til forbedring i dialogen mellem advokater og dommere?
- Hvis jeg skal have et ønske til advokaterne, er det også at have fokus på det generelle i de sager, der bliver ført til Højesteret. Vores domme skal meget gerne have principiel rækkevidde, men det afhænger af, hvordan vi afgør sagen. Dermed afhænger det også af advokatens indsats, så det betyder altså noget, om advokaten forklarer om sin sags større rækkevidde, udover blot det tv eller den støvsuger, sagen konkret handler om. De principielle domme er efterspurgte, og her kan du altså sige, at advokaterne kan være med til at overskue det perspektiv, for de er jo specialister, mens vi dommere er generalister, siger Jens Peter Christensen
Også Eigil Lego Andersen har ønsker til dommerne.
- For 15 år siden ville det blive anset for et faresignal, hvis en højesteretsdommer spurgte ind til en sag undervejs i proceduren. Men det punkt er vi forbi. Der kan være mange gode grunde til at stille spørgsmål, og der er åbnet en smule for at gå den vej. Jeg kunne sagtens forestille mig, at netop det kan være med til at udvikle arbejdet i Højesteret i en endnu mere positiv retning. Brugen af sammenfattende processkrifter og undladelsen af lange oplæsninger er klare fremskridt.
Højesteretsdommer, dr.jur. Tidligere professor i offentlig ret ved Aarhus Universitet. Har kandidateksamen i både statskundskab og jura og har skrevet bøger om blandt andet grundlovsfortolkning og ministres og embedsmænds ansvar, Har været formand for en række lovforberedende udvalg med videre om embedsmænd, ministre, spindoktorer, åbenhed i kommunalforvaltningen, valgret, offentligt ansattes ytringsfrihed med mere.
Advokat med møderet for Højesteret. Adjungeret professor, dr.jur. Partner i advokatfirmaet Nielsen Nørager. Medlem af bestyrelsen for Foreningen Højesteretsskranken.
Læs højesteretsdommer, dr.jur. Jens Peter Christensens foredrag ‘Mundtlighed i retsplejen for Højesteret’, som er afholdt for Højesteretsskranken i maj 2014 i Ugeskrift for Retsvæsen, nummer 21, side 187-191.


text:
Skat.dk: Skattepligt af erstatning for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale
SKM2020.55.HR
BS-29056/2019-HJR
godtgørelser, funktionærloven, ophævelse, uddannelsesaftale, omfattet, tort, kontraktforhold
Spørgsmålet i sagen var, om den godtgørelse, som en klinikassistentelev ved Højesterets dom af 6. marts 2014 (UfR 2014.1708) var blevet tilkendt efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af sin uddannelsesaftale, var omfattet af ligningslovens § 7 U og dermed skattepligtig.
Højesteret udtalte, at ligningslovens § 7 U omfatter ”godtgørelser … der ydes i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling…”, og at det fremgår af bestemmelsens forarbejder, at den bl.a. omfatter godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b. Endvidere henviste Højesteret til, at det ved Højesterets dom af 19. februar 2018 (UfR 2018.1766) er fastslået, at godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b i det væsentlige kompenserer for samme forhold som godtgørelser efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1.
Højesteret tiltrådte derfor, at godtgørelser efter § 65, stk. 1, ydet som følge af ophævelse af en uddannelsesaftale, skal stilles på samme måde efter ligningslovens § 7 U som godtgørelser efter bl.a. funktionærlovens § 2 b. Videre udtalte Højesteret, at godtgørelser efter erhvervsuddannelseslovens § 65 dermed som det klare udgangspunkt skal anses for omfattet af ligningslovens § 7 U Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at fravige dette udgangspunkt, og at godtgørelsen i sin helhed måtte anses for skattepligtig.
Højesteret henviste herved til, at den godtgørelse, som klinikassistenteleven var blevet tilkendt, havde karakter af kompensation for bl.a. den forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, der skyldtes ophævelsen af uddannelsesaftalen og ikke en retsstridig krænkelse af elevens frihed, fred, ære eller person, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26.
Højesteret stadfæstede derfor landsrettens frifindelse af Skatteministeriet (SKM2019.345.ØLR)
Den juridiske vejledning 2020-1 C.A.3.5.2.2
Den juridiske vejledning 2020-2 C.A.3.5.2.2
Tidligere instans: Skatterådet afgørelse, SKM2014.482.SR
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, SKM2017.383.LSR
Tidligere instans: Østre Landsrets dom, SKM2019.345.ØLR
Hele afgørelsen kan læses via dette link: Højesterets afgørelse


text:
Skat.dk: Aktieavance - substitutionsprincippet - misligholdelse af aktiekøbsaftale - erstatning
06 Nov 2013 08:33
17 Sep 2013 14:35
2. afdeling, 77/2012
Erstatning, aktiekøbsaftale, skattemæssig, kvalifikation
Et selskab havde indgået en betinget købsaftale om aktiekapital i et russisk selskab, der skulle eje og drive et hotel i Rusland. Selskabet skulle blive aktionær, når hotellet var opført, og hotelselskabet havde opnået tinglysning med fuldstændig og ubetinget adkomst til ejendommen.
Aftalen blev imidlertid misligholdt, og skatteyderselskabet fik ved en voldgiftskendelse tilkendt en erstatning på 13,2 mio. USD i form af positiv opfyldelsesinteresse. Sagen vedrørte, om dette beløb var skattepligtigt eller ej.
Højesteret fandt, at erstatningen måtte sidestilles med en gevinst ved afståelse, jf. aktieavancebeskatningslovens § 31, stk. 2. Højesteret lagde vægt på at erstatningen var fastsat som positiv opfyldelsesinteresse. Selskabet blev herved økonomisk stillet som om aftalen var opfyldt efter sit indhold med erhvervelse og efterfølgende påtvungen afståelse. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at det danske selskab som følge af misligholdelsen ikke blev ejer af aktierne i det russiske selskab.
Højesteret fandt, at selskabet skattemæssigt måtte anses for at have ejet aktierne i mindre end 3 år, hvorfor salget var skattepligtigt efter de dagældende regler om beskatning af selskabers salg af aktier.
Erstatningen var derfor skattepligtig for det danske selskab.
Aktieavancebeskatningsloven § 8 (dagældende)
Aktieavancebeskatningsloven § 31, stk. 2
Den juridiske vejledning 2013-2 C.B.2.1.4.3
Den juridiske vejledning 2013-2 C.C.2.1.6
Den juridiske vejledning 2013-2 C.C.2.5.3.2.9
Skatterministeriet
Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm og Jan Schans Christensen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 17. januar 2012,
Det fremgår af pkt. 3.3 i købsaftalen af 24. september 2004, som senere ændret ved tillæg af 21. februar 2005 og 2. februar 2006, bl.a., at H1 Holding A/S, når betingelserne i aftalens pkt. 8.5 var opfyldt, inden 3 hverdage herefter skulle betale købesummen mod overdragelse af aktierne.
Ifølge aftalens pkt. 8.5 var H1 Holding´s forpligtelse til at betale købesummen betinget af, at sælgerne havde foretaget en række opfyldelseshandlinger, herunder tilvejebragt dokumentation for,
- at hotelbygningen var opført og færdiggjort i overensstemmelse med aftalen, og at den opfyldte alle relevante myndighedskrav,
- at G7 havde opnået endelig og ubetinget adkomst til hotelbygningen, og
- at lejeaftalen mellem G7 og ejeren af grunden var blevet behørigt tinglyst.
Datoen for opfyldelse af betingelserne i pkt. 8.5 benævnes T-dagen. I aftalen var der nærmere regler om fastsættelse af T-dagen, herunder ved en række varslinger fra sælgerne. Parterne er enige om, at T-dagen endte med at blive den 23. august 2006.
Der foreligger ikke oplysninger om, at kontrakten kunne overdrages af nogen af parterne.
Voldgiftssagen
Det fremgår af voldgiftsrettens kendelse af 20. december 2007, at H1 Holding den 1. december 2006 fremsatte krav overfor G5 og den 21. december 2006 indledte voldgiftssag, jf. kendelsens pkt. 90 henholdsvis 15.
Voldgiftsretten konkluderede følgende med hensyn til sælgernes misligholdelse af købsaftalen (pkt.169 i den uautoriserede oversættelse):
Som følge heraf finder voldgiftsretten, at G5 har misligholdt købsaftalen på grund af følgende årsager til manglende opfyldelse: G5 har ikke tinglyst G7s ejendomsret til "hotelbygningen", G5 har ikke leveret en juridisk vurdering uden forbehold fra den advokat, der blev udnævnt i fællesskab, og grundlejekontrakten opfyldte ikke købsaftalens krav. Derudover misligholdte G5 købsaftalen ved at trække sig ud af aftalen, og så således hævede G5 aftalen på uberettiget vis.
Sagens spørgsmål er, om den erstatning, som H1 Holding A/S blev tilkendt ved voldgiftskendelsen af 20. december 2007, er skattefri efter statsskattelovens § 5 eller skattepligtig efter andre bestemmelser, herunder i første række som aktieavance efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 31, stk. 2, jf. § 6, stk. 1, og § 8, stk. 1.
Ved aftale af 24. september 2004 købte H1 Holding af G5 Oy og G6 Oy hele aktiekapitalen i G7, idet det var aftalt, at aktierne først skulle leveres og købesummen betales, når sælgerne havde opført en hotelbygning på lejet grund og dokumenteret G7s erhvervelse af hotelbygning og lejemål. Parterne var ikke berettigede til at overdrage kontrakten til andre. Aftalen blev senere ændret ved tillæg af 21. februar 2005 og 2, februar 2006. Datoen for udveksling af ydelserne (T-dagen) skulle fastsættes af sælgerne efter varsling inden for nærmere fastlagte rammer. T-dagen blev endeligt fastsat til den 23. august 2006. Købers forpligtelse til at betale købesummen var betinget af sælgernes opfyldelse af en række forpligtelser, herunder navnlig dokumentation på T-dagen af, at G7 havde erhvervet registreret adkomst til hotellet og lejemål om grunden, men købsaftalen som sådan var ikke betinget. Højesteret finder, at der således forelå en endelig og uoverdragelig kontrakt om køb af aktier med senere levering.
Som fastslået ved voldgiftsrettens kendelse misligholdt sælgerne aftalen ved ikke at opfylde deres forpligtelser efter denne på T-dagen og ved den 24. august 2006 at meddele, at de heller ikke agtede at opfylde deres forpligtelser.
H1 Holding fremsatte den 1. december 2006 krav om erstatning og anlagde den 21. december 2006 voldgiftssag med påstand herom.
Voldgiftsretten fastslog ved kendelse af 20. december 2007, at sælgerne havde misligholdt deres forpligtelser som nævnt, og at H1 Holding havde krav på erstatning af den positive opfyldelsesinteresse. Voldgiftsretten fastsatte erstatningen til det aftalte maksimum på 13,2 mio. USD, allerede fordi værdien af hotellet androg 27 mio. USD pr. 1. marts 2007 og således oversteg den aftalte købesum på 13,2 mio. USD for aktierne med mere end det aftalte maksimum for erstatningen.
På baggrund af det anførte tiltræder Højesteret, at erstatningsbeløbet på 13,2 mio. USD skattemæssigt må sidestilles med en gevinst ved afståelse, jf. aktieavancebeskatningslovens § 31, stk. 2, jf. § 1, stk. 1. Højesteret lægger herved vægt på, at erstatningen er fastsat som positiv opfyldelsesinteresse, H1 Holding blev dermed økonomisk stillet, som om aftalen var opfyldt efter sit indhold med erhvervelse af aktierne på T-dagen og med efterfølgende påtvungen afståelse af aktierne. Det forhold, at H1 Holding som følge af den misligholdelse, som erstatningen kompenserer, ikke var blevet ejer af aktierne, kan ikke føre til andet resultat.
Såfremt sælgerne ikke havde misligholdt deres forpligtelser, ville H1 Holding have overtaget aktierne på T-dagen den 23. august 2006. Ved den 1. december 2006 at kræve erstatning for tabet og fastholde kravet ved at anlægge og gennemføre voldgiftssagen har H1 Holding afstået fra at få aktierne overdraget. Herefter tiltræder Højesteret, at erstatningen er omfattet af den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 8, stk. 1, om skattepligt af avance på aktier, der afstås på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen.
Den tilkendte erstatning er således skattepligtig aktieavance for H1 Holding efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 31, stk. 2, jf. § 6, stk. 1, og § 8, stk. 1, og Højesteret stadfæster herefter dommen.
Der er ved fastsættelsen af sagsomkostninger dels lagt vægt på, at sagen har en værdi på 68.640.000 kr., og dels at sagens omfang har været relativt beskedent.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding A/S betale 500.000 kr. til Skatteministeriet.