text:
Skat.dk: Ejendomsavance - investeringsprojekt - udbyderhonorar - anskaffelsessum
22 Mar 2013 10:08
06 Mar 2013 13:11
SKM2013.200.ØLR
18. afdeling, B-1879-12
Projekt, udlejningsejendom, kommanditselskab
Udgifterne til udbyderhonorar kunne ikke medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige avance ved salg af en ejendom, der var erhvervet som led i et ejendomsinvesteringsprojekt i kommanditselskabsform. Landsretten henviste til SKM2008.967.HR samt SKM2009.562.HR og bemærkede, at principperne for opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven er de samme som dem, der gælder efter afskrivningsloven.
Udgifterne til en investorrejse, som var afholdt og fradraget af projektudbyderen, kunne heller ikke medregnes ved investorernes opgørelse af anskaffelsessummen.
Landsretten fastslog endvidere, at der ikke var hjemmel til at fradrage udgifterne til udbyderhonorar og investorrejse ved opgørelsen af afståelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige ejendomsavance.
Ejendomsavancebeskatningsloven § 4
Den juridiske vejledning 2013-1 C.C.2.4.4.3
Den juridiske vejledning 2013-1 C.C.3.1.7.2
Den juridiske vejledning 2013-1 C.H.2.1.8.4
Sagen er anket til Højesteret og efterfølgende hævet
Ulla Staal, Steen Mejer og Lisbeth Adserballe (kst.)
Byrettens dom af 8. maj 2012 (BS 2-97/2011) SKM2012.515.BR er anket af A med påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at de projektomkostninger, herunder udgifter til investorrejse og udbyderhonorar til G2 A/S, som K/S G1 afholdt i forbindelse med anskaffelsen af den af sagen omhandlede ejendom i 2003, i forbindelse med kommanditistselskabets afståelse af ejendommen i indkomståret 2006
principalt skal tillægges den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen og dermed indgå i As skattemæssige avanceopgørelse efter ejendomsavancebeskatningsloven, og således at hans skatteansættelse for indkomståret 2006 hjemvises til fornyet behandling ved SKAT,
subsidiært skal fragå den skattemæssige afståelsessum for ejendommen, således at den skattemæssige avance efter ejendomsavancebeskatningsloven reduceres med disse beløb, og således at hans skatteansættelse for indkomståret 2006 hjemvises til fornyet behandling ved SKAT,
mest subsidiært at hans skatteansættelse for indkomståret 2006 hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
Om K/S G1s formål hedder det i vedtægterne som vedtaget på kommanditselskabets stiftende generalforsamling den 12. juni 2003:
Kommanditselskabets formål er at drive virksomhed ved køb og drift af en udlejet erhvervsejendom beliggende ...1.
I G2 A/S' endelige prospekt af 12. november 2003 for K/S G1 hedder det om "Køb af ejendommen":
Køb af ejendommen
Ejendommen forventes overtaget af K/S G1 pr. 18. december 2003 for t.kr. 88.852 ekskl. handelsomkostninger. Ejendommen erhverves med den ubetingede ejendomsret freehold.
Ejendommen i K/S G1 er en særdeles flot og velholdt ejendom bygget i 1920'erne og med en fremragende beliggenhed midt på gågaden.
Der er budgetteret med en inflation på 2,5 % p.a. over en investeringsperiode på 20 år.
Værdistigningen på ejendommen er ligeledes budgetteret til 2,5 % p.a.
Der budgetteres i hele investeringsperioden på en GBP-kurs på 10,80.
Handelsomkostningerne indeholder de sædvanlige udgifter ved en engelsk ejendomshandel. Disse handelsomkostninger er projektomkostninger, stempelomkostninger, engelsk advokat, engelsk ejendomsmægler, finansieringsomkostninger og et udbyderhonorar på 5 % til G2 A/S. Disse omkostninger udgør i alt t.kr. 14.216 og eventuelle afvigelser i positiv eller negativ retning reguleres i udbyders honorar. Den årlige lejeindtægt udgør i alt t.kr. 5.873, hvilket medfører et startafkast på 6,6 % af ejendommens købspris.
Fastsættelse af handelsværdien på investeringsejendomme foretages sædvanligvis ved at kapitalisere de fremtidige pengestrømme, herunder lejeindtægterne. Der vil således være en tæt sammenhæng mellem udviklingen i lejeindtægten i K/S G1 og ejendommens handelsværdi.
Af Landsskatterettens kendelse af 12. oktober 2010 vedrørende opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance ved salget af ejendommen i K/S G1 for A for indkomståret 2006 fremgår blandt andet:
Skatteankenævnet har ikke godkendt samtlige projektomkostninger, herunder udbyderhonorar, tillagt den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen. Den skattepligtige ejendomsavance er opgjort til 2.078.625 kr.
Klageren deltog som kommanditist i K/S G1 og ejede 50 af de i alt 420 andele.
Ejendomsprojektet K/S G1 blev udbudt af G2 A/S i 2003.
Kommanditselskabets stamkapital udgjorde ifølge vedtægterne 42.000.000 kr., fordelt på 420 anparter á 100.000 kr.
K/S G1 har erhvervet ejendommen beliggende ...1. Ejendommen har været anvendt til supermarked.
Ejendommen blev solgt i 2006 til OJ Family.
Klageren har selvangivet ejendomsavancen som følger:
Kontant salgssum
116.388.525 kr.
-6.922.420 kr.
Skattemæssig afståelsessum
109.466.105 kr.
Kontant anskaffelsessum inkl. købsomkostninger
-101.176.469 kr.
10.000 kr.-tillæg, jf. afskrivningslovens § 5, stk. 1 (2003-2005)
-30.000 kr.
Skattepligtig ejendomsavance
8.259.636 kr.
Klagerens andel 50/420
983.920 kr.
Kommanditselskabet trådte efterfølgende i likvidation og ophørte den 17. januar 2007.
Skatteankenævnet har ikke godkendt samtlige projektomkostninger, herunder udbyderhonorar, tillagt anskaffelsessummen for ejendommen.
Skatteankenævnet har ikke godkendt udgift til investorrejse tillagt anskaffelsessummen. Udgiften var godkendt tillagt anskaffelsessummen af SKAT. Ankenævnet henviser til Landsskatterettens kendelse af 1. april 2009 offentliggjort i SKM2009.336.LSR samt til Landsskatterettens kendelse af 30. juni 2009.
Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom opgøres som forskellen mellem den kontantomregnede afståelsessum, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 4, og anskaffelsessummen opgjort efter lovens § 4, stk. 2 eller stk. 3.
Det er skatteankenævnets opfattelse, at de købsomkostninger, der kan tillægges en ejendoms anskaffelsessum efter henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven, er de samme, hvorfor den nyeste praksis om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for faste ejendomme også er relevant i forbindelse med opgørelsen af ejendomsavancen. Dette synes også forudsat i Landsskatterettens kendelse af 9. juli 2008 offentliggjort i SKM2008.776.LSR.
Bortset fra udgiften til investorrejse finder ankenævnet ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs opgørelse af de afskrivningsberettigede købsomkostninger. Nævnet lægger derfor til grund, at der i købsomkostningerne indgår et honorar til projektets udbyder på 8.939.051 kr.
SKAT har i sin meddelelse SKM2008.390.SKAT gengivet sin opfattelse af gældende ret. Det fremgår af meddelelsen, at en investors køb af anparter fra investeringsprojektets udbyder ikke kan betragtes som køb af såkaldte "brugte anparter". Klager har erhvervet anparterne fra projektets udbyder og kan derfor ikke støtte ret på afsnit 10 i SKATs meddelelse om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for brugte anparter.
I SKM2009.261.SKAT har SKAT præciseret sin opfattelse af gældende ret. Det fremgår af meddelelsen, at SKAT mener, at en investors køb af anparter fra en anden investor skal bedømmes efter samme principper som for de oprindelige investorer. Nævnet er enig i denne vurdering.
På det tidspunkt, hvor klager køber anparterne, er de oprindelige købsomkostninger aktiveret som en del af ejendommens anskaffelsessum. Købsomkostningerne er derfor overført på klager, som dermed reelt har afholdt udgifterne.
Det er derudover ikke påvist, at ejendommens værdi på det tidspunkt, hvor klager erhverver anparterne, er steget i forhold til den oprindelige købspris. Dette tyder på, at klager ikke kun har betalt for ejendommen, men også for udbyders tilrettelæggelse af investeringsprojektet.
Skatteankenævnet mener derfor, at forholdene i nærværende klagesag er sammenlignelige med forholdene i Højesterets dom af 8. september 2009, SKM2009.562.HR, hvor Højesteret udtalte, at investorerne i overensstemmelse med beskrivelsen i prospektet havde købt sig ind i en erhvervsvirksomhed ved erhvervelse af ejendommen til samme pris, som udbyder havde skaffet den til, og ved at påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse samt omkostninger og honorarer, der havde karakter af vederlag for udbyders udvikling og udbud af investeringsprojektet.
Det var herefter uden betydning, om kommanditselskabets køb af ejendommen var sket før eller efter investorernes anpartstegning, og udbyders honorar kunne ikke indgå i afskrivningsgrundlaget for ejendommen.
Skatteankenævnet skal endelig henvise til Højesterets dom af 25. november 2008 gengivet i SKM2008.967.HR, hvor Højesteret udtalte, at udbyderhonoraret vedrørte den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og at udgiften dermed ikke kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Højesteret anså udgiften for en etableringsudgift, der ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
Med henvisning til Højesterets domme kan nævnet ikke anerkende, at nogen del af udbyderhonoraret tillægges anskaffelsessummen ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance.
Ejendomsavancen er opgjort som følger:
Kontant anskaffelsessum, inkl. købsomkostninger
Tilbageførsel af selvangivne købsomkostninger
14.216.256 kr.
Godkendte købsomkostninger
-5.015.446 kr.
17.460.446 kr.
Klagerens andel, 50/420
2.078.625 kr.
Klagerens repræsentant har principalt nedlagt påstand om, at de af kommanditselskabet afholdte udgifter til projektomkostninger, herunder udgifter til investorrejse samt udbyderhonorar til G2 A/S, skal indgå ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for den af kommanditselskabet ejede ejendom i forbindelse med opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance ved salget af ejendommen. Subsidiært har repræsentanten nedlagt påstand om, at de pågældende udgifter skal fratrækkes ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen.
Repræsentanten gør vedrørende den principale påstand overordnet gældende, at klageren som kommanditist i K/S G1 er berettiget til at tillægge sin andel af de afholdte udgifter til projektomkostninger og udbyderhonorar til G2 A/S ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for den af kommanditselskabet ejede ejendom.
Højesteretsdommen gengivet i SKM2008.967.HR angår alene opgørelse af afskrivningsgrundlag. Højesteret tager således ikke generelt stilling til, hvorvidt et udbyderhonorar kan indgå ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum i et ejendomsinvesteringsprojekt i forhold til en avanceopgørelse ved et salg af ejendommen.
Det bemærkes endvidere, at Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR vedrørte en ren formidlingssituation. I denne sag er der derimod tale om erhvervelse af "brugte anparter". Det gøres gældende, at det er fast antaget i praksis samt bekræftet af SKAT, at såfremt en investor i et ejendomsinvesteringsprojekt er indtrådt som kommanditist ved erhvervelse af en brugt anpart, så kan skattemyndighederne ikke reducere den pågældende kommanditists andel af afskrivningsgrundlaget for ejendommen med de af kommanditselskabet erlagte udgifter til projektomkostninger og udbyderhonorar.
Der kan ikke som anført af SKAT i SKM2008.390.SKAT gøres forskel på en køber, der er første eksterne investor, og de evt. senere erhververe. Som anført af SKAT kan en køber af brugte anparter afskrive på hele det beløb, der udgør den aftalte anskaffelsessum for anparten. Synspunktet bag denne faste praksis er, at etableringsomkostningerne en gang for alle er blevet betalt af den oprindelige investor, og at efterfølgende erhververe derfor køber en anpart i en igangværende virksomhed og følgelig ikke skal afholde etableringsomkostninger.
Det gøres således gældende, at SKATs meddelelse i SKM2008.390.SKAT støtter, at projektomkostningerne og udbyderhonoraret skal indgå ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget.
Højesteret har endvidere i dommen SKM2009.562.HR ikke taget principiel stilling til, hvordan retsstillingen er i tilfælde, hvor der er tale om et reelt salg af brugte anparter, hvilket der er tale om i nærværende sag.
Skatteministeriet gjorde i sagen gældende, at sagen i enhver henseende skulle betragtes som en såkaldt formidlingssag med den effekt, at dommen i SKM2008.967.HR førte til, at der ved opgørelsen af anskaffelsessummen for ejendommen alene kan medregnes udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, således at honoraret til udbyderen ikke kunne tillægges anskaffelsessummen.
Skatteministeriet fremhævede, at der var foretaget nytegning af anparter i forbindelse med kapitaludvidelse med henblik på indtræden i kommanditselskabet med tilbagevirkende kraft, således at investoren måtte anses som kommanditist med virkning fra selskabets stiftelse den 11. oktober 2000 med de retsvirkninger, der var forbundet hermed.
Det forhold, at der var tale om køb med tilbagevirkende kraft, bevirkede ifølge Skatteministeriet, at der ikke var tale om køb af brugte anparter. Skatteministeriets synspunkt var altså kort og kontant, at når skatteyder civilretligt var indtrådt som kommanditist med virkning den 11. oktober 2000, måtte dette også være afgørende for den skatteretlige bedømmelse.
På linje med den forudgående dom fra Vestre Landsret fulgte også Højesteret Skatteministeriets påstand i sagen. Konklusionen i sagen blev således, at investoren ikke fik adgang til at tillægge det i sagen omhandlede udbyderhonorar til anskaffelsessummen for ejendommen.
Som anført ovenfor gøres det gældende, at Højesteret med den afsagte dom på ingen måde har taget principiel stilling til, hvorledes retsstillingen er i tilfælde, hvor der er tale om et reelt salg af brugte anparter. Dommen er ikke retningsgivende for sager, hvor der er tale om videresalg for udbyder, og hvor dette svarer til det foreliggende kontraktgrundlag. Dette er netop tilfældet i nærværende sag, og vi mener derfor ikke, at omtalte højesteretsdom har betydning for afgørelsen af nærværende sag, hvor der de facto er tale om et reelt salg af brugte anparter.
Vedrørende den subsidiære påstand anfører repræsentanten, at såfremt Landsskatteretten lægger til grund, at det i sagen omhandlede udbyderhonorar og de afholdte udgifter til investorrejsen ikke kan medregnes ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen, jfr. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 2, i forbindelse med den skattemæssige avanceopgørelse, gøres det gældende, at de omhandlede udgifter i stedet for skal fratrækkes ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen jfr. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 4. Hvis udgifterne ikke kan medregnes til anskaffelsessummen vil dette være udtryk for, at Landsskatteretten ikke finder, at udbyderhonoraret samt udgifter til investorrejse udtrykker en værdi, der kan henføres til ejendommen. Er dette tilfældet, så gøres det gældende, at den naturlige konsekvens heraf må være, at de omtvistede beløb heller ikke skal indgå ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen.
Der har ellers været fast praksis for, at der foretages en sådan avancebeskatning af beløb, der reelt dækker over udbyderhonorar i en situation, hvor en oprindelig investor sælger sine anparter til en efterfølgende investor. Denne situation kvalificerer SKAT som salg af "brugte anparter". Der henvises til SKATs styresignal offentliggjort i SKM2008.390.SKAT.
Denne praksis ændrede SKAT pr. 14. april 2009 ved et nyt styresignal offentliggjort i SKM2009.261.SKAT. Af styresignalet fremgår, at SKAT nu er nået frem til en radikalt ændret opfattelse vedrørende "brugte anparter".
Såfremt udbyderhonoraret i nærværende sag ifølge Landsskatteretten må kvalificeres som betaling for værdien af den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, fremgår det klart, at SKAT nu ikke mener, at dette udbyderhonorar kan bedømmes som vederlag for ejendommen eller for de afskrivningsberettigede installationer.
Således mener SKAT nu heller ikke, at et sådant udbyderhonorar kan medregnes til nogen investors anskaffelsessum, uanset hvilken plads i rækken af investorer, der fokuseres på.
Idet SKAT nu mener, at disse betragtninger er udtryk for overensstemmelse med afskrivningsloven og ejendomsavancebeskatningsloven, har det selvsagt de facto også forholdt sig sådan før den 14. april 2009, som er datoen, hvorfra SKAT indførte den nye praksis. Dette som følge af, at hverken afskrivningsloven eller ejendomsavancebeskatningsloven er ændret i forbindelse med praksisændringen.
Det gøres gældende, at når loven ikke er ændret, men alene SKATs praksis er ændret, så må praksisændringen også tillægges betydning i forhold til nærværende sag. Der kan således ikke anses at være hjemmel til avancebeskatning af et beløb, der ifølge SKAT selv ikke reelt er udtryk for vederlag for ejendommen.
Uanset at SKAT kun ønsker at tillægge praksisændringen virkning for salg af "brugte anparter" efter den 14. april 2009, ændrer det ikke på, at SKATs nye syn på situationen de facto er udtryk for, at der nu ikke længere kan anses at være hjemmel til beskatning hos den oprindelige investor for den andel af afståelsessummen, der reelt dækker over udbyderhonoraret, således som efter den tidligere praksis.
Det gøres derfor gældende, at såfremt Landsskatteretten i nærværende sag når frem til, at det såkaldte udbyderhonorar ikke kan medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med en avanceberegning efter ejendomsavancebeskatningsloven, så må beløbet svarende til udbyderhonoraret fratrækkes ved opgørelsen [af] afståelsessummen. I modsat fald vil der ske en avancebeskatning af et beløb (udbyderhonoraret), der ifølge SKAT slet ikke er ejendommen vedkommende, og dette er der selvsagt ikke hjemmel til i ejendomsavancebeskatningsloven, idet der i så fald slet ikke er tale om beskatning af ejendomsavance.
For så vidt angår de af kommanditselskabet afholdte udgifter til investorrejse skal opmærksomheden særligt henledes på, at de investorer, der har erhvervet andele i ejendomsprojekter udbudt af G2 A/S, oprindeligt har tillagt de afholdte udgifter til investorrejse til afskrivningsgrundlaget for den af kommanditselskabet ejede ejendom.
I forbindelse med, at SKAT efterfølgende foretog en korrektion af afskrivningsgrundlaget for ejendommene, derved at SKAT reducerede afskrivningsgrundlaget med den afholdte udgift til udbyderhonorar, fandt SKAT samtidig i de fleste af sagerne, at udgiften til investorrejsen ikke udgjorde en del af afskrivningsgrundlaget - men derimod udgjorde en fuldt ud fradragsberettiget driftsomkostning for investorerne i henhold til statsskattelovens § 6, litra a.
Samme holdning har Skatteankenævnet generelt indtaget i forbindelse med behandlingen af sagerne, der omhandlede opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for investorerne.
I forbindelse med, at sagerne blev indbragt for Landsskatteretten i relation til spørgsmålet om, hvorvidt udbyderhonoraret kunne tillægges ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for de enkelte ejendomme, har Landsskatteretten af egen drift fastslået, at de afholdte udgifter til investorrejse hverken udgør en fradragsberettiget driftsomkostning for investorerne i henhold til statsskattelovens § 6, litra a, eller et tillæg til afskrivningsgrundlaget for ejendommene.
I nærværende sag - der som bekendt vedrører spørgsmålet omkring opgørelsen af den skattepligtige avance i forbindelse med kommanditselskabets salg af ejendommen - har investorerne oprindeligt tillagt udgiften til investorrejsen til den skattemæssige anskaffelsessum i forbindelse med den skattemæssige avanceopgørelse ved salget af ejendommen.
Landsskatteretten finder ikke, at der i sagen foreligger køb af "brugte anparter". Det må lægges til grund, at G2 A/S, der sædvanligvis agerer som udbyder i ejendomsprojekter, alene har erhvervet ejendommen med det formål efterfølgende at videresælge anparterne til interesserede investorer. Klageren har erhvervet sine anparter i henhold til et tegningsprospekt, og det må lægges til grund, at G2 A/S har udført et arbejde svarende til, hvad der er sædvanligt i formidlingssagerne.
Landsskatteretten finder herefter ikke, at den af investorerne, herunder klageren, og G2 A/S angivne købesum på 101.176.469 kr. kan lægges til grund ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen, da købesummen må anses for at indeholde et honorar til G2 A/S. Der henvises til Højesterets dom af 8. september 2009, offentliggjort i SKM2009.562.HR og Landsskatterettens kendelse af 3. september 2009, offentliggjort i SKM2009.576.LSR. Det tiltrædes, at dette honorar, der af skattemyndighederne er opgjort til 8.939.051 kr., angår den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, hvorfor honoraret ikke kan tillægges den afskrivningsberettigede anskaffelsessum, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR.
Udgiften til investorrejse har endvidere ikke den fornødne nære tilknytning til berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, at den kan tillægges ejendommens anskaffelsessum. Endvidere må udgiften anses for en intern omkostning afholdt af G2 A/S, hvorfor den ikke har karakter af en fradragsberettiget driftsudgift for kommanditisterne, og udgiften kan således ikke fradrages i medfør af statsskattelovens § 6, litra a. Der henvises herved til byrettens dom af 5. oktober 2010 (tidligere Landsskatterettens kendelse af 1. april 2009 offentliggjort i SKM2009.336.LSR).
For så vidt angår den subsidiære påstand bemærkes, at ejendommen blev solgt i 2006 af kommanditselskabet til tredjemand, hvorefter kommanditselskabet trådte i likvidation, og der foreligger dermed et salg af selve ejendommen og ikke af kommanditanparterne. Projektomkostningerne, herunder udbyderhonoraret, udgør investorernes betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og hverken disse omkostninger eller udgiften til investorrejse har forbindelse til kommanditselskabets afhændelse af ejendommen. Allerede af denne grund kan udgifterne ikke fratrækkes afståelsessummen ved salget af ejendommen.
Allerede fordi der ikke foreligger overdragelse af "brugte anparter" i den foreliggende sag, kan de påberåbte SKAT-meddelelser offentliggjort i SKM2008.390.SKAT og SKM2009.261.SKAT ikke føre til et andet resultat.
Landsskatteretten stadfæster herefter den påklagede afgørelse.
Parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten og har i det væsentlige procederet i overensstemmelse hermed.
Af ejendomsavancebeskatningslovens § 1 og § 4 fremgår bl.a.:
§ 1. Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom medregnes til den skattepligtige indkomst efter reglerne i denne lov
§ 4. Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom opgøres som forskellen mellem på den ene side afståelsessummen omregnet efter stk. 4 og på den anden side anskaffelsessummen opgjort efter stk. 2 eller stk. 3 og reguleret efter § 5 eller § 5 A, jf dog stk. 8.
Stk. 2. Anskaffelsessummen omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af anskaffelsessummen lægges sammen med kursværdien af ejendommens gældsposter på anskaffelsestidspunktet.
Stk. 4. Afståelsessummen omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af afståelsessummen lægges sammen med kursværdien af de overdragne gældeposter på afståelsestidspunktet.
I lovforslagets bemærkninger til § 1 og § 4, således som disse bestemmelser blev affattet ved lov nr. 247 af 9. juni 1982, hedder det bl.a. (Folketingstidende 1981-82, Tillæg A, sp. 4794 ff):
I forslaget til ændring af afskrivningsloven er der foreslået ændrede regler om opgørelsen af de genvundne afskrivninger, der beskattes efter lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 2. Der er peget på, at opgørelsesprincipperne i afskrivningsforslaget i visse tilfælde ikke harmonerer med de gældende regler om opgørelsen af fortjeneste, der skal beskattes efter § 2, nr. 13. ...
Der peges endvidere på, at de gældende regler om avanceopgørelse ved salg af fast ejendom påtænkes ændret, så den pristalsregulerede anskaffelsessum også danner grundlag for beskatningen af den del af fortjenesten, der efter de gældende regler beskattes efter § 2, nr. 13, i lov om særlig indkomstskat, og at der, såfremt der tages udgangspunkt i samme beløb, ikke vil ske nogen dobbeltbeskatning.
I det nu foreliggende forslag om beskatning af fortjeneste ved afståelse af fast ejendom, tages der - ligesom i afskrivningsforslaget - udgangspunkt i en anskaffelsessum, der er omregnet til kontantværdi. Herefter vil opgørelsesprincipperne efter afskrivningsforslaget og efter dette lovforslag harmonere med hinanden.
Det er tanken, at kontantværdiansættelsen skal foretages efter lignende principper som foreslået i § 19 A i det tidligere fremsatte forslag om ændring af afskrivningsloven (L 131).
I 2003 udarbejdede G2 A/S et investeringsprojekt vedrørende investering i en udlejningsejendom i ...1 i udlandet ved tegning af anparter i et til projektet etableret kommanditselskab K/S G1. I august 2003, mens K/S G1 fortsat var ejet af G2 A/S, købte kommanditselskabet udlejningsejendommen i ...1 for ca. 8,2 mio. £, og i november 2003 blev projektet sendt i åbent udbud og var fuldtegnet i december 2003. Tegningsprospektet beskrev det investeringsprojekt, som investorerne gennem tegningsaftalen gik ind i, som omfattende køb af udlejningsejendommen til en pris på ca. 88,8 mio. kr., som skulle betales til sælgeren af ejendommen, samt pligt til at betale de med ejendomskøbet og projektet i øvrigt forbundne købs- og finansieringsomkostninger, udbyderhonorar til G2 A/S m.v., i alt ca. 14,2 mio. kr. I februar 2006 videresolgte K/S G1 udlejningsejendommen for ca. 10,6 mio. £, og i august 2006 blev kommanditselskabet likvideret.
Landsretten finder, at investorerne i overensstemmelse med beskrivelsen i tegningsprospektet købte sig ind i en erhvervsvirksomhed ved erhvervelse af ejendommen til den pris, som G2 A/S som udbyder havde skaffet den til, og ved at påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse samt omkostninger og honorarer, som havde karakter af vederlag til G2 A/S for investeringsprojektets udvikling og udbud, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2009.562.HR.
Honoraret til G2 A/S vedrører den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet og er således en udgift, som ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, men som angår etablering af erhvervsvirksomheden K/S G1, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR. Ifølge højesteretsdommen kunne et tilsvarende honorar derfor ikke indgå ved opgørelsen af den kontante anskaffelsessum efter afskrivningsloven vedrørende afskrivningsgrundlaget for en ejendoms bygninger og installationer.
Om den kontante anskaffelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven, jf. § 4-5 A, som indgår ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance, fremgår det af lovens forarbejder, at det var tanken, at opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven skulle foretages efter samme principper som efter afskrivningsloven, jf. Folketingstidende 1981-82, Tillæg A, sp. 4794 ff.
Landsretten tiltræder herefter, at udgiften til udbyderhonorar heller ikke kan indgå ved opgørelsen af den kontante anskaffelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven, da udgiften ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Tilsvarende gælder udgiften til investorrejse, som blev afholdt af G2 A/S, og som G2 A/S havde fradragsret for. Da der endvidere ikke er hjemmel til at fradrage de nævnte udgifter ved opgørelsen af den kontante afståelsessum efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, tiltrædes det, at Skatteministeriet i det hele er frifundet for As påstande.
Ved fastsættelsen af de sagsomkostninger, som A for landsretten skal betale til Skatteministeriet til dækning af ministeriets udgift til advokatbistand, er ud over sagens værdi henset til sagens forløb og udfald.
I sagsomkostninger for landsretten skal A inden 14 dage betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter - Hulgaard Advokater
Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter
03.07.2017 | Skatter og afgifter
03.07.17 | Skatter og afgifter | 0 Kommentarer
Løn til de ansatte kan trækkes fra i virksomhedens skattepligtige indkomst. Sådan har det hele tiden været, og sådan er det for det meste fortsat.
Fradragsretten forudsætter, at den ansatte beskæftiges med opgaver, der har relation til virksomheden, f.eks.:
Opgaver af privat karakter for arbejdsgiveren kan naturligvis ikke trækkes fra.
Fradrag for vederlag til nærtstående kan nægtes eller begrænses skønsmæssigt, når arten og omfanget af arbejdet er uklart og udokumenteret.
Salgsbonus til direktører m.v. ved salg af aktierne i selskabet kan ikke trækkes fra i selskabets indkomst. Gevinsten på aktierne tilfalder jo aktionærerne og ikke selskabet.
Det er generelt en betingelse for at fradrage udgifter efter statsskattelovens § 6, at de angår virksomhedens drift, dvs. at de er anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde virksomhedens skattepligtige indkomst. Udgifter til udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige rammer kan ikke fradrages som driftsomkostninger, men må anses for etablerings- eller anlægsudgifter, dvs. udgifter afholdt ”til udvidelse af næring eller drift”, som der står i § 6.
Højesteret har med sine domme af 30. juni 2017 fastslået, at dette kriterium også gælder for virksomheders fastansatte medarbejdere. Dermed har Højesteret yderligere begrænset virksomheders fradrag.
Sagerne drejede sig om 2 banker, hvis medarbejdere havde været beskæftiget med at opkøbe filialer i nødlidende banker. Den nævnte opkøbsaktivitet gik ud over virksomhedens hidtidige rammer med bankdrift og kunne derfor ikke fradrages som driftsomkostninger. På dette punkt nåede Højesteret til samme resultat som tidligere Østre Landsret.
Højesteret fastslår dette, selvom det nødvendiggør en skønsmæssig opdeling af lønudgifterne i en fradragsberettiget og en ikke-fradragsberettiget del. Denne opdeling kan være særlig vanskelig her, bl.a. fordi mange handlinger knytter sig både til den løbende drift og til en udvidelse af virksomheden. Mest kendt er en sag fra 1942 om Skandinavisk Grammofon A/S, der havde betalt sin advokat for at føre en retssag om krænkelse af et patent ved at indføre og forhandle nogle radiorør. Selskabet ansås for at have krænket modpartens patentret og blev pålagt en erstatning. Da retssagen imidlertid drejede sig om virksomhedens fortjeneste ved allerede stedfundne salg af radiorør og om fortjenesten ved fortsat salg, godkendte Højesteret fradrag for disse udgifter som driftsomkostninger, selvom det må siges, at udgifterne vedrørte både driften og den udvidelse af virksomheden, som selve retten til forhandling af rørene ville være.
Højesterets domme giver SKAT mulighed for at genoptage skatteansættelserne i op til 3 år tilbage i tid. De 2 banker fik ikke medhold i, at der var tale om en ny praksis. Højesteret bemærker, at SKAT i 2012 har foretaget korrektion af en række bankers fradrag for løn i lignende sager. Det forhold, at SKAT ikke tidligere har grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, kan ikke sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Med den begrundelse antager Højesteret – i modsætning til Østre Landsret – at der ikke foreligger en fast administrativ praksis. I erhvervslivet opfattes det dog således, at der foreligger en 100 årig praksis, som nu er ændret.
Højesterets afgørelser vil have som konsekvens, at virksomhederne allerede nu må registrere, når medarbejderne udfører opgaver til udvidelse af virksomheden ud over de hidtidige rammer, og dernæst selv skønne over, om der er grundlag for at begrænse fradraget for disse medarbejderes løn.
Bankerne fik heller ikke medhold i, at de udgifter, der nu ikke kan fradrages, kan tillægges anskaffelsessummen for de opkøbte bankfilialer. Statens advokat havde henvist til, at kun udgifter, der direkte kan henføres til selve berigtigelsen og gennemførelsen af købet kan tillægges anskaffelsessummen, og Højesteret fastslår at lønudgifterne ikke har en sådan tilknytning til selve købet.
Højesteret har gjort sig megen umage med begrundelsen i dommen, der er enstemmig og skrevet i et klart og letforståeligt sprog. Helt usædvanligt deltog 9 dommere i afgørelsen, mod normalt 5, og de var enige om resultatet. På grund af sagens principielle karakter har Højesteret ikke pålagt de 2 tabende banker at betale sagsomkostninger til staten. Dansk Erhverv, Dansk Industri og bankernes sammenslutning Dansk Finans deltog i sagen til støtte for bankernes synspunkt.
Hvad nu? I disse tider, hvor der tales meget om økonomisk vækst, forekommer det absurd at brandbeskatte udgifter, der netop afholdes for at udvide virksomhederne. En modernisering forekommer tiltrængt.
Det hører med til historien, at Skattelovrådet allerede i 1991 kritiserede statsskattelovens § 6 og foreslog, at reglerne blev forenklet og moderniseret således, alle erhvervsmæssige udgifter kan fradrages, medmindre særlige lovregler udelukker fradragsretten. Ordene ”udvidelse af næring og drift” skulle efter forslaget udgå af § 6.
Det politiske system tog betænkningen til sig, men valgte at gå mindre radikalt til værks ved kun pletvist at udvide fradragsadgangen, især med ligningslovens § 8 I om udgifter til nye markeder og § 8 J om udgifter til advokat og revisor mv. til etablering og udvidelse af erhvervsvirksomheder. Disse bestemmelser er imidlertid siden ophævet igen.
Dommene kalder på en reaktion fra det politiske system, som jo ikke har haft anledning til at forholde sig til den skærpede praksis, som SKAT introducerede i 2012, og som Højesteret nu har stadfæstet.
Du er velkommen til at kontakte Lida Hulgaard på tlf. 38 40 42 08 eller lh@hulgaardadvokater.dk, hvis du vil vide mere.
Jeg giver hermed samtykke til, at Hulgaard Advokater må behandle og opbevare de indtastede oplysninger om mig i forbindelse med min kommentar
Fokus på persondata i ansættelsesforholdet
Fonde og GDPR
Datatilsynet indstiller til endnu en bøde for manglende sletning

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Frifinder Tidligere Ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark - Moalem Weitemeyer Bendtsen
Højesteret Frifinder Tidligere Ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark
Dato 23 jun. 2020
Højesteret har den 22. juni 2020 frifundet en række tidligere ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark (“Banken”) for erstatningsansvar i forbindelse med Bankens bevilling af lån til Schaumann-Koncernen (“Koncernen”). Dermed ændrer Højesteret den afgørelse, som Østre Landsret traf i 2018, hvorefter fire ledelsesmedlemmer blev fundet erstatningsansvarlige som følge af Bankens beslutning om at bevillige lån. Højesteret lægger betydelig vægt på ledelsens forretningsmæssige skøn over bevillingens forsvarlighed samt ledelsens vurdering af, at der forelå tilstrækkelige oplysninger. Således understreger Højesteret, at ledelsen i danske selskaber har et betydeligt forretningsmæssigt skøn, så længe beslutningerne rimeligvis må anses for at være forsvarlige og truffet på et oplyst grundlag. Dommen er således af stor betydning for ikke blot finansielle virksomheder, men for danske selskaber i almindelighed. Dommen og dens konsekvenser i relation til ledelsens beslutninger og ansvar vil blive nærmere gennemgået i det følgende.
Den 19. februar 2009 bevilligede Banken et lån på 86 mio. kr. til Koncernens køb af en ejendom i Ringsted, hvorved Koncernen reelt overtog det lån, som Banken havde ydet til den tidligere ejer, Stones Invest A/S under konkurs. Banken bevilligede samtidig et lån på 40 mio. kr. til Koncernen, hvoraf 11,5 mio. kr. skulle anvendes til ombygning af en ejendom i Birkerød, mens 28,5 mio. kr., ydet med sikkerhed i ejendommen i Birkerød, skulle anvendes til forbedre Koncernens likviditet.
Det fremgår af de afgivne forklaringer, at det var et bærende hensyn bag beslutningen, at Koncernen reelt skulle overtage den tidligere låntagers gæld, således at Banken undgik tab på dette, hvilket synes at have været det bærende argument fra Bankens side.
Sagen i Østre Landsret angik en række engagementer. Imidlertid blev der alene statueret erstatningsansvar for ledelsesmedlemmerne i relation til lånet på 28,5 mio. kr. Østre Landsret lagde vægt på følgende momenter.
Lånet blev ydet i februar 2009, hvor den daværende finanskrise havde stået på i ca. ½ år
Siden oktober 2008 havde det ikke været Bankens strategi at søge efter nye ejendomsengagementer
Engagementet med Koncernen var det eneste større ejendomsengagement, som Banken påtog sig i perioden
I Bankens kreditindstilling var Koncernens betalingsevne, betalingsvilje og den stilledede sikkerhed blevet anset for “betænkelig”
Det fremgik af Bankens kreditindstilling, at likviditeten var knap, og lånebeløbet på 28,5 mio. kr. skulle reelt gå til at styrke likviditeten for Koncernen
Der var betydelige risici hos Koncernen, og denne risikerede problemer, hvis Amagerbanken ikke klarede sig gennem krisen
Bestyrelsen var bevidst om risikoen, da bestyrelsen havde udtrykt ønske om, at bl.a. lånet vedrørende ejendommen i Birkerød skulle søges reduceret, men at dette ikke skete
Der var ikke foretaget en vurdering af ejendommen i Birkerød eller af mulighederne for at udleje denne fuldt ud
Banken var bekendt med, at lejeindtægterne ikke kunne servicere gælden
Koncernen, der havde stillet selvskyldnerkaution, manglede likviditet og dens fremtid var forbundet med betydelige risici
Østre Landsret var herefter af den opfattelse, at engagementet blev bevilliget på et ufuldstændigt grundlag.
Visse af ledelsesmedlemmerne havde forklaret, at der var en sammenhæng mellem lånet vedrørende ejendommen i Birkerød og ejendommen i Ringsted, således at det kunne være en fordel at lade Koncernen overtage ejendommen i Ringsted for at undgå et tvangssalg til en meget lav pris. Ved at yde et lån til at styrke Koncernens likviditet kunne der efter de pågældende ledelsesmedlemmers opfattelse således undgås et endnu større tab ved tvangssalg.
Hertil anførte Østre Landsret imidlertid, at vurderingen af ejendommen i Ringsted foretaget i september 2008 viste en betydeligt højere værdi uden behov for nedskrivning på engagementet. Ligeledes fremgik det, at ejendommen i Birkerød ikke kunne servicere lånet, hvilket også fremgik af kreditindstillingen, ligesom der ikke var foretaget en vurdering af ejendommen i Birkerød.
Østre Landsret konkluderede herefter, at det havde været uforsvarligt at bevillige lånet på 28,5 mio. kr., ligesom det ikke havde været hverken nødvendigt eller forsvarligt for at afværge tab, men i stedet medførte en overhængende risiko for yderligere tab svarende til det udlånte beløb.
Spørgsmålet for Højesteret var, om det havde været ansvarspådragende for Bankens ledelse at yde den sidste del af lånet på 28,5 mio. kr.
Højesteret anførte, at det vil kunne indgå i forsvarlighedsvurderingen, om Banken efter en samlet vurdering ved at yde lånet ville opnå en mere fordelagtig position. Dette gælder både i tilfælde, hvor en kunde som betingelse for at overtage en anden kundes nye engagement kræver et nyt lån, samt hvor der ydes lån til nødlidende kunder i øvrigt. Vurderingen skal inddrage både risikoen ved det tidligere engagement og ved det nye lån. Hvorvidt en given bevilling er forsvarlig, afhænger herefter af en konkret vurdering, hvori størrelsen af lånet sammenholdt med risikoen for tab indgår.
Det er i denne forbindelse særdeles vigtigt, når Højesteret anfører, at der må udvises forsigtighed med at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn. Ligeledes anfører Højesteret, at bevillingen er sket på grundlag af en kreditindstilling, hvori indgår oplysninger om formål, økonomiske forhold, stillet sikkerhed, Koncernens evne til at drive virksomhed mv.
Herefter konstaterer Højesteret, at der ikke i den konkrete sag er grundlag for at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn, hvorefter beslutningen om at yde bevillingen var forsvarlig. Dette gælder både ledelsens vurdering af, hvorvidt lånet ville være egnet til at undgå eller reducere tab på den tidligere låntager, men også vurderingen af risikoen samt behovet for at indhente en vurdering.
Med afgørelsen har Højesteret fastslået, at der skal udvises betydelig tilbageholdenhed med at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn, når beslutninger er rimeligt begrundede og træffes på et oplyst grundlag. At en beslutning således ikke har været den rigtige eller ikke har været “nødvendig”, kan således ikke i sig selv medføre, at ledelsen ifalder ansvar, når denne i øvrigt har ageret i overensstemmelse med disse krav. Med dommen er der skabt en betydelig klarhed i retstilstanden, og dommen må antages at få stor betydning for fremtidige sager om ledelsesansvar. Dommen understreger dog samtidig vigtigheden af, at ledelsen efterfølgende kan redegøre for og dokumentere, hvorfor en beslutning konkret blev anset for at være forsvarlig, og at ledelsen i forbindelse med beslutningen har været i besiddelse af det fornødne grundlag.
Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om ovenstående, er du velkommen til at kontakte partner Dan Moalem (dmo@mwblaw.dk), partner Thomas Weitemeyer (twe@mwblaw.dk), partner Frantz Sigersted-Rasmussen (fsr@mwblaw.dk) eller advokat Henning Hedegaard Thomsen (hht@mwblaw.dk)

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - genoptagelse - årsregulering
16 Dec 2010 14:16
SKM2011.1.HR
1. afdeling, 35/2010
Vurdering, genoptagelse, årsregulering
Dommen vedrører spørgsmålet om vurderingen pr. 1. januar 2002 kan genoptages med konsekvens for årsreguleringen 2003, således at der kan ansættes et højere fradrag for forbedringer, uanset at vurderingen for 2002 ligger udenfor genoptagelsesfristen.
Højesteret fandt, at også en ejendomsvurdering, der er reguleret efter vurderingslovens § 3 A, må anses for en ejendomsvurdering i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2's forstand.
Genoptagelsen måtte derfor udstrækkes til at have virkning også for året 2003.
Børge Dahl, Peter Blok, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen og Michael Rekling,
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 5. afdeling den 28. januar 2010.
Appellanten, H1 Andelsboligforening, har påstået frifindelse.
Efter den vurderingslov, der var gældende til og med år 2002, blev der foretaget almindelig vurdering af landets ejendomme hvert år med ansættelse af ejendomsværdien, grundværdien samt et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer. Ved lov nr. 292 af 15. maj 2002 om ændring af vurderingsloven, skattestyrelsesloven og andre skattelove blev denne ordning ændret, således at der med virkning fra 2003 kun skulle foretages almindelig vurdering hvert andet år. I det mellemliggende år skulle der efter vurderingslovens § 3 A ske en regulering af ejendoms- og grundværdi under hensyn til den ændring i prisforholdene, der var sket siden den seneste almindelige vurdering, mens et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer videreføres uændret. Ved årsreguleringen efter § 3 A skulle der således ikke foretages nogen selvstændig vurderingsvirksomhed, idet den almindelige vurdering, der var foretaget året forinden, blev videreført og lagt til grund for reguleringen. Baggrunden for overgangen fra almindelige vurderinger hvert år til hvert andet år var, at årlige almindelige vurderinger
"indebærer et stort tidspres på vurderingsmyndighederne, der knap er blevet færdige med den ene vurdering, før de skal i gang med den næste. Også set i lyset af skattestoppet og loftet over ejendomsværdiskatten forekommer det unødvendigt med årlige vurderinger"
(Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, L 180, side 4642). Der kunne ikke klages over en årsregulering efter § 3 A. Vurderingslovens § 3 A blev ved lov nr. 514 af 7. juni 2006 ophævet med virkning fra 2007.
For den ejendom, som denne sag angår, var der i henhold til de hidtidige regler blevet foretaget en almindelig vurdering for 2002. For 2003 blev der efter den nye ordning foretaget en årsregulering efter vurderingslovens § 3 A, hvorefter der for 2004 blev foretaget en almindelig vurdering og derefter for 2005 en årsregulering.
Den 16. november 2006 indgav H1 Andelsboligforening anmodning om genoptagelse af ansættelsen af fradrag for forbedring, jf. skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2. SKAT genoptog herefter vurderingen fra og med 2004 og ansatte et større fradrag, men afslog at genoptage for 2003.
Den foreliggende tvist drejer sig herefter om, hvorvidt H1 Andelsboligforening efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, har krav på genoptagelse også med virkning for 2003.
Efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, skal en klageberettiget, der ønsker at få genoptaget "en ejendomsvurdering", senest den 1. maj i det fjerde år "efter vurderingsårets udløb" fremlægge oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde ændringen. Der er herved fastsat en bestemt tidsgrænse for ændring af en materielt urigtig vurdering svarende til tidsgrænsen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, for ændring af ansættelsen af indkomst- og ejendomsværdiskat.
Højesteret finder, at ordet "vurderingsåret" i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, må forstås således, at det ikke kun omfatter et år, hvor der er foretaget en almindelig vurdering (eller en omvurdering), men også et år, hvor der alene er foretaget en årsregulering efter vurderingslovens § 3 A. Denne forståelse har støtte i ikrafttrædelsesbestemmelsen § 11, stk. 2, i den foran nævnte lov nr. 292 af 15. maj 2002, ved hvilken bestemmelsen i § 3 A blev indsat i vurderingsloven.
Hvad der skal forstås ved udtrykket "en ejendomsvurdering", lader sig efter Højesterets opfattelse ikke på samme måde entydigt fastlægge. Hverken ordlyd, forhistorie eller forarbejder giver således mulighed for med nogen grad af sikkerhed at fastslå, om udtrykket - som af Skatteministeriet hævdet - alene sigter til selve vurderingen efter vurderingslovens § 1 (eller en omvurdering efter § 3), eller om også en ejendomsvurdering, der er reguleret efter § 3 A - som hævdet af H1 Andelsboligforening - skal anses for en ejendomsvurdering i bestemmelsens forstand.
I mangel af sådanne fortolkningsbidrag finder Højesteret, at der ved afgørelsen af, hvordan genoptagelsesreglen (tidligere skattestyrelseslovens § 34, stk. 2, nu skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2) skal forstås efter indførelsen af ordningen med årsregulering efter vurderingslovens § 3 A, må lægges afgørende vægt på, at der ikke i indholdet af eller forarbejderne til lov nr. 292 af 15. maj 2002 er holdepunkter for, at overgangen fra almindelige vurderinger hvert år til hvert andet år skulle have den konsekvens, at de tidsmæssige muligheder for genoptagelse - og dermed for at få korrigeret en materielt urigtig ejendomsbeskatning - skulle beskæres.
Det må således have formodningen mod sig, at det skulle have betydning for adgangen til at få ændret en forkert ansættelse, om ansættelsen er foretaget på grundlag af en selvstændig vurdering det pågældende år eller er videreført fra det foregående år.
Hertil kommer, at Skatteministeriets opfattelse, hvorefter den ansatte værdi i et reguleringsår ikke er en ejendomsvurdering i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2's forstand, ville få den mindre rimelige konsekvens, at det ville afhænge af tidspunktet for genoptagelsesbegæringen sammenholdt med tidspunktet for de foretagne vurderinger efter vurderingslovens § 1 (eller § 3), hvor mange år tilbage en ændret ansættelse kunne få virkning for.
På den baggrund finder Højesteret, at også en ejendomsvurdering, der er reguleret efter vurderingslovens § 3 A, må anses for en ejendomsvurdering i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2's forstand. Det er således uden betydning, at den ansatte ejendomsværdi og grundværdi i et reguleringsår er fremkommet ved en beregning, der bygger på det foregående års almindelige vurdering. Det er ligeledes uden betydning, at der ikke kunne klages over en årsregulering efter § 3 A.
Som følge heraf må den genoptagelse, der er sket på baggrund af H1 Andelsboligforenings begæring af 16. november 2006, udstrækkes til at have virkning også for året 2003.
Højesteret tager herefter H1 Andelsboligforenings frifindelsespåstand til følge, således at der kan ske genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2003 med henblik på ændret ansættelse af fradrag for forbedringer.
Sagsomkostningerne for landsret og Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgift med 75.000 kr. og af retsafgift for Højesteret med 3.000 kr., i alt 78.000 kr.
H1 Andelsboligforening frifindes.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 78.000 kr. til H1 Andelsboligforening.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Dom i Nykredit-sagen
Dom i Nykredit-sagen 03-06-2014 Sag 351/2012
Dom i Nykredit-sagen
Højesteret frifinder Konkurrencerådet i Nykredit-sagen
Højesteret har i dag afsagt dom i sagen om Nykredits tilsagn om fastsættelse af bidragssats på visse realkreditlån. I forbindelse med fusionen mellem Nykredit Realkredit A/S og Totalkredit A/S i 2003 afgav Nykredit bl.a. tilsagn om at nedsætte sit administrationsbidrag for visse realkreditlån til 0,50 %. Til fusionen var knyttet distributionsaftaler med en række pengeinstitutter, som først frit kunne forlade samarbejdet den 1. april 2010. Nykredit varslede i februar 2010 forhøjelse af bidraget, men Konkurrencerådet påbød den 23. juni 2010 Nykredit ikke at gennemføre forhøjelsen. Konkurrencerådet fandt, at en forhøjelse af bidraget ville være en overtrædelse af tilsagnsvilkåret, da tilsagnet ikke kunne anses for tidsbegrænset. Konkurrencerådets afgørelse blev stadfæstet af Konkurrenceankenævnet den 2. december 2010. Efter en genoptagelse af sagen traf Konkurrencerådet den 30. november 2011 afgørelse om, at tilsagnet ikke kunne ophæves, men at Nykredit midlertidigt kunne forhøje bidragssatsen i en 5 års periode. Nykredit har under sagen fremført det synspunkt, at tilsagnet er opfyldt, og at Nykredit ikke længere er forpligtet af tilsagnet. Nykredit har navnlig henvist til, at Nykredit i forbindelse med fusionen nedsatte bidraget og fastholdt dette, indtil de sidste bindinger i samarbejdsaftalerne med pengeinstitutterne udløb den 1. april 2010. Nykredit fik medhold i sine synspunkter i Sø- og Handelsretten. Højesteret fastslår imidlertid i dommen, at tilsagnet om nedsættelse af administrationsbidraget ikke var tidsbegrænset som anført af Nykredit. Højesteret udtaler endvidere, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Konkurrencerådets afgørelse om, at tilsagnet ikke kan ophæves, men alene lempes. I sagen medvirkede 7 dommere. Dommen er enstemmig.
Højesterets afgørelse i sagen er begrundet således: ”Indledning
Sagen angår prøvelse af Konkurrencerådets afgørelse af 23. juni 2010 og Konkurrenceankenævnets kendelse af 2. december 2010, hvorefter Nykredit Realkredit A/S påbydes at overholde tilsagn 5. Det afgørende spørgsmål er, om Nykredit har opfyldt eller fortsat er bundet af dette tilsagn. Tilsagnet blev afgivet den 10. oktober 2003 med henblik på konkurrencemyndighedernes godkendelse af fusionen mellem Nykredit og Totalkredit, og det går ud på, at administrationsbidraget for Nykredits kernekunder skal nedsættes til 0,50 % ved fuld belåning samt nedsættes tilsvarende for andre privatkunder og ved andre belåningsgrader.
Sagen angår endvidere prøvelse af Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011, hvorved Nykredit ikke fik tilladelse til at tilbagekalde tilsagn 5, men alene til at forhøje Nykredits bidragssatser i en 5 års periode i overensstemmelse med et nyt tilsagn 5a. Aftalegrundlaget mellem Nykredit og Totalkredit indebar, at der både var tale om en fusion, der skulle godkendes af konkurrencemyndighederne efter reglerne i konkurrencelovens §§ 12 - 12 g, og en distributionsaftale, der af konkurrencemyndighederne skulle fritages for forbudet mod visse konkurrencebegrænsende aftaler, jf. konkurrencelovens § 6 og § 8. Sagen om konkurrencemyndighedernes godkendelse af aftalen blev efter anmodning fra Nykredit og Totalkredit behandlet som et samlet hele.
Med hensyn til distributionselementet i aftalegrundlaget skal Konkurrencerådet efter konkurrencelovens § 8 fritage for forbudet i § 6 mod konkurrencebegrænsende aftaler, såfremt visse betingelser er opfyldt, herunder at aftalen sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelene herved, jf. § 8, stk. 1, nr. 2.
Efter konkurrencelovens § 12 c sammenholdt med § 12 e skal en fusion godkendes af Konkurrencerådet, hvis fusionen ikke skaber eller styrker en dominerende stilling på markedet, der bevirker, at den effektive konkurrence hæmmes betydeligt, mens fusionen skal forbydes, hvis disse betingelser ikke er opfyldt. Det fremgår af forarbejderne til reglerne om fusionskontrol, at formålet med kontrollen ikke er at hindre fusioner, men at sikre, at fusioner tilrettelægges sådan, at de skadelige virkninger af fusionen fjernes på forhånd, herunder ved at sikre, at de fordele, som fusionen indebærer for de fusionerede virksomheder, ikke betales af forbrugerne i form af højere priser. Efter lovens § 12 e kan Konkurrencerådet knytte vilkår eller påbud til en godkendelse for at sikre, at de virksomheder, som deltager i fusionen, opfylder tilsagn, som de har givet over for Konkurrencerådet for at fjerne de skadelige virkninger af fusionen. Det fremgår af forarbejderne til denne bestemmelse, at fusionskontrollen bygger på, at det er de deltagende virksomheder, der med tilsagn over for Konkurrencerådet selv skal fjerne de skadelige virkninger, som konkurrencemyndighederne har fastlagt ved deres undersøgelser, idet virksomhederne er nærmest til at vurdere, hvilke tilsagn de er parat til at give med henblik på at afværge konkurrenceproblemer og dermed få fusionen godkendt. Konkurrencerådet skal herefter vurdere tilsagnene i forbindelse med den samlede vurdering af, om fusionen kan godkendes. Højesteret finder, at der ved bedømmelsen af, hvordan et tilsagn afgivet over for Konkurrencerådet skal forstås, må lægges vægt på, at det er virksomhederne, der har formuleret tilsagnet, og at det er forudsat, at de herved har overvejet, hvor langt de ønsker at gå for at skabe grundlag for, at fusionen kan godkendes af Konkurrencerådet. Der må endvidere lægges vægt på, at tilsagn danner grundlag for myndighedernes godkendelse af fusionen, og at tilkendegivelser, der har karakter af betingelser for en godkendelse, efter almindelige forvaltningsretlige regler gælder, så længe godkendelsen varer, medmindre andet er bestemt eller følger af omstændighederne. Det følger endvidere af almindelige forvaltningsretlige regler om genoptagelse, at Konkurrencerådet kan tillade ophævelse eller ændringer af et tilsagn, f.eks. hvis forholdene findes at have ændret sig således, at et tilsagn, der er givet, ikke længere er nødvendigt for at fjerne skadevirkninger af fusionen eller er blevet unødigt byrdefuldt for virksomhederne. Konkurrencerådets afgørelse af 23. juni 2010 – stadfæstet af Konkurrenceankenævnet den 2. december 2010
Tilsagn 5 er et af i alt 9 tilsagn. Det fremgår af tilsagn 5, at Nykredit i forbindelse med fusionens gennemførelse bl.a. skulle nedsætte bidraget for nye lån til kernekunder til 0,50 % ved fuld belåning. Der er ikke i tilsagn 5 angivet en dato for bortfald, som det er tilfældet for tilsagn 1, 4 og 8, og tilsagn 5 indeholder heller ikke angivelser om, at tilsagnet bortfalder under visse nærmere omstændigheder. I de indledende afsnit i tilsagnsdokumentet er det angivet, at tilsagnene bortfalder, såfremt samarbejdet mellem Nykredit og pengeinstitutterne ophører. Udgangspunktet er herefter, at tilsagn 5 ikke er tidsbegrænset, hvilket også er i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige regler. Det må herefter vurderes, om andre forhold, herunder forhandlingsforløbet, giver grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
Tilsagnene blev udformet af Nykredit, og der blev i perioden fra sommeren til efteråret 2003 udarbejdet flere udkast af Nykredit i lyset af møder afholdt mellem Nykredit og Konkurrencestyrelsen. Af de mødereferater, som Nykredit har fremlagt, og som parterne har været enige om at lægge til grund, fremgår bl.a., at der under forløbet var drøftelser om provisionssats og bidragssats, herunder om, at satserne skulle være variable. Eksempelvis fremgår det af referat fra møde afholdt den 1. september 2003, at direktøren for Konkurrencestyrelsen fandt, at bidragene skulle reduceres, således at forbrugerne kunne få fordele af fusionen. Det blev endvidere ved dette møde tilkendegivet af Konkurrencestyrelsen, at det var vigtigt, at der skete ændringer i bidragene, idet styrelsen mente, ”at markedet vil blive endnu mere fastlåst efter fusionen og hvis denne skal komme forbrugerne til gode, må der ske en regulering nu”. Der var tillige drøftelser af størrelsen af bidraget, herunder om satsen skulle være under 0,50 %. Nykredit udarbejdede herefter den 4. september 2003 et nyt udkast til tilsagn 5, hvor bidraget blev nedsat til 0,50 %. I modsætning til tidligere udkast var der ikke angivet en tidsmæssig begrænsning for tilsagnet, og det omfattede nu kun Nykredit og ikke tillige Totalkredit. Af mødereferat fra den 9. september 2003 fremgår, at Nykredit tilkendegav, at en bidragssats på 0,50 % var det yderste, selskabet kunne strække sig til, og Konkurrencestyrelsen gav udtryk for, ”at de var bekymrede for denne bidragssats, idet de følte, at det ville blive den absolut laveste pris på et oligopolistisk marked”. Efter det anførte og de øvrige oplysninger i sagen om tidligere udkast og drøftelserne forud for Nykredits afgivelse den 10. oktober 2003 af det endelige tilsagn 5 finder Højesteret, at forhandlingsforløbet ikke giver grundlag for at fastslå, at der mellem Konkurrencestyrelsen og Nykredit var en fælles forståelse af, at tilsagn 5 skulle være tidsbegrænset som anført af Nykredit. Dette er endvidere understøttet af, at det ikke ved godkendelsen af fusionen på forhånd kunne vurderes, hvor længe de konkurrenceskadelige virkninger ville bestå, da de skadelige virkninger af fusionen ikke alene er knyttet til uopsigeligheden i aftalerne med pengeinstitutterne. Det bemærkes endvidere, at det var væsentligt for Nykredit, at fusionen kunne gennemføres, og Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at det savnede forretningsmæssig begrundelse at afgive et tidsubegrænset tilsagn om størrelsen af Nykredits bidragssats på visse realkreditlån. Ved vurderingen heraf lægger Højesteret også vægt på, at bidragssatserne i en længere årrække forud for 2003 havde ligget på stabilt niveau, og at der efter de almindelige forvaltningsretlige regler er mulighed for genoptagelse.
Højesteret finder på denne baggrund, at tilsagn 5 ikke er tidsbegrænset som anført af Nykredit. Det kan ikke føre til et andet resultat, at Konkurrencestyrelsen i det efterfølgende forløb ikke reagerede over for Nykredit efter at have modtaget referat af komitémødet i januar 2004, hvoraf Nykredits forståelse af tilsagnet fremgik. På denne baggrund frifindes Konkurrencerådet for Nykredits principale påstande.
Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011
Nykredit har nedlagt en subsidiær påstand om, at det tillades selskabet at tilbagekalde tilsagn 5 og tilsagn 5a, og en mere subsidiær påstand om, at det tillades selskabet at tilbagekalde de to tilsagn for så vidt angår nyudlån.
Disse to påstande angår Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011. Ved denne afgørelse bestemte Konkurrencerådet, at der ikke er grundlag for at ophæve det vilkår for godkendelse af fusionen, som tilsagn 5 udgør. Rådets afgørelse om ikke at ophæve tilsagn 5 er overordnet begrundet med, at de betænkeligheder omkring øget koncentration og fjernelse af Totalkredit som konkurrent, der ligger til grund for vurderingen af fusionen i 2003 og for vilkåret om afgivelse af tilsagn 5, fortsat er til stede i mindst samme omfang som i 2003, og at konkurrenceforholdene på markedet stadig er af en sådan karakter, at der er behov for at tilgodese det reguleringsmæssige formål, som tilsagn 5 opfylder. Det var samtidig rådets vurdering, at hensynet til konkurrencen vejer tungere end hensynet til Nykredit. De forhold, som Konkurrencerådet i den forbindelse har lagt vægt på, er sammenfattet i afgørelsens punkt 24. Det fremgår bl.a. heraf, at rådet har lagt til grund, at øgede omkostninger har gjort tilsagn 5 mere byrdefuldt for Nykredit. Endvidere fremgår det, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen i forbindelse med sagen har gennemført en markedsundersøgelse. Selv om Konkurrencerådet ikke fandt grundlag for at ophæve tilsagn 5, fandt rådet, at der kunne ske en midlertidig lempelse af tilsagnet. Rådet traf således samtidig afgørelse om, at rådet kunne acceptere Nykredits tilsagn om modifikation af tilsagn 5, således at der i en 5 års periode fra den 1. april 2012 til den 31. marts 2017 blev mulighed for en vis forhøjelse af bidraget (tilsagn 5a). Fra den 1. april 2017 finder tilsagn 5 herefter igen anvendelse med sin oprindelige ordlyd, herunder niveau for bidragssatsen, medmindre Konkurrencerådet på foranledning af Nykredit måtte have truffet anden afgørelse.
Som det fremgår, bygger Konkurrencerådets afgørelse på en afvejning af hensynet til konkurrencen over for hensynet til Nykredit som følge af, at vilkåret om bidragets størrelse er blevet mere byrdefuldt. Rådet har vurderet, at de konkurrenceskadelige virkninger af fusionen fortsat består, og at tilsagn 5 fortsat har et reguleringsmæssigt formål med henblik på at modvirke disse forhold. Rådet har derfor fundet, at tilsagn 5 ikke kan ophæves. Samtidig har rådet vurderet, at tilsagnet er blevet så byrdefuldt for Nykredit, at vilkåret om bidragets størrelse bør lempes på en sådan måde, at både hensynet til konkurrencen og hensynet til Nykredit tilgodeses. Rådets vurderinger af disse spørgsmål bygger i det væsentlige på et konkurrencemæssigt skøn, og Højesteret finder, at der ikke foreligger det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte dette skøn. Der er heller ikke påvist faktuelle fejl eller retlige mangler ved afgørelsesgrundlaget, der kan føre til, at afgørelsen tilsidesættes.
På denne baggrund frifindes Konkurrencerådet for Nykredits subsidiære påstand.
For så vidt angår Nykredits mere subsidiære påstand bemærkes, at Nykredit under den administrative behandling ikke har fremsat tilsagn, der indebærer ophævelse alene for nyudlån, jf. punkt 40-45 i Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011. Som følge heraf har Konkurrencerådet ikke truffet afgørelse vedrørende spørgsmålet om ophævelse af prisreguleringen alene for nyudlån. Højesteret finder, at Nykredits mere subsidiære påstand under disse omstændigheder ikke kan tages under pådømmelse, jf. herved princippet i konkurrencelovens § 20. Højesteret tager derfor Konkurrencerådets påstand om afvisning for så vidt angår den mere subsidiære påstand til følge.
Sagsomkostninger Efter sagens udfald tages Konkurrencerådets påstand til følge, hvorefter Nykredit skal tilbagebetale sagsomkostninger med 1.650.000 kr. med procesrente fra den 19. december 2012.
Nykredit har anslået sagens værdi til ca. 1 mia. kr. Sagsomkostningerne i en sag om så store værdier må fastsættes skønsmæssigt efter en vurdering af, hvad der kan anses for rimeligt, også under hensyn til sagens omfang og karakter. Der skal endvidere tages hensyn til både arbejdets omfang og det ansvar, der er forbundet med sagens førelse.
På denne baggrund fastsætter Højesteret sagsomkostningerne til Konkurrencerådet for begge retter til 4.006.000 kr. Beløbet dækker udgift til advokat med 4 mio. kr. og 6.000 kr. til dækning af retsafgift for Højesteret.”

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Sømandsbeskatning - refusionsordning - sandsugning og entreprenørmæssig virksomhed
27 May 2016 10:10
Refusionsordning, sømandsbeskatning, sandsuger, entreprenørmæssig virksomhed, søtransport
Sømandsbeskatningsloven § 10, stk. 2
Den juridiske vejledning 2016-2 C.A.3.4.6.7
Thomas Rørdam, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Kurt Rasmussen og Lars Apostoli.
Appellanten, H1, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at rederiets aktiviteter for G1 i maj og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, og at sagen skal hjemvises til SKAT til fornyet behandling. Subsidiært skal Skatteministeriet anerkende, at rederiets aktiviteter for G1 i maj og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, for så vidt angår den tid, der medgik til sejlads til og fra de steder på havet, hvor G1 lavede sine undersøgelser, og at sagen skal hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
Anken omfatter dermed alene de aktiviteter, som er udført med fartøjet Fartøj-1 for den rådgivende ingeniørvirksomhed G1 i maj og juni 2009.
H1 har navnlig anført, at G1's medarbejdere foretog havbundsundersøgelser med henblik på etablering af en havvindmøllepark ved ...2, men besætningen deltog ikke i dette undersøgelsesarbejde. Opgaven for Fartøj-1 og besætningen var således alene at foretage transport af G1's medarbejdere og deres udstyr til de positioner på havet, hvor undersøgelserne fandt sted, og at sejle medarbejderne og udstyret retur. G1's udstyr blev lastet og losset af skibets besætning, som også betjente skibets kran, når G1's udstyr skulle placeres på havbunden og løftes op igen. Arbejdet med lastning og losning af gods er en helt sædvanlig arbejdsopgave i forbindelse med søtransport, og der var ikke tale om, at skibet blev ombygget med henblik på udførelsen af opgaverne for G1.
Arbejdsopgaverne for G1 er omfattet af begrebet "søtransportaktiviteter" i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2, og kan derfor danne grundlag for refusion efter denne bestemmelse, idet fartøjet Fartøj-1 er en sandsuger med en bruttotonnage på over 20 tons.
Det fremgår af lovens forarbejder, at det har været hensigten, at refusion skal ydes i videst muligt omfang inden for de rammer, der følger af de EU-retlige begrænsninger. Disse begrænsninger fremgår af EU-Kommissionens meddelelse fra 2004 om EU-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren. Søtransportbegrebet i den danske lov skal derfor også fortolkes i overensstemmelse med det EU-retlige søtransportbegreb, som er anvendt i retningslinjerne fra EU-Kommissionen, og som er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92. Det følger af forordningerne og EU-Domstolens praksis, at søtransportaktiviteter består af tjenesteydelser i form af transport af gods eller passagerer, og at der i øvrigt skal anlægges en bred fortolkning af begrebet. På baggrund af den EU-retlige fortolkning af søtransportbegrebet kan der ikke være tvivl om, at de aktiviteter, som Fartøj-1 har udført for G1, er omfattet af bestemmelsen i lovens § 10.
Sammenhængen mellem DIS-skatteordningen og tonnageskatteloven, som følger af sømandsbeskatningslovens § 5, gælder ikke for refusionsordningen i henhold til lovens § 10. Derfor er det ikke afgørende for retten til refusion efter § 10, om der er tale om aktiviteter, som kan være omfattet af tonnageskatteloven. Hvis virksomheden er udelukket fra tonnagebeskatning efter reglen i tonnageskattelovens § 8, betyder det således ikke nødvendigvis, at virksomheden ikke vil kunne kvalificeres som søtransportaktivitet efter sømandsbeskatningslovens § 10. Virksomheden, som Fartøj-1 har udført for G1, er i øvrigt ikke omfattet af tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, om entreprenørmæssig virksomhed, herunder "bygning og reparation af ... vindmølleparker. "
Skatteministeriets fortolkning af loven fremgår af SKM2006.602.DEP og af ministeriets korrespondance med EU-Kommissionen forud for Kommissionens godkendelsesbeslutning af 13. januar 2009 om statsstøtte (statsstøttesag C 22/07). Der er tale om tilkendegivelser, der har fundet sted efter lovens vedtagelse, og som derfor ikke er afgørende for lovfortolkningen.
Der er intet til hinder for opdeling af aktiviteterne mellem på den ene side sejlads til og fra de forskellige destinationer på havet, hvor G1's medarbejdere udførte havbundsundersøgelserne, og på den anden side liggetiden på disse destinationer. I hvert fald sejladsen fra havnen til de forskellige destinationer med G1's medarbejdere og deres udstyr og retursejladsen skal henregnes til søtransportaktiviteter som nævnt i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2 - og kan ikke anses for entreprenørmæssig virksomhed. Det er baggrunden for den subsidiære påstand.
Skatteministeriet har navnlig anført, at der skal foretages en helhedsbedømmelse af fartøjet Fartøj-1' aktiviteter for G1, og at disse aktiviteter ikke kan anses for søtransportaktiviteter i sømandsbeskatningslovens forstand, men derimod skal bedømmes som entreprenørmæssig virksomhed. Det betyder, at der ikke er tale om aktiviteter, som kan danne grundlag for refusion i medfør af lovens § 10.
Arbejdet på havet angik de indledende havbundsundersøgelser med henblik på etablering af en havvindmøllepark, og dette arbejde skal bedømmes som en integreret del af projektets gennemførelse. Det er således ikke til hinder for at bedømme arbejdet som entreprenørmæssig virksomhed, at det angik forberedelserne og ikke selve opførelsen af vindmøllerne det pågældende sted. For bedømmelsen af skibets deltagelse i arbejdet med vindmølleprojektet er det afgørende, at dets tilstedeværelse på undersøgelsesstederne var nødvendig, mens undersøgelserne fandt sted, og at det i øvrigt også var skibets kran, der blev benyttet ved anbringelsen af måleudstyret på havbunden og ved optagelsen af udstyret efter endt brug. Kranen blev betjent af skibets besætning, som dermed også deltog i arbejdsprocessen.
Entreprenørskibe er ikke omfattet af de skattefordele, som følger af sømandsbeskatningsloven, herunder refusionsordningen i henhold til lovens § 10. Det ville være i strid med lovens formål at give konkurrencefordele til sandsugere, som deltager i entreprenørarbejde som f.eks. etablering af en vindmøllepark.
Rederiets antagelse om, at det er lovens formål at sikre maksimal udnyttelse af de muligheder for statsstøtte, som følger af de EU-retlige rammer, er ikke korrekt. Det er heller ikke afgørende, om det eventuelt ville være muligt at få godkendt en refusionsordning, der giver refusion for virksomhed som den i sagen omhandlede. Derimod er det afgørende, om der er tale om aktiviteter, som er omfattet af den danske støtteordning, der faktisk er anmeldt til og godkendt af EU-Kommissionen. Derfor er det også uholdbart, når rederiet anser Skatteministeriets beskrivelse af reglernes betydning i korrespondancen med EU-Kommissionen og i SKM2006.602.DEP for at være uden betydning for fortolkningen af reglerne. Kommissionens godkendelse af den danske ordning er således baseret på de danske myndigheders beskrivelse af ordningen og afgrænsningen af den. Statsstøtte uden for disse rammer er ikke godkendt af Kommissionen og vil derfor heller ikke lovligt kunne finde sted.
Sammenhængen mellem DIS-skatteordningen og tonnageskattelovens regler, som følger direkte af § 5 i sømandsbeskatningsloven, er også relevant for refusionsordningen i henhold til denne lovs § 10, da det ikke har været hensigten at indføre en mere lempelig praksis for refusion end for skattefritagelse efter DIS-ordningen. Det var alene administrative hensyn, der lå til grund for, at sandsugere blev dækket af en refusionsordning i stedet for den almindelige skattefritagelsesmodel, der følger af DIS-ordningen. I øvrigt var de hensyn, som lå til grund for støtteordningerne, de samme - et ønske om at sikre danske skibe internationalt konkurrencedygtige vilkår, lige konkurrencevilkår inden for EU og at undgå konkurrencefordrejning i Danmark i forhold til erhverv, som beskattes efter almindelige danske regler. Entreprenørmæssig virksomhed som nævnt i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, kan herefter hverken danne grundlag for beskatning efter DIS-skatteordningen eller for anvendelse af refusionsordningen i henhold til reglerne i sømandsbeskatningsloven.
Da skibets aktiviteter for G1 skal bedømmes under ét, er den opdeling, som ligger til grund for rederiets subsidiære påstand, ikke holdbar. Aktiviteterne skal således i deres helhed bedømmes som entreprenørmæssig virksomhed, der ikke er omfattet af begrebet "søtransportaktiviteter" i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2.
Af § 10 i sømandsbeskatningsloven fremgår bl.a.:
§ 10. Danske rederier, som udøver virksomhed med stenfiskerfartøjer, herunder sandsugere, som er registreret med hjemsted her i landet med en bruttotonnage på 20 t eller derover... kan efter ansøgning få refusion, jf. stk. 2 og 3, for personer, som udfører arbejde om bord...
Loven blev vedtaget som lov nr. 386 af 27. maj 2005. I bemærkningerne til lovforslaget er bl.a. anført følgende (Folketingstidende 2004-05, 2. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 94, s. 1460 ff.):
1. Lovforslagets formål.
Lovforslaget har et dobbelt formål. For det første er der behov for at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til de nye retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren, som EU-Kommissionen udsendte i januar 2004 (EFT C 13 af 17.1.2004, s. 3), og som medlemsstaterne efter retningslinierne skal indarbejde i national lovgivning inden udgangen af juni 2005. Lovforslaget skal i denne forbindelse ses i sammenhæng med det forslag om ændring af tonnageskatteloven, som regeringen samtidig har fremsat.
Samtidig ønsker regeringen som led i bestræbelserne på at forenkle skattesystemet at foreslå væsentlige forenklinger af reglerne for beskatning af søfolk.
I øjeblikket skal reglerne om beskatning af søfolk søges i et samspil mellem regler i kildeskatteloven, regler i ligningsloven og endelig lov om særlige fradrag til sømænd.
Dertil kommer, at en del af regelsættet består af bemyndigelser til skatteministeren til at meddele dispensationer.
Regeringen ønsker at forenkle og objektivere dette regelsæt. Derfor foreslår regeringen at afskaffe det eksisterende dispensationssystem og i stedet alene basere reglerne om beskatning af søfolk på objektive kriterier. Desuden foreslås det at forenkle de ganske komplicerede regler for særlige fradrag til søfolk.
3. EU's retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren.
EU-Kommissionen udsendte i januar 2004 reviderede retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren (EFT C 13 af 17.1.2004, s. 3). Danmark har sammen med andre medlemsstater tilkendegivet at ville indrette deres nationale regler efter de nye retningslinier inden udgangen af juni 2005. De nye retningslinier afløser et sæt retningslinier fra 1997.
Retningslinierne er ikke i juridisk forstand bindende for medlemsstaterne på samme måde som forordninger og direktiver. Med meddelelsens egne ord tager den sigte på at fastlægge de parametre, inden for hvilke statsstøtte til søtransportsektoren vil blive godkendt af Kommissionen efter de fællesskabsretlige regler og procedurer for statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 3, litra c) og/eller artikel 86, stk. 2. Retningslinierne har således formelt set mest karakter af en tilkendegivelse fra Kommissionen til medlemsstaterne om, hvordan man vil håndtere ansøgninger om godkendelse af statsstøtteforanstaltninger på søtransportområdet.
Det anføres indledningsvis i EU-retningslinierne for statsstøtte til søtransportsektoren, at retningslinierne omfatter, hvad der betegnes som tjenesteydelser inden for søtransport, som disse er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92, d.v.s. »søtransport af gods og passagerer«. Retningslinierne gælder inden for visse grænser også for bugsering og for opmudrings- og sandsugningsaktiviteter.
Om opmudring og sandsugning siges det i retningslinierne, at sådanne aktiviteter principielt ikke er berettiget til søtransportstøtte. Dog kan sådanne aktiviteter bringes ind under statsstøtteordninger, hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtransport.
Anvendelsesområdet for statsstøtteforanstaltninger på dette område er således den erhvervsmæssige transport af gods og passagerer til søs, samt inden for visse begrænsninger bugsering og opmudring/sandsugning. Andre former for virksomhed kan ikke omfattes af statsstøtteforanstaltningerne, uanset om de foregår på eller fra et skib...
Der er intet til hinder for, at en medlemsstat gennemfører statsstøtteforanstaltninger, som er mindre vidtgående, end retningslinierne åbner mulighed for. Statsstøtteforanstaltninger skal som før nævnt under alle omstændigheder notificeres og godkendes af Kommissionen, før de kan sættes i værk, men der er ingen EU-retlig forpligtelse for medlemsstaterne til at udfylde rammen fuldt ud. Hvis en medlemsstat derimod måtte ønske at give statsstøtte ud over de rammer, der her er fastlagt, vil Kommissionen næppe kunne give sin godkendelse, og en sådan foranstaltning vil dermed ikke kunne sættes i værk.
4. Lovforslagets indhold.
Som ovenfor nævnt er formålet med dette lovforslag dels at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til de nye EU-retningsliner for statsstøtte til søtransportsektoren, dels at foretage en forenkling af regelsættet.
De væsentligste ændringer i forhold til de gældende regler er følgende:
Anvendelsesområdet for DIS-ordningen bliver det samme som for tonnageskatteordningen. DIS-ordningen (beskatning af søfolk ombord på danske skibe) og tonnageskatteordningen (beskatning af danske rederier) er begge i EU-retlig forstand statsstøtteordninger, og de hviler på samme EU-retlige grundlag. Derfor bør de også have samme anvendelsesområde, medmindre andet følger af EU-reglerne.
Det gøres muligt for ejere af sandsugerfartøjer at modtage statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger inden for de begrænsninger, det efter statsstøtteretningslinierne bliver tilladt. Dette vil efter lovforslaget ske, ved at sådanne rederier efter nærmere regler kan få refusion for personer, som udfører arbejde ombord på sådanne fartøjer.
For sandsugeres vedkommende er situationen i øjeblikket den, at sådanne fartøjer ikke kan registreres i Dansk Internationalt Skibsregister, og at ansatte ombord på sandsugere således ikke kan gøre brug af DIS-skattereglerne. Dette gælder i praksis dog kun delvis, idet sandsugere kun holdes ude af DIS, så længe de arbejder på grundlag af en indvindingstilladelse efter råstofloven. Er der ikke udstedt indvindingstilladelse, eller er tilladelsen deponeret, registreres sandsugere efter praksis i DIS som lastskibe med deraf følgende DIS-skattefritagelse for de personer, der arbejder ombord.
Denne praksis vil med de nye statsstøtteretningslinier ikke kunne opretholdes. Det siges således direkte i retningslinierne, at sandsugning m.v. principielt ikke er berettiget til søtransportstøtte. Dog kan sådanne aktiviteter bringes ind under statsstøtteordninger, hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtransport. Det påhviler efter statsstøtteretningslinierne i sådanne tilfælde rederierne at føre adskilte regnskaber for søtransportaktiviteterne.
For at en sandsuger efter statsstøttereglerne skal kunne bringes ind under DIS-ordningen, skal den således udføre søtransportopgaver i mindst halvdelen af den tid, den er i drift. Dette er efter det foreliggende en forudsætning, som ikke altid er opfyldt. Herefter vil en person ombord på en sandsuger kunne være skattepligtig efter de almindelige regler i nogle perioder og efter DIS-reglerne i andre, alt efter om 50-pct.kravet er opfyldt.
En sådan ordning vil være vanskelig at administrere, hvis det skal ske inden for en skattefritagelsesordning som DIS-ordningen. Regeringen har derfor valgt at foreslå en anden løsning for sandsugere, nemlig en refusionsordning, jf. bemærkningerne til lovforslagets § 10.
Statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger i søtransportsektoren kan gives på to måder. Enten kan de pågældende søfolk få udbetalt en skattefri nettohyre, eller også kan rederierne helt eller delvis få refunderet den skat og de sociale bidrag, som opkræves hos søfolkene. Medlemsstaterne kan frit vælge, hvilken metode man vil anvende, og det er også muligt at kombinere de to metoder.
Der er under bemærkningerne til lovforslagets § 6 ovenfor redegjort for, at det vil være vanskeligt at indrette den eksisterende skattefritagelsesordning - DIS-ordningen - på en sådan måde, at den vil kunne rumme de muligheder, der efter EU-retningslinierne er for at give statsstøtte til sandsugere. Sådan støtte kan kun gives i det omfang, at det enkelte fartøj anvendes til søtransportaktiviteter i mindst 50 pct. af den tid, det er i drift.
Regeringen ønsker at udfylde EU's retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren bedst muligt, og det foreslås derfor, at det gøres muligt at give sandsugerrederier en refusion for personer, der arbejder ombord på sådanne fartøjer, jf. nedenfor.
Som bilag til lovforslaget er indsat EU-Kommissionens meddelelse C (2004) 43 om EU-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren (2004/C 13/03). I retningslinjerne hedder det bl.a.:
Nærværende retningslinjer gælder for tjenesteydelser inden for søtransport, som disse er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92, dvs. »søtransport af gods og passagerer«. De gælder også i bestemte tilfælde for bugsering og opmudrings-/sandsugningsaktiviteter.
»Opmudring/sandsugning« er principielt ikke berettiget til søtransportstøtte. Beskatningsordningerne for virksomheder (f.eks. tonnageafgift) kan kun anvendes for opmudrings-/sandsugningsfartøjer, hvis aktiviteter udgør »søtransport« dvs. transport på havet af opgravede materialer - for over 50 % af deres årlige driftstids vedkommende og kun for sådanne transportaktiviteter. Kun opmudrings-/sandsugningsfartøjer, der er registreret i en medlemsstat, kan komme i betragtning (undtagelse fra flagtilknytningen er ikke mulig). I sådanne tilfælde kræves der adskilte regnskaber for søtransportaktiviteterne. (4)
I note 4 til meddelelsen fra Kommissionen hedder det:
(4) De fartøjer, der benyttes af disse virksomheder, opgraver også materialer, som de bagefter transporterer. Opgravning eller opmudring som sådan berettiger ikke til statsstøtte til søtransport.
I § 13, stk. 1, i bekendtgørelsen om beskatning af søfolk (bekendtgørelse nr. 361 af 7. maj 2009 - tidligere bekendtgørelse nr. 653 af 28. juni 2005) hedder det:
1. Sejlads mellem havn og indvindingsplads.
2. Sejlads mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal losses, herunder selve losningen.
3. Sejlads mellem lossested og havn.
4. Sejlads mellem indvindingspladser.
5. Sejlads ved assistance på foranledning af offentlig myndighed i forbindelse med oprydning efter olieudslip m.v.
Den 13. januar 2009 traf EU-Kommissionen beslutning i statsstøttesagen C 22/07 (ex N 43/07) om godkendelse af de foranstaltninger, som Danmark har gennemført til fordel for søgående sandsugere, under forudsætning af at sejlads på indvindingspladser er udelukket fra de støtteberettigede aktiviteter, og til fordel for søgående kabelskibe. Af beslutningen fremgår bl.a.:
2. DETALJERET BESKRIVELSE AF DE ANMELDTE FORANSTALTNINGER
2.1. Beskrivelse af den anmeldte ændring af DIS-ordningen
(11) Efter gældende dansk ret kan sandsugere ikke registreres i DIS-registeret. Sandsugere kan derfor ikke opfylde de grundlæggende betingelser for at anvende DIS-ordningen. Eftersom sandsugere desuden i et vist omfang anvendes til f.eks. konstruktionsarbejder i søterritoriet, har det været vanskeligt for Danmark at inkludere sandsugere i den generelle nettolønsordning. I stedet har Danmark besluttet at beskatte personer, som arbejder ombord på disse fartøjer i henhold til de almindelige beskatningsregler og derefter refundere skatten til rederierne, når betingelserne herfor er opfyldt.
(12) Det vil sige, at sandsugning indirekte er omfattet af DIS-ordningen og nyder de samme fordele, som gælder for rederier, hvis skibe er registreret i DIS-registret.
3. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING AF UNDERSØGELSESPROCEDUREN
3.1 Tvivl om støttens forenelighed med fællesmarkedet for så vidt angår kabellægning
(22) Kommissionen anså det for umuligt at inddele en given sørejse i dele, hvoraf nogle er omfattet af begrebet søtransport, medens andre ikke er det. Kommissionen var snarere af den opfattelse, at det - som for alle andre maritime aktiviteter - var nødvendigt at foretage en samlet vurdering og derefter konkludere, om en given sørejse fuldt ud er omfattet af definitionen på søtransport.
(23) På dette grundlag gav Kommissionen i sin beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure udtryk for det synspunkt, at udlægning af kabler i havet ikke kan siges at være en kombination af søtransport og udlægning af kabler i havet.
4. BEMÆRKNINGER FRA DANMARK OM BESLUTNINGEN OM INDLEDNING AF UNDERSØGELSEN
4.1 Bemærkninger vedrørende kabellægning
4.2 Bemærkninger vedrørende sandsugning
(30) Ifølge Danmark er det efter retningslinjerne for sandsugeres vedkommende muligt at opdele de samlede aktiviteter i søtransport og andet. De danske myndigheder finder det uforståeligt, at en tilsvarende opdeling ikke skulle kunne foretages for kabelskibe.
(33) I henhold til retningslinjerne er det et krav, at mindst 50 % af samtlige aktiviteter udgør søtransport, som for sandsugeres vedkommende ifølge de danske myndigheder er defineret i retningslinjerne som »... transport på havet af opgravede materialer ...«. Ifølge de danske myndigheder bør retningslinjerne fortolkes således, at transport på havet af opgravede materialer skal anses for søtransport.
(39) Efter de danske myndigheders opfattelse skal transport på havet af opgravede materialer betragtes som søtransport som omhandlet i retningslinjerne. Sandsugere er derfor omfattet af retningslinjerne uanset indholdet af forordning (EØF) nr. 4055/86 og (EØF) nr. 3577/92, hvis sandsugere udfører søtransport (ifølge Danmark defineret som »transport på havet af opgravede materialer«) i mindst 50 % af deres driftstid.
(41) De danske myndigheder forklarer, at udgravnings- og opmudringsarbejder i praksis ofte(st) foretages med såkaldte spandkædegravere, som ikke har egne fremdrivningsmidler, og som også af denne grund falder uden for DIS-ordningen. Skibe med egne fremdrivningsmidler kan omfattes af ordningen. Imidlertid er skibe beskæftiget med entreprenørmæssig virksomhed til søs også udelukket fra DIS-ordningen. Ved entreprenørmæssig virksomhed forstås bygning og reparation af havne, moler, broer, olieinstallationer, vindmølleparker og andre havanlæg.
6.1 Kabellægning
6.2 Sandsugning
(79) Med hensyn til kravet om, at sandsugere skal udføre søtransport i mindst 50 % af deres driftstid, bemærker Kommissionen, at »søtransport« i forbindelse med sandsugning er defineret i punkt 3.1, 16. afsnit, i retningslinjerne som »transport på havet af opgravede materialer«, og at det ikke omfatter »opgravning eller opmudring som sådan«. I denne forbindelse bemærker Kommissionen, at opgravning eller sandsugning som sådan er udelukket fra definitionen på støtteberettigede sandsugningsaktiviteter som beskrevet i bekendtgørelsen af 27. maj 2005. Kommissionen anser endvidere »sejlads mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal losses«, og »sejlads mellem indvindingspladser« for transport af opgravede materialer. Kommissionen medgiver også, at skibe inden for søtransport ikke altid sejler i læsset stand som følge af skævheder på visse handelsruter. Det er derfor logisk ved analogi at betragte »sejlads mellem havn og indvindingsplads« og »sejlads mellem lossested og havn« som søtransport. Tilsvarende er »losning« en integrerende del af søtransport. Endelig bemærkes, at når sandsugere yder assistance på havet på foranledning af offentlig myndighed, er den tid, de direkte og udelukkende bruger på at yde den assistance, til gavn for søtransporten.
(80) Kommissionen konkluderer derfor, at sandsugningsaktiviteter som defineret i bekendtgørelsen kan omfattes af DIS-ordningen, dog ikke når det drejer sig om aktiviteter, der svarer til »sejlads på indvindingspladser«, som ikke kan skelnes fra opgravning eller sandsugning som sådan.
For Højesteret er sagen begrænset til de aktiviteter, som H1 udførte for G1 i maj og juni 2009 med Fartøj-1 i forbindelse med havbundsundersøgelser, som G1 foretog vedrørende mulig etablering af en havvindmøllepark ved... 2. Spørgsmålet er, om disse aktiviteter helt eller delvis kan anses for "søtransportaktiviteter" som nævnt i sømandsbeskatningslovens § 10, med den virkning at de kan danne grundlag for refusion efter denne bestemmelse.
Det er oplyst, at Fartøj-1 er et særligt indrettet fartøj med en bruttotonnage på over 20 tons. Skibet kan anvendes til sandsugning, men også til andre aktiviteter, og det er bl.a. udrustet med en kran.
Opgaverne, som blev udført for G1, bestod af sejlads med G1's personale og udstyr til bestemte positioner på havet, hvor havbundsundersøgelserne fandt sted. Det var G1's personale, som gennemførte undersøgelserne under anvendelse af eget udstyr, men placeringen af udstyret på havbunden skete ved hjælp af skibets kran, der blev betjent af besætningen.
Det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget vedrørende sømandsbeskatningsloven, at formålet bl.a. var at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til EU-Kommissionens retningslinjer fra 2004 for statsstøtte til søtransportsektoren. I retningslinjerne er begrebet "søtransport" med henvisning til de gældende forordninger på området omtalt som "søtransport af gods og passagerer". Særligt for så vidt angår sandsugningsfartøjer er det bl.a. anført, at der kun kan blive tale om søtransportstøtte, hvis søtransportaktiviteter udgør mere end 50 % af deres driftstid. I den forbindelse er "søtransport" beskrevet som "transport på havet af opgravede materialer".
Højesteret finder, at det anførte i retningslinjerne om sandsugningsfartøjer må forstås således, at der hermed sigtes til fartøjer, som udfører sandsugningsaktiviteter og lignende. Når et sådant fartøj ikke udfører opgaver af denne karakter, men transporterer passagerer eller andet gods end opgravede materialer, må det anses for omfattet af det almindelige EU-retlige søtransportbegreb.
Den del af skibets aktiviteter for G1, som fandt sted på de destinationer på havet, hvor havbundsundersøgelserne blev foretaget, kan derimod ikke anses som en integreret del af søtransporten. Højesteret lægger i den forbindelse navnlig vægt på, at disse aktiviteter havde sammenhæng med skibets specialindretning - herunder med en særlig kran, der var egnet til placering af udstyr på havbunden - og at disse aktiviteter derfor ikke kan sidestilles med sædvanlig lastning eller losning af gods i forbindelse med søtransport.
Da kun den del af aktiviteterne, som bestod af sejlads med G1's personale og udstyr til og fra de enkelte destinationer på havet, efter det anførte kan anses for søtransportaktiviteter i lovens forstand, tager Højesteret H1s subsidiære påstand til følge. Det bemærkes i den forbindelse, at lovens refusionsordning forudsætter, at der foretages en opdeling af en sandsugers aktiviteter mellem ikke refusionsberettigede sandsugningsaktiviteter på den ene side og søtransport på den anden, og at der således ikke skal foretages en helhedsbedømmelse af aktiviteterne.
Efter sagens udfald skal Skatteministeriet til H1 betale sagsomkostninger for Højesteret med 56.000 kr., hvoraf 50.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand, og 6.000 kr. er til dækning af retsafgift. For landsretten angik sagen nogle yderligere spørgsmål, som Skatteministeriet fik medhold i, og som ikke er omfattet af anken til Højesteret. Under hensyn hertil finder Højesteret, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsretten til den anden part bortset fra 4.000 kr. til dækning af udgifterne til retsafgift for landsretten, som Skatteministeriet skal betale.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1s aktiviteter for G1 i maj og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, for så vidt angår den tid, der medgik til sejlads til og fra de steder på havet, hvor G1 lavede sine undersøgelser, og at sagen skal hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale i alt 60.000 kr. til H1.


text:
Medarbejderaktiesager venter på Højesteret -
Medarbejderaktiesager venter på Højesteret
Elmer & Partnere fører for Finansforbundet en lang række sager vedrørende medarbejderaktier.
Medarbejderaktier tilkendes medarbejderen enten gratis eller mod, at medarbejderen skal betale en reduceret kurs for aktierne – såkaldte favørkursaktier.
I medfør af ligningslovens bestemmelser kan medarbejderen opnå skattefrihed for den gevinst, medarbejderen får ved tildeling af medarbejderaktier. Skattefriheden forudsætter, at medarbejderaktierne er båndlagt i 7 år, hvis der er tale om gratisaktier, og i 5 år hvis der er tale om medarbejderaktier.
Medarbejderaktier har specielt i den finansielle sektor været særdeles udbredt. I forhold til en række pengeinstitutter har Finansforbundet og Finanssektorens Arbejdsgiverforening forligsmæssigt afsluttet sager. I forhold til en række andre pengeinstitutter er der anlagt sager ved domstolene, og der er også indgået suspensionsaftaler afventende en principiel afgørelse af de udestående spørgsmål. Der verserer i øjeblikket for domstolene alene vedrørende den finansielle sektor 11 retssager om medarbejderaktier, og flere andre sager afventer udfaldet heraf.
Størsteparten af alle medarbejderaktieordninger indeholder en bestemmelse om, at medarbejdere, der er i opsagt stilling, ikke har krav på tildeling af medarbejderaktier. Dette vilkår kom ind i medarbejderaktieordningerne, fordi det er et vilkår for skattefrihed, at medarbejderaktierne er tildelt medarbejdere, der ikke er i opsagt stilling. Højesteret skal tage stilling til, om dette vilkår er ugyldigt.
Medarbejdersiden gør gældende, at den skatteretlige regulering ikke har betydning for retsforholdet mellem arbejdsgiver og lønmodtager. Videre gøres gældende, at medarbejderaktier er løn, og da medarbejderne er funktionærer, har de derfor krav på en forholdsmæssig andel af de medarbejderaktier, som de ville have modtaget ved fortsat ansættelse. Kravet rejses i medfør af funktionærlovens § 17 a.
Den ledende dom på området blev afsagt i december 2005 og vedrører Jyske Bank. Sø- og Handelsretten nåede frem til, at gratisaktier var løn, medens favørkursaktier ikke var løn. Denne dom blev ikke indbragt for Højesteret. Dommen findes i Ugeskrift for Retsvæsen 2006, side 901.
Efterfølgende anlagde Finansforbundet 9 sager, der alle blev henvist til behandling i Sø- og Handelsretten. Seks af sagerne vedrører favørkursaktier og flere af sagerne blandede ordninger, hvor der både er tildelt gratisaktier og favørkursaktier. Sø- og Handelsretten afsagde dom i de 9 sager den 19. juni 2008 og efterfølgende er 8 af sagerne anket til Højesteret. Sø- og Handelsretten fastholdt udgangspunktpunktet fra Jyske Bank dommen.
Højesteret skal både tage stilling til, om gratisaktier er omfattet af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, og om favørkursaktier er omfattet af lønbegrebet.
Herudover skal Højesteret tage stilling til en lang række forskellige situationer, hvor spørgsmålet er, om medarbejderen i henhold til aftale eller sædvane har krav på tildelingen.
Sagerne er nu klar til hovedforhandling i Højesteret. Imidlertid har det store sagspres i Højesteret den konsekvens, at sagerne først hovedforhandles i Højesteret fra 13.-15. september 2010 og at der derfor ikke kan forventes dom i sagerne før ca. 1. oktober 2010.
Spørgsmål vedrørende medarbejderaktieproblemstillingen kan rettes til advokat Jacob Goldschmidt, der fører sagerne på vegne af Finansforbundet.
Dommene for Sø- og Handelsretten er i anonymiseret form tilgængelige på Sø- og Handelsrettens hjemmeside.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret