text:
Annullation af ansættelse var berettiget
Annullering af ansættelse på grund af manglende oplysning om stress og opsagt stilling var berettiget. Det kom Højesteret frem til ved dom af 9. juni 2015.
Sagen drejede sig om en medarbejder, der var blevet ansat som lønkonsulent på et sygehus med tiltrædelse til den 1. juli 2010. Inden tiltrædelsestidspunktet annullerede arbejdsgiveren imidlertid ansættelsen, fordi medarbejderen ikke havde oplyst, at hun i sin tidligere stilling som personalekonsulent ved et af regionens andre sygehuse var blevet opsagt, og at hun havde været sygemeldt siden november 2009 på grund af stress.
I henhold til helbredsoplysningslovens § 6 skal en lønmodtager inden ansættelsen af egen drift oplyse om, hvorvidt vedkommende er bekendt med at lide af en sygdom eller har symptomer på en sygdom, som vil have væsentlig betydning for vedkommendes arbejdsdygtighed.
Højesteret fandt indledningsvis, at oplysningspligten efter helbredsoplysningslovens § 6 også omfatter arbejdsbetinget stress, der medfører sygefravær.
Højesteret lagde til grund, at den nye stilling som lønkonsulent var af samme art som den hidtidige som personalekonsulent, og at den måtte forventes at have samme karakter. Derudover fremgik det af medarbejderens læges journalnotater og af referaterne af hendes samtaler med sin hidtidige arbejdsgiver, at hendes stress var arbejdsrelateret, herunder relateret til forholdet til hendes nærmeste leder. Også andre mulige årsager var nævnt.
Selvom medarbejderen mente, at problemerne var løst med skiftet til en ny stilling og en ny chef, fandt Højesteret efter en samlet bedømmelse, at hun i forbindelse med ansættelsessamtalerne ikke med rette kunne anse sig for fri af stress, men at hun måtte indse, at der var en nærliggende risiko for fortsat stress med betydning for hendes arbejdsdygtighed.
Højesteret fandt herefter, at medarbejderen havde tilsidesat sin oplysningspligt efter helbredsoplysningslovens § 6.
Derudover havde medarbejderen angivet i sit CV, at hun i dag arbejdede ved det andet sygehus og angav dette uden nogen slutdato, selvom hun havde angivet slutdato ved tidligere ansættelsessteder. På denne baggrund og efter forklaringerne fra regionens repræsentanter under ansættelsessamtalerne lagde Højesteret til grund, at medarbejderen bevidst havde givet urigtigt indtryk af, at hun var aktiv i uopsagt stilling for at undgå, at oplysningerne om hendes opsagte stilling skulle få negativ betydning for hendes ansættelsesmulighed. Højesteret fandt derfor, at hun herved havde handlet svigagtigt og i strid med sin almindelige loyale oplysningspligt.
Højesteret fandt herefter, at såvel medarbejderens tilsidesættelse af oplysningspligten efter helbredsoplysningsloven som hendes svigagtige oplysning om at være aktiv i uopsagt stilling havde givet regionen ret til at annullere tilsagnet om ansættelse som ugyldigt.
Højesteret fandt endvidere, at medarbejderen burde være partshørt om nye faktiske oplysninger fra hendes tidligere chef. Da den supplerende partshøring imidlertid ikke var konkret væsentlig, udløste fejlen ikke ret til kompensation, jf. principperne herom fastslået i UfR 2007.537 H.
Byretten og landsretten var kommet frem til samme resultat.
Dommen viser, at en ansøger i forbindelse med ansættelse kan tilbageholde så væsentlige oplysninger om sin helbredssituation, at annullering af en ansættelse kan være retmæssig. Derudover viser dommen, at det kan være sagligt at annullere en beslutning om ansættelse, hvis medarbejderen har handlet svigagtigt ved at give indtryk af, at vedkommende er i uopsagt stilling, når dette ikke er korrekt. Dommen er herudover for så vidt angår mangler ved partshøring i det offentlige i overensstemmelse med principperne fastslået i den ledende dom trykt i UfR 2007.537 H.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
09 Jul 2007 14:05
19 Jun 2007 13:37
07-101899
Vil fortjenesten ved salg af A's arealer til tredjemand vedrørende første og efterfølgende salgsfaser være fritaget for skat jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum, hvorefter fortjeneste ved salg til en erhverver, der opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen, ikke skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst?
A ejer et jordareal i B af hvilket 312.795 m2 er beliggende ved C. Det er dette jordareal, som A påtænker at sælge til tredjemand.
Repræsentanten har anført, at A kun vil sælge det nævnte jordareal, fordi kommunen ellers vil ekspropriere området til virkeliggørelse af den for området vedtagne lokalplan.
A påtænker salget af området gennemført over flere faser.
Den første fase er planlagt til at skulle indledes medio februar 2007, idet der vil blive indhentet købstilbud. I denne fase agter A at frasælge den første storparcel fra C til et udviklingsfirma, der skal forestå byggemodningen og udstykning af arealerne til boligbyggeri i overensstemmelse med lokalplanen for området.
A forventer på baggrund af indkomne tilbud ultimo februar 2007 at kunne træffe beslutning om salg.
A agter vedrørende de følgende salgsfaser selv at stå for byggemodning m.v. og salg af de øvrige jordarealer på C.
Der er udarbejdet lokalplan nr. 80 for området ved C. Lokalplanen, der er endeligt godkendt af byrådet den 31. januar 2006, omfatter hele området ved C. Ifølge lokalplanen kan der opføres maksimalt 145 boligenheder på området.
Der er forelagt et brev af 18. december 2006 fra daværende D Kommunes Ledelsessekretariatet, med følgende indhold:
"Kommunen skal hermed bekræfte, at den med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal som er omfattet af lokalplan 80 og som i dag er ejet af A.
Ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse. Der foreligger ikke en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation, men Kommunen har gennem mange år arbejdet meget aktivt med at sikre en række overordnede myndigheders accept af det pågældende boligudlæg, fordi det af Kommunen blev betragtet som et helt centralt byudviklingsområde i B."
Repræsentanten har anført, at den vedtagne lokalplan har til formål:
- at sikre en hensigtsmæssig og hensynsfuld placering af den fremtidige bebyggelse i det værdifulde landskab omkring C,
- fastlægge områdets anvendelse til boligformål, centerformål samt offentlige formål,
- fastlægge et udstykningsprincip, der samler bebyggelsen i 4 enklaver, som stråler ud fra C, adskilt fra åbne, grønne kiler,
- at sikre de fremtidige udsigtsmuligheder fra C mod vest og nordvest,
- fastlægge bestemmelser for byggeriets omfang og udseende samt at sikre en præcis bygningsmæssig afgrænsning mod det vest for liggende åbne landskab,
- at fastlægge et udstykningsprincip i de tre vestlige boligenklaver, der placerer bebyggelsen omkring brede, fælles adgangsarealer, udformede som grønne fællesarealer med plads til leg og ophold,
- at fastlægge bestemmelser og retningslinjer for veje, stier og parkeringsforhold.
I fortsættelse heraf har repræsentanten anført, at kommunen har gennem flere år arbejdet meget aktivt med at få gang i nyt boligbyggeri i kommunen med henblik på at byudvikle kommunen yderligere. Kommunen har stedse betragtet C området som et helt centralt byudviklingsområde i kommunen. Det skyldes, at eneste mulighed for yderligere udvikling af byområdet i kommunen reelt vil være bebyggelse af området vest for kommunecentret, som udgøres af området ved C.
Kommunen har stedse været bevidst om, at forudsætningen for at vedtage lokalplan for området med henblik på byudvikling af det nævnte område var dispensation fra reglerne om varetagelse af reglerne for støjbeskyttelseshensyn i kommunen. Kommunen ansøgte således i 2001 med henvisning til forslag til kommuneplan Miljøministeriet om dispensation fra regler om varetagelse af støj beskyttelseshensyn i kommunen.
Repræsentanten oplyste, at kommunens arbejde med at opnå dispensation fra støj reglerne for området er foregået, uden at A har været inddraget. Miljøministeriet meddelte i brev af 26. november 2002 dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne, hvilket indebar, at kommunen herefter kunne vedtage forslag til kommuneplan 2001-2002 og derefter vedtage lokalplaner i overensstemmelse hermed. Miljøministeriets brev til kommunen fremgår bl.a., at kommunen ikke har mulighed for at byudvikle B, som er kommunecenter, medmindre der meddeles dispensation fra støj beskyttelsesreglerne, da hele B ligger inden for støj konsekvenszonen omkring B.
Ifølge Miljøministeriet er dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne en nødvendig forudsætning for, at kommunen skal kunne tilvejebringe kommuneplanrammer og efterfølgende lokalplaner for udlæg til støj følsom anvendelse inden for støjkonsekvenszonen omkring skydeterrænet.
Det hedder videre i Miljøministeriets brev, at kommunen, Hovedstadens Udviklingsråd, Forsvarsministeriet, Forsvarets Bygningstjeneste, Miljøstyrelsen og Landsplanafdelingen siden muligheden for at dispensere blev indført i december 2000, har forhandlet om muligheden for byudvikling og især opførelse af boliger i B.
Af kommunens brev af 10. marts 2004 til A, fremgår bl.a., at Hovedstadens udviklingsråd har vedtaget tillæg til regionplan for Hovedstadsregionen, der omhandler akut udlæg af nye boligarealer.
Regionplantillægget er herefter gældende som ramme for den videre kommunale planlægning.
Det hedder videre i brevet, at den mere detaljerede planlægning og efterfølgende byggemodning af arealerne sydvest for B tilhørende A eksempelvis kan ske på baggrund af en samlet lokalplan for området.
Områdets anvendelse som byområde skyldes den opnåede dispensation fra reglerne om varetagelse af støjbeskyttelseshensyn i kommunen, jf. Miljøministeriets dispensation af 26. november 2002.
Det hedder endvidere i kommunens brev, at Miljøministeriets dispensation og regionplantillægget er resultatet af byrådets bestræbelser siden 1994 for, til trods for pålagte støjrestriktioner omkring B, igen at få gang i nyt boligbyggeri.
Endeligt hedder det i brevet, at behovet for nye arealer til byudvikling i periferien af Hovedstadsområdet har været stigende de senere år, og at byrådet derfor er interesseret i fortsat at medvirke til at komme videre med en trinvis byudvikling af arealerne sydvest for B.
A har opnået Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse til at frasælge ca. 1 % af de af A ejede arealer. Det skal atter pointeres, at A, som oplyst, kun vil sælge C, fordi kommunen over for A har tilkendegivet, at den har mulighed for at ekspropriere arealerne.
Det hedder i Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse, at A har oplyst, at den ikke selv har taget initiativ til et frasalg eller på anden måde deltaget i kommunens planlægning med hensyn til zonestatusændring for området.
Det fremgår videre af Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse, at A har oplyst, at kommunen over for A har tilkendegivet, at den har mulighed for at ekspropriere de omhandlede arealer.
Kommunen har i brev af 18. december 2006 til A, udtalt, at kommunen skal bekræfte, at kommunen med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal, som er omfattet af lokalplan 80, og som ejes af A. Det hedder videre i udtalelsen, at ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse.
Kommunen udtaler videre, at der ikke foreligger en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation, men kommunen har gennem mange år arbejdet meget aktivt med at sikre en række overordnede myndigheders accept af det pågældende boligudlæg, fordi det af kommunen er blevet betragtet som et helt centralt byudviklingsområde i B.
Repræsentanten har henvist til planlovens § 47 og anført, at kommunen med hjemmel i planlovens § 47 kunne foretage ekspropriation af de arealer, som omfattes af den af kommunen vedtagne lokalplan, når ekspropriation vil være af væsentlig betydning for at sikre gennemførelsen af byudviklingen med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen.
Dernæst har repræsentanten henvist til praksis vedrørende anvendelse af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2 pkt. - Højesterets dom af 11. august 1995, jf. TJS 1995.575, og anført, at der i dommen, der angik erstatning for en pålagt rådighedsindskrænkning, principielt er fastslået, at det efter formålet med ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. ikke i sig selv kunne udelukke skattefrihed efter bestemmelsen, at aftalen om rådighedsindskrænkning vedrørende den pågældende ejendom blev indgået med den påtaleberettigede (et menighedsråd), medens kompetencen til i givet fald at pålægge en tilsvarende rådighedsindskrænkning ved ekspropriation tilkom kommunen.
Efter sammenhængen med ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 1. pkt. om skattefrihed for fortjeneste opnået ved ekspropriation måtte det efter Højesterets opfattelse være en betingelse, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået.
I den foreliggende sag forelå der imidlertid ingen forslag om ændring af lokalplanforslaget vedrørende menighedsrådets ejendom eller af lokalplanen vedrørende den pågældende ejendom med henblik på at pålægge sidstnævnte ejendom en rådighedsindskrænkning svarende til den aftalte.
Endvidere var kommunen ikke inddraget i forhandlinger forud for aftalens indgåelse, og det kunne ikke lægges til grund, at aftalen helt eller delvis blev indgået til varetagelse af forhold, som kommunen havde tilkendegivet en væsentlig planlægningsmæssig interesse i.
På denne baggrund fandt Højesteret herefter ikke, at betingelserne for anvendelsen af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2 pkt., var opfyldt i den konkrete sag.
Repræsentanten har ligeledes henvist til Højesterets dom af 10. april 1996, jf. TfS 1996.356, og anført, at Højesteret i denne afgørelse - i overensstemmelse med Højesterets dom i TfS 1995.575 - fastslog, at det ikke i sig selv udelukkede skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum, at erhververen af et areal var et fjernvarmeværk, medens kompetencen til i givet fald at træffe beslutning om ekspropriation af arealet tilkom kommunen.
I TfS 1995.575 udtalte Højesteret, at det var en betingelse, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået.
Højesteret udtalte videre, at det pågældende areal blev erhvervet af fjervarmeværket med henblik på opførelse af et nyt flisfyr. Et sådant blev faktisk også opført kort tid efter erhvervelsen. Forud for underskrivelsen af skøde havde kommunalbestyrelsen, som måtte antages at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, vedtaget kommuneplan og lokalplan, som alene havde til formål at muliggøre den påtænkte erhvervelse af arealet.
På denne baggrund, og da indholdet af et brev fra kommunen til fjernevarmeværket efter Højesterets opfattelse ikke kunne føre til et andet resultat, fandt Højesteret, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at afståelsen af arealet ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, hvorfor betingelserne for skattefrihed i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. derfor ifølge Højesteret var til stede i den foreliggende sag.
Det var oplyst, at fjernvarmeværket havde anmodet kommunen om en erklæring om, at det pågældende areal vil kunne eksproprieres.
Kommunen svarede i et brev til fjernvarmeværket, at kommunen kunne bekræfte, at kommunen med hjemmel i fjernvarmeforsyningsloven kunne ekspropriere de fornødne rettigheder til etablering af et kollektivt varmeforsyningsanlæg.
Videre anførte kommunen, at det deraf kunne sluttes, at kommunen ville kunne ekspropriere det pågældende areal til fordel for fjernvarmeværket. Der ville i givet fald så blive tale om, at kommunen først eksproprierede arealet og derefter videresolgte arealet til fjernvarmeværket.
Med hensyn til en eventuel ekspropriation anførte kommunen, at der ikke forelå nogen beslutning fra kommunalbestyrelsen om, at en sådan skulle gennemføres, samt at spørgsmålet om ekspropriation kun ville blive taget op til beslutning efter anmodning herom fra fjernvarmeværket.
Som det fremgår af Højesterets dom, lagde Højesteret i sagen til grund, at kommunalbestyrelsen generelt måtte formodes at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, og at kommunen forud for underskrivelsen af skøde vedrørende overdragelsen af arealet til fjernvarmeværket havde vedtaget en lokalplan, som alene havde til formål muliggøre den påtænkte anvendelse af arealet.
At kommunen havde udtalt, at der ikke var truffet nogen beslutning om ekspropriation af arealet, og at spørgsmål herom kun ville blive taget op efter anmodning fra fjervarmeværket blev følgelig ikke af Højesteret tillagt nogen betydning, idet det afgørende med andre ord var kommunens interesse i fjervarmeværket og vedtagelse af en lokalplan for anvendelse af arealet til fordel for værket.
Repræsentanten har dernæst kommenteret Skatterådets meddelelse SKM2006.438SKAT vedrørende fortolkning af betingelserne for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
Ifølge Skatterådet skal der for det første foreligge ekspropriationshjemmel på aftaletidspunktet, og for det andet må det på aftaletidspunktet kunne påregnes, at ekspropriation vil ske i mangel af frivillig aftale. Der skal ifølge Skatterådet være tale om ekspropriationsrealitet eller vilje til at ekspropriere.
Spørgsmålet om det er sandsynliggjort, at der foreligger den nødvendige ekspropriationsrealitet m.v., skal ifølge Skatterådet afgøres på grundlag af en konkret vurdering på baggrund af samtlige omstændigheder i den enkelte sag. Såfremt der er tvivl, om hvorvidt der kan og vil blive gennemført ekspropriation, hvis frivillig aftale ikke bliver indgået, anbefaler Skatterådet, at den konkrete sag drøftes med den pågældende myndighed.
Repræsentanten har efterfølgende henvist til bindende svar SKM2006.658SR. Det var oplyst i sagen, at kommunen havde oplyst, at kommunen havde besluttet at ekspropriere nogle arealer, herunder et areal fra skatteyderens ejendom. Efterfølgende var der udarbejdet lokalplan omfattende bl.a. skatteyderens ejendom.
Hensigten med lokalplanen var at erhverve det nødvendige areal til lokalplanens gennemførelse ved ekspropriation hurtigst muligt, idet der ikke var flere byggegrunde til salg i kommunen. På denne baggrund fandt Skatterådet betingelserne for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. for opfyldt.
Repræsentanten bemærkede, at ekspropriationsrealiteten i denne sag var oplagt, eftersom kommunen direkte havde erklæret, at den ville erhverve det nødvendige areal til lokalplanens gennemførelse ved ekspropriation.
Ifølge Højesteret er det afgørende imidlertid, om det på aftaletidspunktet må påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvilket bl.a. kan manifestere sig ved, at kommunen har tilkendegivet en væsentlig interesse for anvendelse af den konkrete ejendom. Og ifølge Skatterådets egen fortolkning af praksis skal det blot kunne sandsynliggøres, at der foreligger fornøden ekspropriationsvilje.
I Højesterets dom i TfS 1996, 356 fandt Højesteret, at dispositionen måtte påregnes at ville blive gennemtvunget ved ekspropriation under de i sagen foreliggende omstændigheder, uagtet kommunen i et brev til sælgeren af det pågældende areal havde udtalt, at der ikke var truffet nogen beslutning om ekspropriation.
Repræsentanten har endvidere henvist til, at bevisvurderingen af om det på aftaletidspunktet må påregnes, at der vil blive gennemført ekspropriation, ikke nødvendigvis skal ske i form af en direkte erklæring fra kommunen om, at den vil ekspropriere, hvis frivillig aftale ikke indgås. Hvis der foreligger en erklæring fra kommunen om, at den vil ekspropriere, hvis der ikke gennemføres et frivilligt salg, er det naturligvis klart, at der er ekspropriationsvilje.
Det er imidlertid klart fastslået af Landsskatteretten, at der ikke behøver at foreligge en sådan direkte erklæring fra den pågældende myndighed, jf. Landsskatterettens kendelse i TfS 1997.442. Landsskatteretten udtalte i denne afgørelse udtrykkeligt, at der med hensyn til vurderingen af om det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, hverken i ordlyden af ejendomsavancebeskatningslovens § 11 eller dennes motiver er hjemmel til at stille krav om, at den ekspropriationsberettigede myndighed på aftaletidspunktet skal have afgivet skriftlig erklæring til ejeren om, at denne, såfremt frivillig overdragelse ikke fandt sted, måtte påregne ekspropriation.
Repræsentanten har derefter henvist til Skatterådets bindende svar SKM2006.605.SR. Skatterådet afgav i denne sag bindende svar om, at fortjeneste ved afståelse af en landbrugsejendom ville være skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
Det var oplyst i sagen, at skatteyderen havde indgået aftale om salg af landbrugsejendommen til kommunen under forudsætning af, at salget var skattefritaget i medfør af ejendomsavancebeskatningsloven.
Det var videre oplyst i sagen, at kommunen havde henvist til, at arealet i kommuneplanen var udlagt til boligbebyggelse, og at byrådet lagde vægt på at kunne styre udbygningen og udviklingen af området, hvorfor kommunen ønskede at opkøbe/ekspropriere de store jordarealer i området. Skatterådet anså betingelsen om, at der skal foreligge ekspropriationshjemmel for opfyldt. Kommunen havde i et brev tilkendegivet, at såfremt det ikke var muligt at opnå en frivillig aftale om køb af ejendommen, ville kommunen have foretaget ekspropriation af ejendommen. Der var endvidere fremlagt referat af kommunalbestyrelsesmode, hvor administrationens indstilling om erhvervelse af ejendommen på “ekspropriationslignende vilkår".
På denne baggrund anså Skatterådet det for godtgjort, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at ekspropriation ville ske i mangel af frivillig aftale. Repræsentanten har konkluderet derefter, at der ifølge Landsskatteretten ikke kræves, at kommunen direkte skal erklære, at den vil ekspropriere, hvis der ikke indgås en frivillig aftale og at der ifølge de nævnte Højesteretsdomme skal foretages en konkret vurdering af sagens omstændigheder med hensyn til godtgørelsen af, om der må antages at ville blive gennemført ekspropriation i den konkrete situation.
I fortsættelse heraf har repræsentanten henvist til Østre Landsrets dom SKM2006.368.ØLR (TfS 2006, 527). I denne sag solgte ejeren et areal til Skov- og Naturstyrelsen og påtog sig mod erstatning rådighedsindskrænkninger for et andet areal. Landsretten udtalte, at et af amtskommunen og Danmarks Naturfredningsforening udarbejdet fredningsforslag ikke lagde op til et ekspropriativt indgreb. Den efterfølgende fredningssag, der resulterede i opkøb af jordarealer og i indgåede aftaler om rådighedsindskrænkning, var ifølge Landsretten baseret på frivillighed og førte til, at ca. 85% af det i sagen omhandlede areal blev erhvervet ved frivillige aftaler. Endvidere forlængede Fredningsnævnet fredningssagen med henblik på at undersøge muligheden for at indgå yderligere frivillige aftaler. På denne baggrund fandt Landsretten det ikke for godtgjort, at det på tidspunktet for indgåelsen af aftalerne om rådighedsindskrænkning måtte påregnes, at ekspropriation ville være sket, såfremt frivillig aftale ikke var indgået. At Skov- og Naturstyrelsen over for skattemyndighederne havde nævnt ekspropriation som en mulighed kunne ifølge Landsretten ikke føre til andet resultat.
Landsretten lagde vægt på, at naturgenopretningsprojekter i praksis gennemføres af frivillighedens vej og på, at styrelsen næppe ville have benyttet muligheden for ekspropriation. Dommen er anket til Højesteret.
Repræsentanten bemærkede, at indgåelse af frivillig aftale efter repræsentantens opfattelse ikke i sig selv kan bevirke, at ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. af denne grund skulle være uanvendelig. Såfremt dette måtte antages, ville bestemmelsen være overflødig, da bestemmelsen netop omhandler fortjeneste ved salg ifølge en frivillig aftale.
Repræsentanten bemærkede dernæst, at nærværende anmodning om bindende svar ikke vedrører naturgenopretning, men spørgsmålet om salg af et areal med henblik på bebyggelse i overensstemmelse med lokalplanen for området, hvorfor de to situationer ikke direkte kan sammenlignes.
I den her foreliggende sag er lokalplanen (lokalplan 80) for C vedtaget af kommunen den 31. januar 2006, hvorfor kommunen følgelig fra og med dette tidspunkt i henhold til planloven har hjemmel til at gennemføre ekspropriation af området med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen. Som oplyst har kommunen gennem flere år arbejdet aktivt med henblik på at kunne byudvikle kommunen yderligere. Som anført af kommunen i brevet af 18. december 2006 til A, har kommunen betragtet C som et helt centralt byudviklingsområde i kommunen.
Det skal i denne forbindelse fremhæves, at eneste reelle mulighed for udvidelse af kommunecentret som oplyst vil være inddragelse af C til bebyggelse.
Det er vigtigt at slå fast, at kommunen ikke inddrog A i sine planer om byudvikling af C forud for vedtagelsen af lokalplanen for området. Kommunens henvendelse til myndighederne med hensyn til dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne er således sket på kommunens eget initiativ. Efter repræsentantens opfattelse illustrerer dette hændelsesforløb således tydeligt kommunens selvstændige interesse for området.
Det er endvidere vigtigt at slå fast, at A kun agter at sælge området, fordi området som følge af den vedtagne lokalplan ellers vil blive eksproprieret. Som det fremgår af kommunens udtalelse af 18. december 2006 har kommunen gennem mange år arbejdet meget aktivt med henblik på at sikre en række myndigheders accept af, at C udlægges til boligbyggeri. Kommunen har opnået de nødvendige dispensationer fra støjbeskyttelsesreglerne, hvilket således har muliggjort, at området kan bebygges.
Som det er anført i Miljøministeriets brev til A om dispensation fra støj restriktioner, har byrådet siden 1994 bestræbt sig på, til trods for de pålagte støjrestriktioner omkring B, at få gang i nyt boligbyggeri. Som det også fremgår af Kommunen brev til A, har Kommunen tilkendegivet at være interesseret i at medvirke til en trinvis byudvikling af arealerne sydvest for B.
Af korrespondancen mellem Miljøministeriet og kommunen fremgår det, at kommunen har til hensigt at disponere over området ved C, hvorfor det har været nødvendigt at anmode om dispensation fra støjreglerne af hensyn til kommunens udvidelsesmuligheder.
Repræsentanten er af den opfattelse, at det er utvivlsomt, at kommunen gennem sin handlemåde har tilkendegivet en klar interesse i byudvikling af det omhandlede område, hvilket har udmøntet sig i vedtagelsen af en lokalplan for netop C, hvorefter byudvikling af området kan blive ført ud i livet. Efter repræsentantens opfattelse er det derfor tilstrækkeligt sandsynliggjort, at der vil blive gennemført ekspropriation, hvis der ikke indgås frivillig aftale om salg af jordarealerne til tredjemand til virkeliggørelse af lokalplanen, hvorfor der efter repræsentantens opfattelse ikke bør kunne være tvivl om, at A fortjeneste ved salg af arealerne vil være skattefritaget i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
Det er repræsentantens opfattelse, at kommunens udtalelse af 18. december 2006 sammenholdt med det forudgående handlingsforløb indebærer, at der foreligger den fornødne vilje til ekspropriation.
Repræsentanten har anført, at det er statueret i praksis, jf. Landsskatterettens kendelse i TfS 1997, 442, at der ikke som betingelse for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum kan kræves, at der skal foreligge en udtrykkelig erklæring fra kommunen om, at den vil skride til ekspropriation. Repræsentanten har i den forbindelse pointeret, at viljen fra kommunens side til at gennemføre ekspropriation af området principielt må anses at have foreligget allerede fra det tidspunkt, hvor kommunen tog de første initiativer til at “klargøre" området til bebyggelse, men i hvert fald klart manifesterer sig fra og med det tidspunkt, hvor lokalplanen for området er vedtaget.
Repræsentanten har dernæst anført, at Højesteret i TfS 1996.356 lagde afgørende vægt på, at kommunen i sagen havde udvist en væsentlig interesse i anvendelse af området til det forudsatte formål og på, at der faktisk for det pågældende areal var vedtaget en lokalplan, som havde til formål at muliggøre erhvervelse af det omhandlede areal til det netop det nævnte formål (fjernvarmevirksomhed).
Repræsentanten har den 4. juni 2007 fremsat bemærkninger til SKATs fremstilling, hvor det blev fremhævet, at SKAT ikke anså den anden betingelse for opfyldt, idet der ikke foreligger en egentlig beslutning om, at ejendommen eksproprieres, såfremt der ikke indgås en frivillig aftale.
Repræsentanten har anført, at den eneste reelle mulighed i den foreliggende sag for udvidelse af kommunecentret er inddragelse af netop C til bebyggelse. Kommunen har, som oplyst, udtalt, at den gennem mange år har arbejdet meget aktivt gennem årene med hensyn til at sikre en række overordnede myndigheders accept at udlæg af det pågældende område til boligformål, fordi kommunen har betragtet området som et helt centralt byudviklingsområde i B.
Repræsentanten er således ikke enig i, at der nødvendigvis skal foreligge en egentlig beslutning om ekspropriation for at ekspropriation må påregnes.
Betingelsen om, at ekspropriation må påregnes må logisk skulle forstås sådan, at samtlige omstændigheder i sagen kan vurderes således, at ekspropriation må påregnes at ske, men uden der nødvendigvis skal være truffet en egentlig beslutning om ekspropriation. Hvis det virkeligt stilles som betingelse, at der skal være truffet beslutning om ekspropriation, kan man sprogligt tale om, at ekspropriation må påregnes.
Det stemmer da heller ikke overens med Højesterets praksis på området.
Højesteret statuerede i TfS 1996.356, at spørgsmålet om, hvorvidt der må påregnes ekspropriation kan manifestere sig ved, at kommunen har tilkendegivet en væsentlig interesse for anvendelsen af den konkrete ejendom. I dommen havde kommunen udtalt, at der ikke var truffet beslutning om ekspropriation. Til trods herfor fandt Højesteret, at ekspropriation af den pågældende ejendom under de foreliggende omstændigheder i sagen måtte påregnes.
Repræsentanten der derfor af den opfattelse, at SKATs standpunkt i nærværende sag er i modstrid med Højesterets praksis.
Repræsentanten har dernæst anmodet om, at SKATs indstilling ændres, således at der svares "JA" til det stillede spørgsmål.
SKAT bemærker, at daværende kommunens byråd den 31. januar 2006 har godkendt lokalplan nr. 80 for området ved C.
Repræsentanten har i sin anmodning anført, at kommunen i brev af 18. december 2006 til A har bekræftet, at kommunen med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal, som er omfattet af lokalplan 80, og som ejes af A. Dernæst har kommunen anført, at ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse.
SKAT vurderer imidlertid, at det forhold, at kommunen har udarbejdet en lokalplan ikke i sig selv indebærer, at jord og areal overdragelse i henhold til lokalplanen skal betragtes som ekspropriation. Der lægges nemlig vægt på, at det forhold at der eksisterer en mulighed for at ekspropriation i henhold til lokalplanen, ikke er ensbetydende, at Kommunen vil benytte sig af denne mulighed og at alle overdragelser af fast ejendom, der gennemføres med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen skal betragtes som ekspropriative indgreb.
Dernæst bemærker SKAT, at kommunen i brevet af 18. december 2006 direkte har tilkendegivet, at der ikke foreligger en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation.
SKAT vurderer således, at der ikke foreligger en egentlig beslutning om, at ejendommen eksproprieres, såfremt forespørgeren ikke frivilligt vil afstå ejendommen, hvilket medfører at den anden betingelse for skattefritagelse ikke er opfyldt, jf. ovenstående SKM2006.438.SKAT.
SKAT bemærker dernæst, at repræsentantens indsigelser af 4. juni 2007 ikke har ændret på SKATs opfattelse af sagen.
Skatterådet tiltrådte SKATs indstillling.


text:
Knivbæreren på diskoteket – U.2010.796H
Højesterets dom i sag 257/2009. Refereret af andre i U.2010.796H.
Tema: Besiddelse af våben, våbenloven, formildende omstændigheder
Den 31. maj 2009 om natten, blev T’s bil ransaget af politiet foran et diskotek i Middelfart. Her fandt politiet to hobbyknive, som lå i lommen i døren til førersædet i bilen. T blev derfor tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1 ved at være i besiddelse af kniv på et offentligt tilgængeligt sted.
T forklarede at han ikke selv havde været inde på diskoteket den nat, men at han blot stod ved sin bil og ventede på sine venner, som han havde lovet at køre hjem. T forklarede endvidere at de to hobbyknive stammede fra hans arbejde på en tankstation, hvor han anvendte hobbyknivene til at åbne kasser. Når han fik fri lagde han altid de effekter han anvendte på tankstationen i sidelommen i bilen, så de var klar, når han skulle på arbejde igen. Det var dog en forglemmelse, at han havde fået hobbyknivene med hjem fra arbejdet. T havde forud for ransagelsen senest været på arbejde den 28. maj, men det havde dog oprindeligt været meningen, at han skulle have været på arbejde den 30. maj.
Højesteret slog fast at der var tale om en overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1. Endvidere slog Højesteret fast at kniven ikke kunne anses for at være medtaget i noget bestemt øjemed, og at der derfor ikke var tale om et anerkendelsesværdigt formål i lovens forstand. Blandt andet af hensyn til at de to hobbyknive stammede fra T’s arbejdsplads, at knivene lå i lommen i døren til førersædet i bilen sammen med andre effekter til brug for arbejdet på tankstationen, at T befandt sig foran diskoteket midt om natten fordi han skulle køre sine venner hjem og ikke selv havde været på diskoteket, fandt Højesteret at der forelå særligt formildende omstændigheder, og at T derfor alene blev pålagt en bøde.
Denne dom er relevant i forhold til forståelsen af hvornår man kan anses for at bære kniv i våbenlovens forstand, samt hvornår der er tale om formildende omstændigheder i den henseende.
Den ene relevante bestemmelse i dommen er våbenlovens § 4, stk. 1, hvorefter det er forbudt på offentlige steder, uddannelsessteder, i ungdomsklubber, fritidsordninger og lignende at bære eller være i besiddelse af kniv eller dolk, medmindre det sker som led i erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri, sportsudøvelse eller har et andet lignende anerkendelsesværdigt formål. Endvidere omfatter forbuddet ikke foldeknive med en klinge på højst 7 cm., der ikke kan fastlåses i udfoldet position.
I ovenstående dom var det for det første et problem at der var tale om to hobbyknive. Endvidere var det et problem at T ikke kunne godtgøre at han anvendte kniven til et anerkendelsesværdigt formål.
Overtrædes våbenlovens § 4, stk. 1, findes strafhjemlen hertil i § 10, stk. 2, hvorefter man, på det tidspunkt hvor loven blev afsagt, blev straffet med fængsel indtil 2 år, under særlig formildende omstændigheder dog med bøde (på nuværende tidspunkt er bestemmelsen ændret en smule).
Højesteret anså flere momenter i sagen for at være af formildende karakter såsom at hobbyknivene stammede fra T’s arbejdsplads, at T oprindeligt skulle have været på arbejde den dag politiet ransagede hans bil, men vagtplanen imidlertid var blevet lavet om og at T opholdt sig hvor han gjorde, fordi han skulle køre nogle venner hjem fra fest. Derfor fik T en bøde, i stedet for fængselsstraf.
I sagen illustrerer Højesteret ved hjælp af lovens forarbejder, hvornår der er tale om formildende omstændigheder:
”Til illustration af, hvornår der foreligger særlig formildende omstændigheder, er det i forarbejderne anført, at det navnlig kan tænkes i tilfælde, hvor en person fra en situation, hvor der var et anerkendelsesværdigt formål med at have kniven et offentligt tilgængeligt sted, på grund af en forglemmelse eller et svinkeærinde er kommet i en situation, hvor det ikke længere er lovligt at have kniven. Der kan således efter forarbejderne foreligge særlig formildende omstændigheder, hvis der f.eks. er tale om en person, som efter en arbejdsdag, fisketur, spejdertur eller lignende, hvor vedkommende lovligt har båret eller været i besiddelse af en kniv, går på restauration med kniven i lommen eller tasken i stedet for at tage direkte hjem og dermed overtræder forbuddet i § 4, stk. 1. Det er hertil i forarbejderne føjet, at hvis en person bærer kniv på steder eller under omstændigheder, hvor der er en nærliggende risiko for, at der kan opstå tilspidsede situationer af potentiel voldelig karakter - f.eks. i værtshusmiljøer i aften- eller nattetimerne - vil der dog kun sjældent foreligge særlig formildende omstændigheder, uanset om den pågældende person tidligere på dagen har haft et anerkendelsesværdigt formål med at bære kniven.”
I U 2010.796H fandt politiet to hobbyknive i T’s bil, da de ransagede denne en nat foran et diskotek i Middelfart. T blev herefter tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1, ved at have været i besiddelse af kniv på et offentligt tilgængeligt sted. Eftersom T ikke kunne godtgøre, at han anvendte knivene til et anerkendelsesværdigt formål, slog Højesteret fast, at T var skyldig i overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1. Højesteret slog dog også fast, at der forelå flere formildende omstændigheder, blandt andet at hobbyknivene stammede fra T’s arbejdsplads og at han ved en fejl havde taget dem med sig, at knivene blev fundet i lommen i døren til førersædet i bilen sammen med andre effekter til brug for arbejdet på tankstationen og at T opholdt sig ude foran diskoteket midt om natten, fordi han skulle køre sine venner hjem fra fest. Derfor fik T en bøde i stedet for fængselsstraf.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ved bedømmelsen af, om de vederlag, som et selskab har ydet hovedaktionæren, indeholder maskeret udbytte, er det ikke blot den egentlige løn og tantieme, der skal indgå i vurderingen. Også lønaccessorier såsom pensionsbidrag, fri bolig, fri bil, fri telefon, fri lystbåd og mere usædvanlige ydelser skal medregnes.
I SKM2005.228.ØLR påstod et datterselskab fradrag for et administrationsvederlag ydet til moderselskabet. Landsretten udtalte, at bevisbyrden for, at der forelå fradragsberettigede driftsomkostninger, påhvilede datterselskabet, og at bevisbyrden var skærpet, fordi parterne var interesseforbundne. Videre udtalte landsretten, at der ikke forelå nogen skriftlig administrationsaftale mellem moder- og datterselskabet, og landsretten fandt det heller ikke godtgjort, at en sådan skriftlig aftale havde foreligget men - i henhold til datterselskabets påstand - var bortkommet. Landsretten fandt det heller ikke dokumenteret, at moderselskabet havde udført arbejde for datterselskabet, der var således relateret til datterselskabets aktiviteter, at arbejdet kunne anses for udført for at erhverve, sikre og vedligeholde datterselskabets indkomst. Landsretten bemærkede herved, at fakturaen, i henhold til hvilken administrationsvederlaget var betalt, ikke indeholdt oplysninger om karakteren eller omfanget af det arbejde, der var faktureret. På det grundlag nåede landsretten til samme resultat som Landsskatteretten, nemlig at administrationsvederlaget ikke var en fradragsberettiget driftsomkostning men udbytte fra datterselskabet til moderselskabet.
I SKM2007.811.BR kunne selskabet ikke fratrække løn- og uddannelsesudgifter vedrørende hovedaktionærens datter. Byretten bemærkede herved, at selskabet ikke havde bevist, at der var en sådan forbindelse mellem udgifterne og selskabets virksomhed, at udgifterne var fradragsberettigede i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, a).
Om udgifter til bod og bøder, se iøvrigt LV Erhvervsdrivende afsnit E.B.5.5. Om udgifter til erstatning se resume af TfS 1998, 10 LSR i afsnit S.F.2.3.6.
Det er en forudsætning for at anerkende en af selskabet afholdt udgift som et lønaccessorium, at hovedaktionæren har et berettiget krav på arbejdsvederlag.
Det er Landsskatterettens praksis at anse mere sædvanlige ydelser såsom lejeværdi, rejseudgifter, repræsentation og lign. som yderligere løn til hovedaktionæren, hvis hovedaktionæren udfører arbejde for selskabet, og forholdet mellem arbejdsindsats og aflønning i øvrigt levner plads hertil.
De beløb, der kan fratrækkes som bestyrelseshonorar, skal stå i et rimeligt forhold til det med bestyrelseshvervet forbundne arbejde og ansvar.
Selv om bestyrelsesmedlemmerne på normal vis deltager i ledelsen af selskabet, må honoraret herfor holdes inden for de grænser, som er almindelige for udførelsen af et sådant hverv.
Der er intet til hinder for, at formanden for bestyrelsen i et selskab modtager et større honorar end de øvrige medlemmer, men det er det samlede vederlag, som den pågældende modtager fra selskabet, der er afgørende for, om maskeret udbytte kan statueres, jf. indledningen til afsnittet.
Fra praksis kan nævnes LSRM 1960, 98 LSR, LSRM 1963, 97 LSR, LSRM 1967, 5 LSR og TfS 1991, 477 LR.
I SKM2003.70.ØLR havde skattemyndighederne skønsmæssigt nedsat et selskabs selvangivne fradrag for vederlag til bestyrelsesmedlemmer og ansatte, der enten var hovedanpartshavere eller nærtstående hertil, med den begrundelse, at vederlagene oversteg det sædvanlige og derfor til dels måtte anses for maskeret udlodning. Under retssagen anerkendte Skatteministeriet under hensyn til en fremkommet syns- og skønserklæring, at fradragene skulle forhøjes, men ikke til det selvangivne. Landsretten fandt ikke, at en tilkendegivelse fra skatteforvaltningen efter udløbet af de pågældende indkomstår kunne skabe ret efter forventningsprincippet. Landsretten fandt heller ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte det skøn, der var udøvet i lyset af den under retssagen fremkomne syns- og skønserklæring. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
Pensionsordninger til fordel for en i selskabet ansat hovedaktionær kan være etableret enten som afdækkede ordninger, dvs. at der i et forsikringsselskab, pengeinstitut, pensionskasse eller lign. er oprettet en pensionsordning, hvor selskabet indbetaler bidrag til pensionsordningen, eller som uafdækkede ordninger, hvorved forstås, at forsikringsrisikoen påhviler selskabet selv, uden at den er dækket ved en forsikringsaftale.
Afdækkede pensionsordninger
Efter PBL § 23 kan selskabet fradrage bidrag til pensionsordninger for hovedaktionæren efter pensionsbeskatningslovens almindelige regler. Der gælder dog den begrænsning, at aktionærens samlede vederlag inklusive pensionsbidraget ikke må overstige, hvad der er en rimelig aflønning for den pågældendes indsats i selskabet.
I TfS 1994, 188 LR fandt Ligningsrådet, at et selskab, hvor en af hovedanpartshaverne tillige var direktør, kunne fradrage et éngangsindskud på dennes pensionsordning, idet lønnen over en årrække levnede plads til fradrag for selskabet for en løbende ydelse, der modsvarede det i ansøgningen omhandlede éngangsindskud.
En direktør/hovedaktionær fik en mindre løn udbetalt, men samtidig et større beløb af selskabet indbetalt på en rateforsikring i pensionsøjemed. Da det samlede beløb ikke oversteg en rimelig aflønning, fandt Landsskatteretten, at forholdet var omfattet af PBL § 19, således at indbetalingen på rateforsikringen ikke skulle medregnes i direktørens skattepligtige indkomst, TfS 1989, 479 LSR.
En pensionsydelse, som et selskab ydede en direktør og aktionær i forbindelse med sin fratræden på grund af sygdom, blev ikke anset for at have karakter af maskeret udbytte, bl.a. fordi direktøren og hans familie kun besad ca. 22 pct. af anpartskapitalen. Pensionsydelsen blev derfor anset for fradragsberettiget for selskabet, TfS 1988, 672 LSR.
Et anpartsselskab foretog i TfS 1988.250 LSR kapitalindskud på henholdsvis 275.000 kr. og 240.000 kr. på livrenter som led i en pensionsordning mellem selskabet og selskabets direktør og eneanpartshaver, samt dennes hustru, der også var ansat i selskabet. Selskabets kapitalinteresser fandtes at være tilgodeset ved betydelige henlæggelser. Under hensyn til oplysninger om ægtefællernes arbejdsindsats fandt Landsskatteretten, at deres løn gennem årene havde været så beskeden, at skattemyndighederne ville have godkendt en løbende ydelse til en pensionsordning af en størrelse, der modsvarede de omhandlede engangsindbetalinger. Disse indbetalinger var herefter fradragsberettigede for selskabet og skulle ikke beskattes hos ægtefællerne.
Er den tidligere ansatte arbejdstager ansat hos et dansk eller udenlandsk datterselskab, der betaler den pågældendes løn, vil moderselskabets fortsatte eller påbegyndte indbetaling til den pågældendes pensionsordning efter omstændighederne blive anset som et tilskud fra moderselskabet til datterselskabet, idet pensionsindbetalingen retteligt hører hjemme i datterselskabet. Moderselskabet har ikke fradrag for indbetalingen i den skattepligtige indkomst, idet PBL § 23 ikke omhandler denne situation.
Er ægtefællen enke efter den tidligere hovedaktionær, og har denne ikke sikret enken i tilfælde af dødsfald, vil selskabets indbetaling til en pensionsordning til sikring af ægtefællen, efter omstændighederne blive anset som udbetaling af maskeret udbytte til ægtefællen. Selskabet vil herefter ikke have fradrag for indbetalingen, idet hverken SL § 6 a eller PBL § 23 omfatter denne situation. Det må dog stilles som en forudsætning, at ægtefællen sammen med eventuelle efterladte børn har haft afgørende indflydelse på selskabets dispositioner.
I SKM2001.545.ØLR havde selskabet, hvis virksomhed alene bestod i forrentning af selskabets kapital, indbetalt 300.000 kr. på en pensionsordning til fordel for selskabets hovedanpartshaver, der ligeledes var direktør i selskabet. Skattemyndighederne godkendte alene et skønsmæssigt fradrag på 75.000 kr. af det indbetalte pensionsbidrag og anså det resterende beløb på 225.000 kr. som maskeret udlodning til hovedanpartshaveren. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at pensionsudbetalingerne svarede til, hvad der ville være betalt til en uafhængig tredjemand for samme arbejdsindsats. Landsretten fandt videre ikke, at der var grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne ikke skulle have haft hjemmel til at korrigere vederlaget.
SKM2009.603.ØLR lagde landsretten vægt på, at hovedparten af det arbejde, som hovedaktionæren var blevet vederlagt for, havde bestået i forhandlinger om salg af et datterselskab. Herefter fandt landsretten det ikke godtgjort, at der havde været en driftsmæssig begrundelse for indbetalingen af pension til hovedaktionæren, hvorfor indbetalingen ikke var fradragsberettiget for selskabet.
I medfør af § 15 A i pensionsbeskatningsloven kan hovedaktionærer under visse nærmere betingelser oprette pensionsordninger, når de afstår aktier i et selskab, der driver erhvervsmæssig virksomhed. Ved hovedaktionærer forstås ejere af hovedaktionæraktier som beskrevet i ABL § 4, jf. PBL § 15 A, stk. 1. Hovedaktionæren skal være fyldt 55 år inden afståelsen. Selskabet skal have drevet reel erhvervsmæssig virksomhed. Hermed menes, at erhvervsvirksomheden ikke må have været en pengetank. Ved en pengetank forstås et selskab, hvis aktivitet i overvejende grad er passiv pengeanbringelse i form af ejerskab af kontanter, værdipapirer eller lignende og/eller udlejning af fast ejendom. Bortforpagtning af fast ejendom som nævnt i VURDL § 33, stk. 1 eller 7, dvs. bortforpagtning af land- og skovbrugsejendomme, gartnerier, planteskoler og frugtplantager, anses ikke for passiv pengeanbringelse. Egentlig næringsvirksomhed ved køb og salg af værdipapirer eller finansieringsvirksomhed er ikke til hinder for at benytte ordningen.
En persons erhvervsmæssige virksomhed anses for i overvejende grad at have bestået i udlejning af fast ejendom, besiddelse af kontanter, værdipapirer eller lignende, hvis mindst 75 pct. af indtægterne stammer fra sådan aktivitet, eller hvis handelsværdien af virksomhedens udlejningsejendomme, kontanter, værdipapirer eller lignende enten på overdragelsestidspunktet eller opgjort som gennemsnittet af de seneste 3 regnskabsår udgør mindst 75 pct. af handelsværdien af virksomhedens samlede aktiver. Besiddelse af andele omfattet af aktieavancebeskatningslovens § 18 anses ved bedømmelsen ikke som besiddelse af værdipapirer. Afkastet og værdien af aktier i selskaber, hvori virksomheden direkte eller indirekte ejer mindst 25 pct. af aktie- eller anpartskapitalen, medregnes ikke. I stedet medregnes en til ejerforholdet svarende del af selskabets indtægter og aktiver ved bedømmelsen. Ved bedømmelsen ses der bort fra indkomst ved udlejning af fast ejendom mellem virksomheden og dens mindst 25 %-ejede selskaber eller mellem sådanne selskaber. Fast ejendom, som udlejes mellem virksomheden og dens mindst 25 %-ejede selskaber eller mellem sådanne selskaber, og som lejer anvender i driften, anses ved bedømmelsen ikke som en udlejningsejendom.
Det er en betingelse, at personen har været hovedaktionær i et selskab, men ikke nødvendigvis samme selskab, i en periode på mindst 10 år forud for det indkomstår, hvor ordningen oprettes. 10 års kravet vil være opfyldt også i tilfælde af, at den pågældende f.eks. først har drevet selvstændig erhvervsmæssig virksomhed i form af en personligt ejet virksomhed i 6 år og derpå har været hovedaktionær i 4 år. 10-års-perioden afbrydes endvidere ikke af selskabsskift, hvis der drives virksomhed ved indkomstårets begyndelse og dets slutning.
SKM2002.74.LR: En skatteyder A anmodede om bindende forhåndsbesked om den fortjeneste, der fremkom ved, at hans anpartsselskab B solgte sin aktiepost i C A/S til det udstedende selskab, og A derefter likviderede B, kunne indbetales på en pensionsordning oprettet efter pensionsbeskatningslovens § 15 A. Selv om der kunne påvises en erhvervsmæssig sammenhæng mellem skatteyderens virksomhed drevet i anpartsselskabsform og det aktieselskab C, som skatteyderens anpartsselskab havde aktier i, og der således ikke blot var tale om passiv pengeanbringelse (pengetank), fandt Ligningsrådet ikke, at der var hjemmel til at fravige den objektiviserede regel i PBL § 15 A, stk. 4. Under hensyn til, at B ejede under 25 pct. (loven er nu ændret til 50 %) af aktiekapitalen i C samt til, at værdien af aktieposten i C udgjorde betydeligt over 50 pct. af handelsværdien af B's aktiver, var A således efter Ligningsrådets opfattelse afskåret fra at anvende reglerne om ophørspension i pensionsbeskatningslovens § 15 A.
SKM2007.623.LSR: Der kunne ikke foretages indskud på ophørspension efter pensionsbeskatningslovens 15 A vedrørende fortjeneste ved salg af ejendom, idet erhvervsvirksomheden var anset for overgået fra aktiv virksomhed til passiv virksomhed med udlejning af fast ejendom på salgstidspunktet.
SKM2007.625.LSR: En læge ansås for berettiget til fradrag for ophørspension efter pensionsbeskatningslovens § 15 A, i forbindelse med afhændelse af en udlejningsvirksomhed, idet værdien af ikke bogført goodwill i lægevirksomheden kunne medregnes ved vurderingen af, om værdien af den afhændede virksomhed udgjorde mindre end 50 % af de samlede aktiver.
Uafdækkede ordninger
Såfremt der er etableret en almindelig pensionsordning for selskabets personale, og hovedaktionærens ordning ikke er relativt bedre end andre funktionærers, må selskabets fradrag i forbindelse hermed anerkendes.
Påtager selskabet sig derimod forpligtelsen alene over for hovedaktionæren kort tid før dennes fratræden på grund af alder eller sygdom, og har han haft en afgørende indflydelse på ordningens udformning, må der foretages en konkret vurdering af spørgsmålet, om udbetalingen udgør en maskeret udlodning. Såfremt det ud fra en samlet konkret vurdering af sagens omstændigheder må antages, at den påtagne forpligtelse sammenholdt med hovedaktionærens løn under ét, jf. nedenfor, ikke kan antages at overstige, hvad der ville være godkendt som en indbetaling til en pensionsordning i et pensionsforsikringsselskab, og det videre må antages, at selskabets kapitalinteresser ved udbetalingen må anses for tilgodeset, kan der være grundlag for at godkende fradrag for beløbet som en driftsomkostning, jf. SL § 6 a, i selskabets indkomst, ligesom der under sådanne konkrete omstændigheder ikke vil være grundlag for at anse udbetalingen for maskeret udbytte. Med hovedaktionærens løn under ét menes det forhold, at hovedaktionærens løn gennem årene skønnes at have været så beskeden i forhold til hans arbejdsindsats, at hans samlede vederlag inkl. pensionsbidraget ikke overstiger, hvad der er en rimelig aflønning for den pågældende indsats i selskabet. Det er i denne forbindelse uden betydning, at aktionæren senere har afhændet sine aktier i selskabet, således at han på udbetalingstidspunktet ikke er aktionær, idet det afgørende er, om hovedaktionæren på tidspunktet for ordningens etablering har haft afgørende indflydelse på selskabets dispositioner. UfR 1975, 881 ØLD - Skd. 1976.35.64.
Selv om en uafdækket pensionsforpligtelse i formen fremtræder som en løbende ydelse, der efter den tidligere bestemmelse i LL § 14, stk. 2, (nu LL § 12), opfyldte betingelserne for fradragsret, har fradrag været nægtet, når forpligtelsen var indgået under omstændigheder som foran nævnt (fremrykket alder, beherskelse af selskabet).
Hvis en hovedaktionær sælger sine aktier, og selskabet i denne forbindelse som en del af overdragelsessummen pålægges en pensionsforpligtelse, må pensionsydelserne betragtes som en for selskabet ikke-fradragsberettiget udlodning til den nye hovedaktionær samtidig med, at kapitalværdien indgår som en del af vederlaget for aktierne.
Fra praksis kan nævnes:
Skd. 1984.70.495, Højesterets dom af 14. marts 1984: Ifølge aftale mellem et selskab og dets direktør og dennes familie, der beherskede selskabet, skulle selskabet bl.a. betale et årligt pristalsreguleret vederlag til direktøren og dennes ægtefælle.
Ved aftalens indgåelse var direktøren 79 år, og han fratrådte samtidig, eller kort efter, den daglige ledelse i selskabet. Ordningen var ikke led i en almindelig pensionsordning for selskabets personale. Retten fandt, at vederlaget i sin helhed måtte ligestilles med udbytte, for hvilket selskabet ikke er berettiget til fradrag efter SL § 6 eller dagældende LL § 14, stk. 2 (nu LL § 12).
Skattepolitisk Oversigt 1962.114 ØLD : Et selskab havde efter direktørens (hovedaktionærens) død vedtaget at udbetale en løbende pension såvel til enken som til direktørens tidligere hustru. I dommen fastslås det, at de til enken udbetalte beløb må betragtes som maskeret udbytte under hensyn til, at det var tillagt hende på et tidspunkt efter mandens død, da hun ejede ca. 60 pct. af selskabets aktiekapital, og idet selskabets pensionsforpligtelse over for hende måtte anses opfyldt ved en livsforsikring, der var tillagt hende ved mandens foranstaltning, og for hvilken selskabet havde betalt præmien. Derimod ansås ydelsen til den tidligere hustru, som ikke var aktionær i selskabet, for en underholdsydelse, der var fradragsberettiget i medfør af den dagældende LL § 14, stk. 2 (nu LL § 12).
LSRM 1978, 165 LSR : Uanset at en enkepension til hovedaktionæren ikke med sikkerhed kunne anses for en hende forud tillagt egentlig ret, blev fradrag tilladt, idet 2 andre direktørenker havde ret til pension og andre funktionærer havde tilsagn om pensionslignende ydelser.
LSRM 1979, 192 LSR : Fradrag indrømmet for pension til en enke efter stifteren af et aktieselskab, selv om forpligtelsen ikke fremgik af stiftelsesoverenskomsten. Der blev lagt vægt på, at pensionsforpligtelsen fremgik af en i tilslutning til stiftelsen oprettet engageringskontrakt med den da 48-årige stifter, samt at kapitalinteresserne i selskabet i den forløbne periode var tilstrækkeligt tilgodeset, hvortil kom, at alle selskabets ansatte, der ønskede det, havde opnået en livsforsikringsordning med præmien betalt af selskabet.
LSRM 1981, 13 LSR : Som led i en hovedaktionærs overdragelse af aktierne til deres nominelle værdi til to medarbejdere i selskabet blev det bestemt, at selskabet skulle udrede et beløb, der betegnedes som en pensionsudbetaling, til den tidligere hovedaktionær på 51.000 kr. årligt i 7 år, hvorefter ydelsen nedsattes til en livsbetinget ydelse på 15.000 kr. årligt. Ved den berettigedes død før udløbet af 7-års perioden skulle selskabet udrede beløbet til den berettigedes arvinger i den resterende del af perioden. Landsskatteretten fandt, at aktieerhververne som en del af købesummen for aktierne havde erlagt et beløb svarende til kapitalværdien af den løbende ydelse til den tidligere hovedaktionær, og da selskabet havde betalt beløbene, ansås betalingen for maskeret udlodning til aktiekøberne.
Skat 1985.6.168 LSR : Selskabets direktør og hovedaktionær gennem en årrække var fratrådt som direktør i selskabet, og der blev i den forbindelse indgået aftale om, at han skulle have en årlig pension på 75.000 kr., svarende til knap 20 pct. af lønnen. Det var oplyst, at tidligere funktionærer i selskabet, som på grund af alder havde forladt virksomheden, havde fået udbetalt pensionslignende ydelser, svarende til et sted mellem 13,3 pct. og 16,8 pct. af lønnen ved afgangen. På den baggrund fandt Landsskatteretten ikke, at der var tilstrækkeligt grundlag for at nægte selskabet fradragsret for ydelser til den tidligere hovedaktionær.
Landsskatteretten har i SKM2003.565.LSR fundet, at der i det konkrete tilfælde ikke var tale om en uafdækket ordning.
Da en direktør, der samtidig er hovedaktionær i selskabet, ikke er omfattet af funktionærloven, har Landsskatteretten statueret, at en eventuel løn, der udbetales til direktøren efter dennes fratræden, ikke kan fratrækkes af selskabet som lønudgift, men må betragtes som et skattepligtigt udbytte. Se Østre Landsrets dom af 22. december 1972, Skd. 1973.24.115.
Se endvidere LSRM 1963, 98 LSR og LSRM 1977, 106 LSR.
En direktør, der ejede 50 pct. af anpartskapitalen i et selskab, solgte denne andel til den anden direktør og anpartshaver og fratrådte samtidig sin stilling i selskabet. Ud over salgssummen for anparterne modtog han en erstatning for øjeblikkelig fratræden på 75.000 kr. Uanset at der ikke var oprettet ansættelseskontrakt, blev beløbet anset som et rimeligt vederlag for løn i opsigelsesperioden, hvorfor det var almindelig indkomstskattepligtigt, TfS 1985, 311 LSR.
Hvor selskabets virksomhed væsentligst består i at oppebære afkast af værdipapirer, tillader praksis kun beskedne fradrag som arbejdsvederlag til aktionærerne.
Specielt for ejendomsaktieselskaber gælder, at størrelsen af aktionærers aflønning for arbejdet med administration, såsom fast gage, bestyrelseshonorar, tantieme, fribolig og lign. må bedømmes ud fra, at den gældende boligreguleringslov alene anerkender udgifter ved ejendomsadministration i det omfang, det er rimeligt under hensyn til ejendommens og det lejedes karakter. Ved bedømmelsen kan der henses til de omkostninger, der kan indgå i den omkostningsbestemte husleje.
Fra praksis kan henvises til LSRM 1946, 54 LSR, LSRM 1951, 169 LSR, LSRM 1958, 8 LSR og UfR 1973, 852 VLD.
Rabatter, der ydes et selskabs aktionærer, og som er mere gunstige end dm, der ydes selskabets andre kunder, er udtryk for en udlodning til aktionærerne. Det er en betingelse, at rabatten er ydet som følge af aktionærforholdet.
UfR 1944, 823 HR : Et indkøbsselskab afgav en vis procentdel af sit overskud som rabat til aktionærerne i forhold til deres køb, men gav ikke en tilsvarende rabat til andre kunder. Højesteret statuerede maskeret udbytte, uanset at rabatten ikke som deklareret udbytte fordeltes i forhold til aktionærernes aktiebesiddelse.
LSRM 1974, 98 LSR : Et indkøbsselskab handlede kun med aktionærer og udbetalte til disse en overskudsbetinget bonus, beregnet på basis af de enkelte aktionærers omsætning med selskabet. Landsskatteretten fandt, at den omhandlede bonus måtte anses for et led i selskabets udbyttefordeling og ansås derfor ikke for fradragsberettiget for selskabet.
I Skd. 1982.60.34 blev bonus - som en bank som led i overskudsdelingen ydede til aktionærer, der enten havde indlån på opsigelse eller havde lånt penge i banken - sidestillet med udbytte.
Revision og Regnskabsvæsen 1984 Skattemæssige Meddelelser 143 LR : En rabat, som et tæppefirma, der blev omdannet til aktieselskab, tilbød personer, der tegnede en aktie på 1.000 kr. i selskabet, var ikke skattepligtigt udbytte for aktionærerne, fordi adgangen til at opnå rabat på op til 25 pct. ved køb af tæpper måtte antages at stå åben for en bredere kreds af personer uden for aktionærkredsen via medlemskab af diverse indkøbsforeninger m.v.
TfS 1994, 111 LR vedrørte aktionærer i et selskab, der havde indgået aftaler med organisationer m.v. om bytte af ferielejligheder. Ligningsrådet fandt, at da prisen for en ferielejlighed svarede til markedsværdien, ville aktionærer, der benyttede sig af bytteretten, ikke være skattepligtige af maskeret udlodning fra selskabet.
I TfS 1996, 796 HR ansås en aktionær at have betalt fuldt vederlag for en tidsubegrænset ret til at råde over en timeshareferielejlighed to uger om året. Aktionæren kunne derfor ikke udlodningsbeskattes efter bestemmelsen i LL § 16 A, stk. 1, eller beskattes i medfør af SL § 4.
Sagen drejede sig om Hotel Skagenklit A/S, der blev omdannet til timesharehotel pr. 1. januar 1983. Aktiekapitalen på 7.200.000 kr. var fordelt på 1000 anparter à 7.200 kr. Hotellet var opdelt på 20 hotellejligheder. Skatteyderen havde købt 2 aktier med tilknyttet adgang til at benytte en bestemt lejlighed i én uge.
Skattemyndighederne havde fundet, at skatteyderen var skattepligtig efter LL § 16 A af den objektive udlejningsværdi for lejligheden efter fradrag af kontingent til administrator.
Højesteret gav skatteyderen medhold i, at han havde betalt fuldt vederlag for brugsretten til lejligheden, idet han havde betalt en merpris i forhold til aktiernes indre værdi, der dækkede værdien af brugsretten. Højesteret bemærkede følgende:
"Det følger af aktionæroverenskomstens § 4 og § 5, at appellanten ved erhvervelsen af de to aktier i Hotel Skagenklit fik en tidsubegrænset ret til at råde over lejlighed nr. 61 i ugerne 22 og 23 mod betaling af et kontingent svarende til 2/50 af lejlighedens andel af ejendommens driftsudgifter. Der er således ikke alene tale om en forudbestillingsret, men om en brugsret, hvilket i øvrigt også fremgår af aktiebrevene. Det etablerede timesharearrangement indebærer, at selskabet ikke har adgang til udleje lejlighederne, og at dets drift er baseret på, at udgifterne vedrørende ejendommen dækkes af aktionærernes kontingenter. Det forhold, at de til aktierne knyttede brugsrettigheder ikke er omtalt i selskabets vedtægter, kan ikke tillægges betydning i den forliggende situation, hvor aktionæroverenskomsten omfatter samtlige aktionærer.
Appellanten betalte 34.000 kr. for hver aktie, selv om den enkelte akties indre værdi i hvert fald ikke oversteg dens nominelle værdi på 7.200 kr. Det betydelige overskydende beløb må anses for vederlag for retten til at råde over lejligheden i den pågældende uge alene mod betaling af kontingent. Dette er da også lagt til grund af Nævnet vedrørende merværdiafgift ved vurderingen af spørgsmålet om de oprindelige aktionærers pligt til at betale moms. På det tidspunkt, da appellanten købte aktierne, var timesharearrangementet etableret af selskabets oprindelige aktionærer, og det forhold, at appellantens vederlag for brugsretten blev oppebåret af disse og ikke af aktieselskabet, kan ikke tillægges betydning i forhold til appellanten.
Højesteret finder, at der under disse omstændigheder hverken i medfør af LL § 16 A, stk. 1, eller i medfør af SL § 4, litra b, er grundlag for at beskatte appellanten som påstået af Skatteministeriet. Højesteret tager derfor appellantens påstand til følge."
Se i øvrigt om timeshare LV Erhvervsdrivende afsnit E.J.7.
Efter Ligningslovens § 8 A er der alene fradragsret for gaver til almenvelgørende eller på anden måde almennyttige foreninger, stiftelser, institutioner m.v., der er godkendt af skatteministeren. Det er en forudsætning for fradrag, at gaven til den enkelte forening, stiftelse, institution mv. i det pågældende indkomstår har andraget mindst 500 kr. Fradrag kan endvidere kun indrømmes for det beløb, hvormed de gaver, som herefter kommer i betragtning, tilsammen overstiger 500 kr. årligt, og det kan ikke udgøre mere end 14.500 kr. (i år 2009). Det maksimale fradrag opnås således først, når de gaver, som tages i betragtning, udgør 15.000 kr. (i år 2009) tilsammen.
I SKM2009.29.HR gav et selskab en gave på kr. 100.000,- til G1 Mission. Foreningen er godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og Højestret udtalte, at skattemyndighederne dermed har anerkendt, at foreningens midler anvendes i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer, hvorfor gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, som udgangspunkt må forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den gave, skatteyderen som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Det gjaldt, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som såkaldt "præceptor" til fremme af foreningens aktiviteter. Højesteret fandt det på denne baggrund ikke godtgjort, at der forelå skattepligtig maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Vedrørende forskningsgaver, der gives af selskabet i henhold til LL § 8 H, kan der som udgangspunkt ikke statueres maskeret udlodning hos hovedaktionæren, eftersom selskabet har fuld fradragsret for sådanne gaver. Der henvises i øvrigt til pkt. 20.2 i skd.cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven, som ændret ved cirkulære nr. 17 af 1. marts 2002.
Selskaber har alene fradragsret for løbende ydelser omfattet af LL § 12, hvis der er tale om årlige ydelser, der ikke overstiger 15 pct. af yderens skattepligtige indkomst. Årlige ydelser, der ikke overstiger 15.000 kr., kan dog fradrages fuldt ud uanset de foranstående begrænsninger.
For så vidt angår ensidigt påtagne forpligtelser samt gensidigt bebyrdende aftaler indgået før den 1. juli 1999 er der fradrag for løbende ydelser. Gensidigt bebyrdende aftaler indgået den 1. juli 1999 eller senere behandles i henhold til reglerne i LL § 12 B. Se nærmere herom LV Almindelig del afsnit A.F.4.4.5.2.
I TfS 1995, 454 HR traf Højesteret afgørelse i en sag, hvorefter et anpartsselskab havde nedlagt påstand om fradrag for bidrag, der var ydet i henhold til et gavebrev, hvor selskabet forpligtede sig til i 10 år at betale Indre Mission 5 pct. af selskabets skattepligtige indkomst. Hovedanpartshaveren, der tillige var ansat i selskabet, havde samtidigt forpligtet sig til at bidrage til Indre Mission med maksimumsbidraget for personer. Højesteret bemærkede, at efter LL § 12, stk. 2, tilkommer der udtrykkeligt også selskaber fradragsret for løbende ydelser i henhold til en forpligtelse, som er påtaget overfor foreninger, stiftelser, institutioner, religiøse samfund m.v., der er godkendt efter LL § 12, stk. 3. At det er en hovedaktionærs eller hovedanpartshavers ideelle interesse for en af de omhandlede foreninger m.v., der har ført til, at et selskab har påtaget sig en løbende forpligtelse, kan ikke bevirke, at der med støtte i et almindeligt princip om maskeret udbytte gøres undtagelse fra fradragsretten. Der er ikke i forarbejderne til lovændringen i 1986 tilstrækkelige holdepunkter for et andet resultat. Anpartsselskabet har følgelig ret til fradrag efter LL § 12, stk. 2, for løbende ydelser i henhold til forpligtelseskontrakter med de begrænsninger og på de betingelser, der følger af LL § 12.
Højesteret nåede til samme resultat som ovenfor nævnt i en parallel sag vedrørende hovedaktionæren personligt, jf. TfS 1995, 455 HRD. Skatteministeriet har endvidere kommenteret de to Højesteretsdomme i TfS 1995, 649 DEP.
I TfS 1999, 728 HR fastslog Højesteret, at der kunne ske udlodningsbeskatning, jf. LL § 16 A, stk. 1, hvor en gave ydet af selskabet ikke har tilknytning til selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men alene er begrundet i selskabsejerens ideelle interesse. Højesteret bemærkede, at det selskab hvortil sponsorgaven var ydet, måtte anses som en erhvervsdrivende virksomhed, selv om selskabet i et vist omfang havde ydet økonomisk støtte og anden bistand til en lokal idrætsforening. Gaven kunne herefter ikke anses for ydet til almennyttige eller dermed ligestillede formål. Ydelsen havde endvidere ingen tilknytning til det givende selskabs erhvervsmæssige virksomhed, men var alene begrundet i eneanpartshaverens ideelle interesse i det modtagende selskabs virksomhed, hvor han var ulønnet direktør og bestyrelsesmedlem.
Se også TfS 1998, 484 HR, som er refereret i afsnit S.F.2.5.
Overførsler mellem selskaber
SKM2001.248.LSR : Overførsel af 1.870.000 kr. fra et driftsselskab til et underskudsselskab var ved dom afsagt af Vestre Landsret anset som et skattepligtigt tilskud til underskudsselskabet. Det overførte beløb var endvidere indkomstbeskattet i produktions- og salgsselskabet. Aktionæren, der ejede hele selskabskapitalen i begge selskaber, blev ikke beskattet af maskeret udlodning, jf. LL § 16 A, da aktionæren ikke havde realiseret en økonomisk fordel ved overførslen.
Nedenstående er refereret afgørelser i en række situationer vedrørende maskeret udlodning henholdsvis maskeret udbytte. I øvrigt henvises til afgørelser refereret under S.F.2.3.6.
TfS 1993, 362 VLD : Et anpartsselskabs bådudlejning blev ikke anset for erhvervsmæssig virksomhed, hvorfor underskuddet blev anset for at være maskeret udlodning til hovedanpartshaveren.
Se også TfS 1991, 289 VLD om underskud ved hundekennel og LV Erhvervsdrivende afsnit E.A.1.2 om hobbyvirksomhed.
I TfS2000.955.ØLD var der i hovedaktionærens selskabs regnskab opsamlet en difference på 89.023 kr. over en 5-års periode, som var fratrukket i selskabet som renteudgift. Skatteyder og dennes revisor var ikke i stand til at redegøre for, hvorledes differencen var opstået. Uanset skatteyderens adgang til at hæve på kontoen, fandt Landsretten det imidlertid ikke sandsynliggjort, at den omhandlede difference skulle dække over, at differencebeløbet var kommet skatteyderen til gode. Beløbet blev derfor ikke anset for maskeret udlodning til skatteyderen.
I SKM2001.370.LSR havde et selskab afholdt renovationsudgifter på et énfamilieshus, der var stillet til rådighed for hovedaktionæren samt til et andet selskab. Udgifterne blev anset for afholdt i kraft af hovedaktionærens bestemmende indflydelse på selskabet, hvorfor udgifterne måtte anses for maskeret udlodning til hovedaktionæren.
I SKM2002.446.VLR drev et svensk datterselskab, der var sambeskattet med det danske moderselskab, virksomhed med travhestehold i Sverige. Landsretten fandt, at driften ikke var erhvervsmæssig, og at underskud følgelig ikke kunne fratrækkes. Der blev lagt vægt på, at driftsunderskuddet var stigende, at selskabet kun havde 2 heste, at der ikke var udarbejdet egentlige budgetter for driften, og at indtægterne var tilfældige og usikre. Landsretten fandt, at aktiviteten var sket som udslag af hovedaktionærens personlige interesse for travsport, og at hovedaktionæren derfor havde modtaget maskeret udlodning gennem moderselskabet.
SKM2002.452.HR drev skatteyderen virksomhed gennem det sagsøgende anpartsselskab A, som han var ejer af, og han var desuden medejer af et andet anpartsselskab B. B købte i 1988 en ejendom, som blev finansieret ved optagelse af udlandslån i en bank. A deponerede i 1989 obligationer til en værdi af ca. 400.000 kr., ligesom skatteyderen indestod sammen med en medejer som selvskyldnerkautionist for lånet. Obligationerne blev i 1992 realiseret med henblik på nedbringelse af udlandslånet. Ved indfrielsen af sikkerheden i form af obligationer tilførtes B et beløb på 391.515 kr. Herved blev skatteyderen fritaget for risikoen som selvskyldnerkautionist for et tilsvarende beløb. Højesteret fandt, at selvskyldnerkautionen og sikkerhedsstillelsen samt overførslen af provenuet var begrundet i interessen i mulige arbejdsopgaver, hvorfor der ikke forelå maskeret udbytte.
I SKM2003.166.HR stod et interessentskab (H2) for indkøb af varer, underleverandørydelser og arbejdsydelser, som blev videresolgt til et interesseforbundet selskab (H1), der udførte entrepriseopgaver for tredjemand. Appellanten, der var interessent i H2, gjorde gældende, at samhandlen mellem H2 og H1 var baseret på et princip om resultatdeling i forhold til fortjeneste eller tab på H1's entrepriser. Højesteret lagde til grund, at det alene var H1, der var kontraktpart i forhold til bygherrerne. Højesteret lagde endvidere til grund, at det fulgte af en samarbejdsaftale mellem H2 og H1, sammenholdt med, at H2 som det altovervejende udgangspunkt fakturerede leverancer og andre ydelser månedligt, at H2 som anført i samarbejdsaftalen skulle levere sine ydelser til H1 efter tilbud eller efter regning. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at H2 havde erhvervet endelig ret til vederlag fra H1 ved leveringen af ydelserne, og at vederlaget derfor var umiddelbart skattepligtig indkomst for H2, også selv om leverancerne ikke blev faktureret straks ved leveringen. Skattemyndighederne havde derfor været berettiget til at korrigere H2's indkomst i de tilfælde, hvor H2 ikke månedligt havde indtægtsført leverancer til H1, eller hvor leverancer var indtægtsført med for høje eller for lave beløb i forhold til H2's egen indkøbspris. I betragtning af sagens udfald fandtes appellanten ikke at have et berettiget krav på erstatning for økonomisk tab eller godtgørelse for tort.
I SKM2006.429.HR fandtes en række krediteringer af en mellemregningskonto mellem et selskab og dets direktør reelt at have været omsætning i selskabet, der skulle have været bogført heri. Direktøren var samlevende med selskabets ejer. Anpartshaveren var af myndighederne blevet beskattet af de omhandlede krediteringer som maskeret udbytte. Anpartshaveren gjorde under landsretsretssagen bl.a. gældende, at posteringerne på mellemregningskontoen var fejlposteringer foretaget af selskabets revisor, og at debiteringerne (hævningerne) udgjorde varekøbsudgifter og betaling af driftsudgifter i selskabet, der også ved fejl var bogført på mellemregningskontoen. Dette fandt landsretten ikke bevist og påpegede i den forbindelse, at der i vidt omfang havde manglet bilagsmateriale vedrørende de omhandlede debiteringer på mellemregningskontoen. Landsretten fandt herefter, at uanset mellemregningskontoen med selskabet havde tilhørt direktøren, var direktøren samlevende med anpartshaveren, der havde overladt hele dispositionskompetencen over selskabet til direktøren, hvorfor det på den baggrund ansås for godtgjort, at de på mellemregningskontoen krediterede beløb havde passeret anpartshaverens økonomi. Højesteret stadfæstede dommen. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
I SKM2004.106.HR lod skatteyderen og dennes samarbejdspartner foretage krydsende udlodninger fra selskaber, kontrolleret af dem, til henholdsvis et selskab ejet af skatteyderens hustru og af samarbejdspartneren. For dette forhold havde Vestre Landsret i en straffedom fundet skatteyderen og samarbejdspartneren skyldig i overtrædelse af skattekontrollovens § 13. Højesteret fandt, at de krydsende og indbyrdes sammenhængende lige store betalinger fra selskaberne var uden driftsmæssig baggrund. Skatteyderen gjorde gældende, at der ikke efter ligningslovens §16 A eller retspraksis var hjemmel til at beskatte beløbet på kr. 500.000,- som udlodning til ham, fordi han ikke havde haft økonomisk eller personlig interesse i beløbets udbetaling til hustruens selskab, og at han ikke med udbetalingen havde realiseret nogen indkomst, fordi han skatteretlig måtte identificeres med sin ægtefælle. Højesteret fandt, at betalingen til hustruens selskab indebar en vilkårlig overførsel af kr. 500.000,- fra skatteyderens selskab og måtte anses for betinget af hans ejerforhold til dette selskab. Betalingen af beløbet måtte efter Højesteret opfattelse herved anses for realiseret som indkomst for skatteyderen og beløbet var udbyttebetaling til ham, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1.
I SKM2004.518.ØLR statuerede landsretten, at købet af fordringer og den mellem selskaberne indgåede aftale om selskab 1's andel i selskab 2's overskud bevirkede, dels at sagsøgerens ægtefælles gæld til selskab 1 kunne indfries gennem modregning, dels at sagsøgerens ægtefælle fik en betydelig fortjeneste, når henses til, at han havde betalt kr. 4,7 mio. for fordringerne. Dispositionerne var ikke i selskabets interesse og var af en så usædvanlig karakter, at de alene kunne anses for begrundet i ægtefællernes interessefællesskab og deres beherskelse af begge selskaber. Herefter fandtes kursgevinsten ved fordringernes indfrielse at måtte anses for maskeret udlodning.
I SKM2006.171.ØLR erhvervede eneanpartshaverens selskab et fly. Driftsresultatet vedrørende flyet medførte efter skattemæssige afskrivninger et underskud på kr. 154.913,-. Eneanpartshaveren havde ubestridt anvendt flyet i 39% af flyets flyvetimer.
Landsretten tiltrådte det af Landsskatteretten anførte, hvorefter det ikke var tilstrækkeligt dokumenteret eller sandsynliggjort, at flyet blev anskaffet i selskabets erhvervsmæssige interesse. De af selskabet afholdte udgifter til flyet måtte derimod anses for afholdt i eneanpartshaverens private interesse. Selskabet kunne som følge heraf ikke foretage fradrag for udgifterne og afskrivninger, og Skatteministeriet blev frifundet.
I SKM2007.796.ØLR havde skattemyndighederne forhøjet sagsøgernes skattepligtige indkomst for indkomstårene 1997 og 1998. Sagsøgerne var henholdsvis direktør og hovedanpartshaver i et selskab, hvor skattemyndighederne havde tilsidesat regnskabsgrundlaget. Betingelserne for tilsidesættelse af regnskabsgrundlaget for selskabet var opfyldt. Landsretten fandt ikke, at skattemyndighedernes foretagne skønsmæssige ansættelse hvilede på et urigtigt grundlag eller havde ført til åbenbart urimelige resultater. Landsretten bemærkede herved, at det af sagsøgerne efterfølgende udarbejdede regnskabsmateriale ikke sandsynliggjorde, at sagsøgerne ikke havde modtaget beløb til privat forbrug fra selskabet. Disse beløb var sagsøgerne blevet beskattet af, henholdsvis som løn og som maskeret udlodning. Skatteministeriets frifindelsespåstand blev taget til følge.
I SKM2008.14.ØLR var en hovedaktionær blevet beskattet af maskeret udlodning i medfør af ligningslovens § 16 a som følge af en overførsel til en bankkonto i Nigeria samt en række hævninger på en mellemregningskonto. Sagsøgeren - en nigeriansk kvinde - var hovedaktionær i et selskab, der i det væsentlige var kontrolleret af hendes ægtefælle. Sagsøgeren var derfor ikke vidende om de handler og aktiviteter, som ægtefællen gennemførte. Under sagen gjorde sagsøgeren gældende, at bankoverførslen til Nigeria var blevet tilbageført til den danske bankkonto, hvilket landsretten ikke fandt dokumenteret. For så vidt angår hævningerne på mellemregningskontoen, fandt landsretten det ikke med den fornødne sikkerhed godtgjort, at de foretagne hævninger var anvendt til betaling af selskabets udgifter. På denne baggrund, under henvisning til Landsskatterettens begrundelse, og idet landsretten ikke fandt, at sagsøgerens bevisførelse kunne føre til et andet resultat, blev Skatteministeriet frifundet og tilkendt kr. 30.000,- i sagsomkostninger.
I SKM2008.106.HR havde eneanpartshaverens selskab erhvervet et fly. Driftsresultatet vedrørende flyet medførte efter skattemæssige afskrivninger et underskud på 154.913 kr. Eneanpartshaveren i selskabet havde ubestridt anvendt flyet i 39 % af flyets flyvetimer. Højesteret tiltrådte det af Landsskatteretten anførte, hvorefter det ikke var tilstrækkeligt dokumenteret eller sandsynliggjort, at flyet blev anskaffet i selskabets erhvervsmæssige interesse. De af selskabet afholdte udgifter til flyet måtte derimod anses for afholdt i eneanpartshaverens private interesse. Selskabet kunne som følge heraf ikke foretage fradrag for udgifterne og afskrivninger, og Skatteministeriet blev frifundet.
I SKM2009.707.BR havde et selskab afholdt udgifter til de to hovedanpartshaveres påståede forretningsrejser til Tyskland og U.S.A. Retten fandt, at udgifterne til rejserne ikke var fradragsberettigede for selskabet, idet der var tale om maskeret udlodning til hovedanpartshaverne. Selskabet havde endvidere indfriet to nærtstående selskabers gæld til F1 Bank. Da det ikke var bevist, at selskabet - på linie med de to hovedanpartshavere - havde kautioneret for gælden og derfor var retligt forpligtet til at indfri gælden, tiltrådte retten udlodningsbeskatningen af hovedanpartshaverne.
I SKM2010.292.BR havde skattemyndighederne foretaget en skønsmæssig forhøjelse af indkomsten i A's selskab, i hvilket A var eneejer og eneste ansatte. Skattemyndighederne anså den yderligere indkomst for at udgøre maskeret udlodning til A. A indbragte afgørelsen for Landsskatteretten og gjorde gældende, at der ikke have været udeholdt omsætning i selskabet. Endvidere gjorde A gældende, at såfremt selskabets indkomst blev forhøjet, skulle den yderligere omsætning anses som yderligere løn til A i stedet for maskeret udlodning. Landsskatteretten fandt, at der havde været yderligere omsætning i selskabet og anså den yderligere omsætning for at udgøre løn til A. A indbragte Landsskatterettens afgørelse i hans personlige sag for retten. Derimod blev Landsskatterettens afgørelse i selskabets sag ikke indbragt for domstolene. A gjorde under sagen gældende, at der ikke havde været udeholdt omsætning i selskabet. Retten fandt, at da Landsskatterettens afgørelse i selskabets sag ikke var indbragt for domstolene, skulle det lægges uprøvet til grund, at der havde været udeholdt omsætning i selskabet. Retten fandt herefter, at A ikke havde løftet bevisbyrden for, at denne yderligere omsætning, der i overensstemmelse med selskabets påstand, var anset som yderligere løn til A, ikke var tilgået A og frifandt allerede af denne grund skattemyndighederne.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Ejendomsavanceskat
01 Mar 2001 16:57
SKM2001.15.HR
I 421/1999
Skattefri fusion, Overdragelse, Fast ejendom
Ikke grundlag for antagelse om skattefri fusion (succession) i forbindelse med overdragelse af en fast ejendom. Ikke grundlag for fravigelse fra parternes aftale ved avanceopgørelsen.
Østre Landsrets dom af 6. september 1999
Appellanten,A A/S, har gentaget sine påstande.
Det er ubestridt, at omdannelsen i 1985 af C G/S til A A/S ikke var omfattet af den dagældende lov om beskatning ved fusion af aktieselskaber m.v., jf. lovbekendtgørelse nr. 495 af 24. september 1981.
For Højesteret er der tilvejebragt yderligere oplysninger.
Ved den ekstraordinære generalforsamling i C G/S den 23. januar 1985 blev det besluttet at overdrage selskabets virksomhed som indskud i det nystiftede A A/S. Beslutningen blev bekræftet ved den ekstraordinære generalforsamling den 20. maj 1985. I overensstemmelse hermed skulle alle selskabets aktiver overdrages til A A/S. Som modydelse for overdragelsen af selskabets aktiver modtog C G/S de tegnede aktier i A A/S. Overdragelsen blev for ejendommen xx-vej x's vedkommende gennemført ved skøde af 8. november 1985. C G/S' aktiepost i A A/S blev ombyttet med aktier i D A/S, og herefter blev C G/S likvideret og aktierne i D udloddet til medlemmerne.
Højesteret finder ikke grundlag for at antage, at der før 1967 var en almindelig ulovbestemt adgang til skattefri succession for selskaber eller foreninger, hvor det ophørende selskab m.v. blev likvideret. Ved lov nr. 143 af 2. maj 1967 om beskatning af sammenslutning af aktieselskaber m.v. blev der skabt adgang til, at sammenslutning af nærmere angivne typer af selskaber og foreninger skattemæssigt kunne behandles efter et successionsprincip. Sammenslutninger, der ikke udtrykkeligt var omfattet af loven, skulle "behandles efter de hidtil gældende regler" (Folketingstidende 1966/67, 2. samling, tillæg A, spalte 1551). Ved lovændringer i 1972, 1975 og 1976 blev yderligere nogle typer af foreninger og sammenslutningsformer inddraget, men først ved lov nr. 362 af 6. juni 1991 om ændring af forskellige skattelove blev der indført lovhjemmel for skattefri omdannelse af gensidige forsikringsforeninger til aktieselskaber. På denne baggrund var der ikke i 1985 grundlag for at lade omdannelsen af C G/S til aktieselskab og den hertil hørende ejendomsoverdragelse behandle efter et ulovbestemt successionsprincip.
Højesteret tiltræder, at skattemyndighedernes afgørelser om stempel-, børsstempel- og realrenteafgift i forbindelse med den samlede selskabsomdannelse ikke indebærer anerkendelse af, at omdannelsen af det gensidige forsikringsselskab til et aktieselskab skal bedømmes med udgangspunkt i et skatteretligt successionsprincip. Disse afgørelser kan allerede af denne grund ikke medføre, at ejendommen skal anses for erhvervet på tidspunktet for det gensidige selskabs erhvervelse af ejendommen i 1974. Forsikringsselskabets erhvervelse i 1985 kan heller ikke - som hævdet af Forsikringsselskabet - frakendes betydning ud fra et skatteretligt realitetsprincip.
Højesteret tiltræder herefter, at A A/S' erhvervelse af ejendommen er sket i 1985. Idet bemærkes, at § 6 i ejendomsavancebeskatningsloven også findes at omfatte et tilfælde som det foreliggende, hvor erhvervelsen er sket i form af indskud i selskabet til opfyldelse af en tegningsforpligtelse, tiltræder Højesteret, at selskabet efter afståelsen i 1987 er skattepligtigt af den fulde fortjeneste, og at selskabets principale påstand derfor ikke kan tages til følge.
Højesteret tiltræder endvidere af de grunde, der er anført af landsretten, at fortjenesten må beregnes på grundlag af den aftalte anskaffelsespris, 118.550.000 kr. Heller ikke selskabets subsidiære påstand kan derfor tages til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal appellanten, A A/S, betale 1 mio. kr. til indstævnte, Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Acteal massakren; Sagsfremstilling; Efterfølgende procedure; Amparo af fanger ved slagtning; Ansvar den mexicanske stat
Acteal massakren
August 8, 2016 Annesofie Lebert A 0 0
Slagtning af Acteal var en paramilitær indtrængen i landsbyen Acteal, i kommunen Chenalho, der ligger i regionen Los Altos de Chiapas i det sydøstlige Mexico, den 22. december 1997. I løbet af raid, blev de angrebet tzotzil indianere organisationen "Las Abejas", som bederum inde i en lille kirke i landsbyen. Resultatet var 45 døde, herunder børn og gravide kvinder. Mens den mexicanske regering kalder slagtning som en etnisk konflikt mellem samfund, modstandere og menneskerettighedsgrupper på den anden side de ser det som en del af en regering strategi for at demontere den sociale base af byen Acteal. Forbrydelsen blev straffet officielt, men forskellige juridiske kilder mener, at politiet og retlige procedure var yderst mangelfuld, således at Fællesskabet fortsætter med at kræve garantier, som forbrydelsen forbliver ustraffet. Forskellige nyhedskilder beskylder direkte kontrollerer Hær samarbejde med slagtning, for eksempel flere shell tarme fundet på gerningsstedet, svarer til våben er kun i besiddelse af hæren, også forskellige vidnesbyrd anfører, at militære ledere væbnede civile og de ophidsede dem til at bruge mod andre civile. Foran Den Interamerikanske Kommission for Menneskerettigheder til den tidligere mexicanske præsident Ernesto Zedillo for de forbrydelser mod menneskeheden det krævede. Gruppen Las Abejas afstand fra retssagen mod den tidligere præsident Zedillo, om, at sagsøgerne skulle være anonyme tilhængere af nationale handlingsplaner eller egen tidligere præsident Carlos Salinas, som opretholder en alvorlig rivalisering part.
Efter begivenhederne i Acteal, blev de opkrævet 26 indfødte identificeret af de pårørende til ofrene og gerningsmændene. De tiltalte har anmodet et påbud, som endelig blev givet til 20 af dem den 12. august 2009 af højesteret af Nation of Mexico Justice, argumenterer, at Attorney General kontor fabrikeret beviser til at anklage fanger.
Den 22. december 1997 45 tzotzil indianere blev dræbt, mens bede i en kirke i samfundet af Acteal, i kommunen Chenalho, i staten Chiapas. Af ofrene, 16 var børn og unge; 20 var kvinder og ni voksne mænd. Syv af kvinderne var gravide. De direkte ansvarlige for slagtningen var imod EZLN paramilitære grupper. Ifølge vidner, kvinder, mænd, børn og tilhørsforhold til samfundet gruppen "Las Abejas" blev alle slagtet uden nåde for omkring 90 paramilitære ind i kirken, i en operation, der varede syv timer og blev udviklet kun 200 meter væk fra en politi checkpoint.
Med hensyn til slagtning, omkring 100 mennesker, for det meste indfødte, de blev arresteret og derefter tilbageholdt i et fængsel i Tuxtla Gutierrez, hovedstaden i Chiapas.
Biskoppen af San Cristóbal de las Casas, Samuel Ruiz sagde på det tidspunkt, der var nødvendig for at Attorney General kontor undersøgelse i forhold til initiativtagerne til slagtning.
Blandt de påståede deltagere omfattede otte tidligere offentlige sikkerhed officerer, som blev dømt til lidt mere end tre år i fængsel og derefter blev løsladt. Ifølge biskop Ruiz var disse officerer, der førte massakren på indfødte, eller at en eller anden måde ikke forhindre væbnede grupper dannes.
Ifølge uofficielle oplysninger det menes, at i Chiapas, dengang, der opererer mere end ti paramilitære grupper, der kæmpede EZLN. Nogle aktivister knyttet til Institutionelle Revolutionære Parti, som regerede Mexico i 71 år midt kritik for påstået korruption og autoritære.
Genoptog processen er blevet fundet i den post, der er 83 fanger vedrørende en som anklager mod at bære skydevåben i det arbejde, som der kun er tre våben, der anvendes i løbet af begivenheder rekord, plus eventuelle af indtastet en positiv udtalelse blev opnået i den sagkyndige af krudt rester.
Den dom afsagt i straffesag 223 2007 18 personer dømt til at bære et skydevåben, hvilket gør de kendte fakta i modstrid med dommen, plus professionel rådgivning uden at påberåbe sig tilbageholdte dømte.
Amparo af fanger ved slagtning
Højesteret i den mexicanske nation i juli 2007 tiltrak påbud verserer for 12 indfødte fanger for forbrydelser begået mod militante fra Las Abejas af Acteal samfund, argumenterer, at fejl blev fundet i processen domstol. April 20, 2009 Human Rights center Fray Bartolome de las Casas og civil organisation Las Abejas advaret om muligheden for, at højesteret i Nation of Mexico Justice obsequiaría den beskyttelse for den anklagede. For de første par dage af August 2009 nogle stemmer kaldet opmærksom på, at Højesteret overvejede at frigive 18 anholdt for drabene i Acteal i december 1997. Ifølge Pablo Romo, koordinator sociale konflikter Observatory af den civile organisation og Advisory Services for fred og tidligere katolsk præst for San Cristobal de Las Casas, blev Domstolen klar til at beskytte den anklagede, fordi den mexicanske stat ville have en gæld med dem, som mener, hans medskyldige .
Endelig den 12. august, 2009 fleste ministre i den første afdeling af højesteret stadfæstede og beordrede øjeblikkelig løsladelse af 26 indere, som blev skylden for massakren på Acteal begrundelse, at Attorney General Republikken fabrikerede beviser til at anklage de tilbageholdte, foruden at finde uregelmæssigheder i nogle procesosjudiciales. Af disse blev 20 løsladt straks og i seks tilfælde reset proceduren er bestilt, for en ny strafudmåling.
Senere, i november 2009, første afdeling stadfæstede ni andre involverede, hævder, at deres forfatningsmæssige garantier for en retfærdig rettergang er blevet krænket, så han beordrede hans øjeblikkelige løsladelse.
Den 2. februar 2012, har Domstolen beordrede øjeblikkelig løsladelse af syv andre indianere, som anmodede om, at hans uskyld blev anerkendt på grundlag af udtalelsen fra 2009 som -afirmaron- resolution mod det var baseret på vidneudsagn og i et fotoalbum, at Retten fastslog som ulovlige, som annullerede sin bevisværdi.
I alt Højesteret indtil begyndelsen af 2012 har bestilt udgivelse i tre forskellige tilfælde, 36 personer anklaget og dømt for det Acteal sag, de samme kriterier at afkræfte de beviser fremlagt af rigsadvokaten; nu alle tilbageholdte er blevet løsladt.
Ansvar den mexicanske stat
Gennem et telegram sendt til DIA hovedkvarter i Washington den 4. maj 1999 Kontoret for det amerikanske forsvarsministerium Attache Mexico pegede ham i "direkte støtte" i den mexicanske hær til væbnede grupper i højlandet i Chiapas, hvor drabene fandt sted. Dokumentet beskriver også et hemmeligt netværk af "menneskelig intelligens teams," skabt i midten af 1994 med godkendelse af daværende præsident Carlos Salinas, arbejder inde indiske samfund for at indsamle efterretninger om "zapatistiske sympatisører." For at fremme væbnede grupper "anti-zapatisterne."
Den 2. marts, 2005, Den Interamerikanske Menneskerettighedsdomstol modtaget en klage fra Las Abejas civile forening og Center for Menneskerettigheder Fray Bartolome de las Casas AC, hvilket tilskrives den mexicanske stat ansvaret for slagtning. Flere vidnesbyrd rapporterer, at der passivitet af sikkerhedsstyrkerne, fordi de ikke virker til at forhindre, at slagtning. I september 2011 påstod anonyme ofre for slagtning, viste sig for retten i New Haven, Connecticut i USA, en civil retssag mod den tidligere mexicanske præsident Ernesto Zedillo, hvoraf gruppen "Las Abejas" distanceret, det påstås ansvar i de faktiske forhold og begrundelse, at hans adfærd udgjorde forbrydelser mod menneskeheden, krævende, hvorfor de økonomiske erstatninger.
Præsidenten forsvarede sig ved at hævde, at efterspørgslen var løgnagtige og ulovlig. Ansøgningen blev afvist af den amerikanske regering til at give immunitet til den mexicanske præsident, efter at dette er det blev officielt anmodet af regeringen i Mexico. Overlevende fra slagtning, har beskyldt den mexicanske hær af at skabe og bevæbne paramilitære grupper, som de forbrydelser blev begået. Forskellige organisationer og personligheder fra forskellige områder har kritiseret afgørelsen fra den amerikanske regering.
Da samfundet af Acteal nægter at have stået bag det anonyme klage, formodes det, at hvis efterspørgslen blev brugt som en politisk strategi mod PRI, forfremmet fra toppen af PAN eller inden rækken af samme kamp tegn, der har særlige interesser.
Forrige artikel Eduardo Quisumbing
Næste artikel Argument fra inkonsekvente afsløringer

matches: højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret Højesteret