text:
Viser nyheder inden for Retssager og voldgift
Den 14. august 2018 sendte justitsministeren et lovforslag i høring. Lovforslaget handler blandt andet om, at offentlige myndigheder – i […]
Østre Landsret har, den 29. juni 2018, frifundet Finansiel Stabilitet i en principiel sag om et stort millionkrav. Kravet var […]
I en ny artikel analyserer advokat Jakob Dahl Mikkelsen retspraksis vedrørende forordning 261/2004 om passagerrettigheder. Her ser han på, hvornår […]
Det kan være ansvarspådragende for andre end sagens parter at finansiere videreførelsen af en sag under omstændigheder, hvor det er […]
Ændring af navn i stævning var ikke berigtigelse i retsplejelovens forstand
Der er ikke tale om en berigtigelse af partsangivelsen, hvis det i realiteten medfører, at et andet selskab end det […]
Højesterets fortolkning af Bruxelles I-forordningens artikel 8, nr. 1
Hvor praktiske hensyn taler for det, kan en part sagsøge en modpart et andet sted end der, hvor parten har […]
Højesteretsdom om forholdet mellem forsikringsselskab og medarbejder dækket af firmapensionsaftale
Højesteret afgjorde den 15. maj 2018 en principiel sag om forholdet mellem en medarbejder dækket i henhold til en firmapensionsaftale […]
Højesteret fandt, at en sag mod et hollandsk selskab var snævert forbundet med en sag mod en dansk virksomhed. Derfor […]
En afgørelse om sikkerhedsstillelse angår retssagens processuelle rammer, og en tidligere afgørelse om sikkerhedsstillelse kunne derfor omgøres, da der forelå […]
Folketinget har vedtaget et nyt lovforslag om reform af den civile retspleje for at udvide adgangen til at fremlægge sagkyndige […]
Hvor placeres et tab ved afvikling af valutalån med stop loss-aftale?
Vestre Landsret har fastslået, at en bank ikke var ansvarlig for det tab, som en kunde led som følge af […]
Ny dom om afgrænsningen for at anke direkte til Højesteret
En sag kan ankes direkte til Højesteret fra Sø- og Handelsretten, hvis sagen er af principiel karakter og har generel […]
Kan man omgå retsplejelovens regler om sagsomkostninger?
Et selskab med begrænset hæftelse, som oprettes med det ene formål at føre en retssag for et krav, som det […]
Danmark tiltræder værnetingsaftalekonventionen
Den 30. maj 2017 vedtog Folketinget et lovforslag, som blandt andet betyder, at lov om Bruxelles I-forordningen ændres. Med lovændringen […]
En aftale med Saxo Bank om adgang til blandt andet gearet valutahandel indeholdt en værnetingsklausul. Aftalen om værneting var bindende […]
International Chamber of Commerce indfører en ny kortere proces i mindre voldgiftssager
International Chamber of Commerce (”ICC”) har indført nye regler om behandlingen af mindre voldgiftssager (Expedited procedure). Reglerne trådte i kraft […]
Folketinget vedtog den 13. december 2016 lovforslag nr. L 20 med forslag til lov om ændring af retsplejeloven. Lovændringen har […]
Det var en historisk sejr, da Bech-Bruun for vores klienter, Noreco-koncernen, vandt danmarkshistoriens største domsbeløb og det største tilkendte beløb […]
Efter forældelseslovens § 15 afbrydes forældelse, når skyldneren over for fordringshaveren udtrykkeligt eller ved sin handlemåde erkender sin forpligtelse. Men […]
En engelsk advokat overdrog personligt stævningen til et dansk rederi på dennes hoved-kontor. Rederiet var dog ikke blevet korrekt forkyndt […]
Retsplejerådet - Der skal tilføjes flere eksperter i retssager
Fremover skal man ved retten i større grad kunne lade to eller flere skønsmænd foretage syn og skøn. Det skal […]
Afvisning af søgsmål på grund af omgåelse af retsplejelovens regler om sagsomkostninger
Vestre Landsret afsagde den 18. marts 2016 dom i en principiel sag om partsevne – eller mangel på samme – […]
Østre Landsret afsagde den 10. marts 2016 en kendelse, hvormed en kære blev afvist, fordi den ikke var indgivet – […]
De danske domstole har meget begrænsede muligheder for at tilsidesætte voldgiftskendelser. Generelt vil domstolene ikke vurdere, hvorvidt en voldgiftskendelse er […]
Ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der bl.a. indført en ny bestemmelse i retsplejeloven, der i visse […]
I en retssag var en dommer ikke inhabil, selvom han 13 år tidligere havde været advokat for den ene part. […]
Sø- og Handelsretten har tilladt parter at fremlægge skriftlige vidneerklæringer og en ensidigt indhentet rapport, da det ikke kunne afvises, […]
Kæremål skal afvises i landsretten, hvis ikke Procesbevillingsnævnet har givet tilladelse. Det har Højesteret endnu engang bekræftet.
Østre Landsret har benyttet sig af en nyere adgang i retsplejeloven til at afvise en ankesag, da der ikke var […]
Højesteret afslog Finansiel Stabilitets ønske om at få et revisionsfirma til at fremlægge firmaets arbejdsmateriale i erstatningsansvarssagen mod Roskilde Banks […]
Den 24. august 2015 har Justitsministeriet sendt et udkast til lovforslag i høring vedrørende digitalisering af retsprocessen i borgerlige sager, […]
Kæremål afvist af Højesteret: Advokaten havde ikke møderet for landsret
En advokat uden møderet for landsret kan ikke kære en kendelse fra landsretten til Højesteret. Det har Højesteret afgjort.
Konkursboerne efter Cimber Sterling-koncernen får medhold i retssag
Siden Cimber Sterling-koncernen gik konkurs i 2012, har der verseret retssager imellem konkursboerne og en række motorudlejere, som forinden konkursen […]
Sikkerheden i de danske domstole skærpes
En ny fast adgangskontrol er blandt nogle af de initiativer, som skal medvirke til en øget sikkerhed i de danske […]
Landsretten afsagde den 13. maj dom i en straffesag vedrørende kursmanipulation. Ved dommen blev de tiltalte – heraf et selskab […]
DK er Europa's bedste når det gælder sagsbehandlingstider
Danmark tager igen i år førstepladsen i EU, når det gælder sagsbehandlingstider for civile sager i 1. instans.
Landsretten burde have taget stilling til sagsomkostninger
Højesteret har hjemvist en sag til Østre Landsret, idet landsretten i en ankesag ikke tog stilling til sagsomkostningerne for byretten.
Højesteret omgør Vestre Landsrets kendelse om elektronisk stævning
Højesteret omgjorde Vestre Landsrets kendelse og fandt, at en stævning sendt på mail til byretten havde fristafbrydende virkning, selvom originalen […]
Editionsreglerne går ikke forud for reglerne i retsplejelovens kap. 57a
Bevissikring under civil sag ikke udelukket efter retsplejelovens regler om bevissikring ved krænkelse af immaterialrettigheder mv.
Sager om fx skilsmisse, børn og ægtefællebidrag på tværs af landegrænser kan foregå efter samme regler som i resten af […]
Udtalelser fra fagmænd skulle ikke afblændes
Bilag med faglige udtalelser fra skønsmænd, der var indhentet efter, der blev anlagt sag, skulle ikke afblændes. Selvom udtalelserne ikke […]
Ny domsforordning - de væsentligste ændringer
Danmark har nu gennemført de seneste ændringer i Domsforordningen (også kaldet Bruxelles I-forordningen). Ændringerne vedrører blandt andet forordningens anerkendelse af […]
Principiel højesteretssag om forældelse af erstatningskrav
Højesteret afsagde den 10. februar 2015 dom i en principiel sag om, hvorvidt forældelsesfristen for et erstatningskrav rejst af en […]
Retssager og voldgift, Skatte- og afgiftsret
Kæreskrift kunne ikke anses for ankestævning
Højesteret fandt ikke grundlag for at anse et kæreskrift som en ankestævning i en sag, hvor appellanten anmodede landsretten om […]
Nu bliver det lettere at kommunikere elektronisk med domstolene
Pr. 1. januar 2015 blev kravet om, at alle processkrifter skal forsynes med original underskrift, ophævet, hvilket betyder, at processkrifter […]
Ny database over domme
Regeringen har i årets finanslovsforslag sat 14,9 mio. kr. af til en database, der skal give offentligheden adgang til tusindvis […]

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Arbejdsskib - ikke i "international trafik" - Nordisk dobbeltbeskatningsoverenskomst
09 Feb 2018 10:47
Den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 3, stk. 1, litra h og artikel 15, stk. 1 og 3.
Den Juridiske Vejledning 2018-1 C.F.9.2.14.6.2
Den Juridiske Vejledning 2018-1 C.F.8.2.2.3.1.5
Den Juridiske Vejledning 2018-1 C.F.8.2.2.15.2.3
Lene Pagter Kristensen, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Jens Kruse Mikkelsen og Kristian Korfits Nielsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 13. december 2016 (SKM2017.162.ØLR).
Appellanten, A, har som for landsretten nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at han er berettiget til lempelse efter eksemptionsmetoden i henhold til artikel 25, stk. 1, litra c, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst vedrørende vederlag for arbejde udført om bord på skibet Skib1.
A har til støtte for, at hans lønindtægt er omfattet af artikel 15, stk. 3, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, supplerende anført bl.a., at hverken ordlyden eller forarbejderne til overenskomstens artikel 3, stk. 1, litra h, giver grundlag for at konkludere som anført af landsretten, at der skal udøves virksomhed med transport af passagerer eller gods, for at et skib er i international trafik. Definitionen af begrebet ”international trafik” i overenskomstens artikel 3, stk. 1, litra h, er bred og omfatter både transport i bred geografisk forstand og transport ud over decideret passager- og godstransport i rutefart. At artikel 3, stk. 1, litra h, ikke som OECD’s modeloverenskomst henviser til ”enhver” transport kan ikke føre til, at bestemmelsen i relation til, hvad der skal forstås ved ”transport”, skal fortolkes mere restriktivt end OECD-modeloverenskomsten.
Hvis Højesteret måtte komme til, at ”international trafik” forudsætter, at der udøves virksomhed med transport af passagerer eller gods, har Skib1 i 2012 udført sådan transport. Skibets hovedopgave var således at transportere operatørens materiel og medarbejdere ud til konkrete positioner på havet ud for Y1-land’s kyst, hvor der skulle gennemføres arbejde og afsættes materiel til brug for operatørens opgaver med udbygning og vedligeholdelse af olieinstallationerne i områderne blok 18 og 31. At der er leveret driftsmateriel og forbrugsvarer, uden at Skib1 gik i havn, kan ikke tillægges afgørende betydning.
Opgaven, som skibet løste på baggrund af kontrakterne med G4 og G3, var transport af gods og personel, der ikke tilhørte rederiet, men rederiets kunde. De norske skattemyndigheder har ikke taget stilling til, om Skib1 var i ”international trafik” i 2012, men har alene lagt de oplysninger, som blev modtaget fra rederiet, til grund for ligningen.
Højesteret kan derfor ikke lægge til grund, at de norske skattemyndigheder har foretaget en konkret vurdering af Skib1’s aktiviteter.
Skatteministeriet har heroverfor supplerende anført bl.a., at et skib alene er i ”international trafik”, jf. den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 3, stk. 1, litra h, hvis det udfører transportvirksomhed. Det vil sige, at skibets hovedvirksomhed skal være transport af gods eller personer. Begrebet ”international trafik” må fortolkes i overensstemmelse med OECD-modeloverenskomstens artikel 3, stk. 1, litra e, idet der dog skal tages hensyn til, at begrebet er defineret snævrere end i den tidligere nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, som omfattede ”enhver” transport med skib.
Skib1’s hovedopgave skal fastlægges ud fra den samlede drift af skibet og ikke snævert ud fra A’s opgaver. Skib1 udførte ikke transportvirksomhed i 2012, men fungerede tværtimod i det væsentligste som et fast positioneret arbejdsskib, hvorfra der kunne udføres konstruktionsog vedligeholdelsesarbejder på olieinstallationer på havbunden, således som skibet er konstrueret til. I forbindelse med dette arbejde var Skib1 stort set stationært og altså ikke i ”international trafik”. Det forhold, at skibet, når det var i havn, har taget mandskab, gods, reservedele og containere med ud til olieinstallationerne, kan ikke føre til, at skibet har udført transport af gods eller passagerer og dermed opereret i ”international trafik”. Der var tale om mandskab og udstyr, som skulle anvendes i forbindelse med arbejdet ved olieinstallationerne, og sådan medtagning af mandskab og udstyr til arbejdet har ikke karakter af transport. A’s arbejdsgiver har anset hans lønindtægt for hidrørende fra stedbunden virksomhed på et andet lands kontinentalsokkel og har i overensstemmelse hermed indberettet hans indkomst som ikke skattepligtig til de norske skattemyndigheder, der har lagt dette til grund ved ligningen af A.
Der er til brug for Højesteret udarbejdet oversigt over skibets aktivitet i 2012 ud fra logbogen og … Daily Reports. Det fremgår heraf, at Skib1 i 2012 befandt sig i de to olieudvindingsområder (blok 18 og 31) i ca. 236 døgn, at skibet befandt sig i havn i ca. 33 døgn, at skibet var i transit mellem en havn, blok 18 og blok 31 i ca. 28 døgn, og at det var i transit inden for den enkelte blok i ca. 4 døgn. Herudover lå skibet i havn i 64 døgn henover sommeren 2012 i forbindelse med operatørskiftet til G3.
Det er endvidere oplyst, at i de perioder, hvor Skib1 har udført arbejde i de to olieindvindingsområder, er mandskab fra operatørerne i 122 tilfælde blevet fløjet ud til skibet med helikopter. Der er i 75 tilfælde overført gods til Skib1 fra et andet skib (ship-to-ship), og mandskab fra operatøren er i 13 tilfælde blevet fragtet ud til Skib1 via andet skib, mens Skib1 lå i de to områder.
A har for Højesteret supplerende forklaret bl.a., at Skib1 og G5 frem til sommeren 2012 arbejdede direkte under G4. Herefter arbejdede Skib1 for G3. Det ændrede ikke ved skibets arbejdsopgaver, at G3 overtog kontrakten. Skib1 fik leveret madcontainere og affaldscontainere. Der kunne også leveres dele til brug for installation. Skib1 leverede selv omkring 90 procent af det udstyr, der skulle bruges til installation på havbunden. Skib1 blev i varierende grad serviceret af mindre forsyningsskibe. Disse skibe vil som regel ikke sejle med ”juletræer” til olieindvindingen, da de er for tunge. Forsyningsskibene kom 1-2 gange om ugen eller oftere. Der kunne også gå uger imellem. Man må ind og se på skibsdagbogen for at se, hvor ofte det var. Han kan ikke huske det præcist.
Han kan bekræfte de oplysninger, han har givet til Landsskatteretten, herunder at skibets hovedopgave indtil sommeren 2012 var inspektion, vedligeholdelse og reparation af og på oliestationer. Opgaverne blev udført af forskellige underleverandører. Stedbunden virksomhed er arbejde indenfor et geografisk område. Det arbejde, han udførte på Skib1, havde han fået at vide, var udført på stedbunden grund, og at det derfor var stedbunden virksomhed. Han kan bekræfte, at han derfor havde oplyst, at det var stedbunden virksomhed, han udførte. Selv om skibet arbejdede inden for et bestemt geografisk område, havde skibet 22 havneanløb i 2012. Han har efter fortolkning fra en norsk skattejurist forstået, at international transport blandt andet er transport fra en stats havn til indretning/fartøj på samme stats kontinentalsokkel. Efter denne definition er det hans opfattelse, at Skib1 udførte international transport, selv om Skib1 arbejdede inden for et begrænset geografisk område.
Det er korrekt, at han til Landsskatteretten oplyste, at forsyninger – både proviant og materiale til skibets arbejde – oftest blev leveret med pramme. Han mener egentligt ikke, at det var så ofte, at der kom forsyninger med pramme. Det var meningen, at de mindre ting skulle flyttes frem og tilbage med mindre skibe. Hvis Skib1 var inde og hente større ting i havnen, fyldte de op med udstyr. Når Skib1 blev bedt om at sejle til et givent sted og holde en fast position, så var det en position på åbent hav. I den forbindelse transporterede skibet ikke folk til en platform eller lignende.
Retsgrundlag vedrørende begrebet ”international trafik”
Overenskomst af 23. september 1996 mellem de nordiske lande til undgåelse af dobbeltbeskatning for så vidt angår indkomst- og formueskatter med senere ændringer (den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst) fordeler de kontraherende staters beskatningsret til indkomst fra en anden kontraherende stat.
Dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 15 regulerer beskatningsretten vedrørende personlige tjenesteydelser. Af bestemmelsen følger bl.a.:
”Såfremt bestemmelserne i artiklerne 16, 18, 19, 20 og 21 ikke medfører andet, kan løn og andet lignende vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, oppebåret af en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, kun beskattes i denne stat, medmindre arbejdet er udført i en anden kontraherende stat. Er arbejdet udført i denne anden stat, kan det vederlag, som oppebæres herfor, beskattes der.
Stk. 3. Uanset de foranstående bestemmelser i denne artikel kan vederlag for arbejde, som udføres om bord på et dansk, færøsk, finsk, islandsk, norsk eller svensk skib i international trafik beskattes i den kontraherende stat, hvis nationalitet skibet har;…”
Dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 3, stk. 1, litra h, indeholder følgende definition af ”international trafik”:
”… ”international trafik” betyder transport med skib eller luftfartøj bortset fra de tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i en kontraherende stat.”
Dobbeltbeskatningsoverenskomsten indeholder i artikel 8 en bestemmelse om skibs- og luftfartsvirksomhed, hvor det i stk. 1 hedder:
”Indkomst, som en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, oppebærer ved skibs- eller luftfartsvirksomhed i international trafik, kan kun beskattes i denne kontraherende stat.”
Den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst er gennemført i dansk ret ved lov nr. 190 af marts 1997 om indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem de nordiske lande.
I lovforslagets almindelige bemærkninger (Folketingstidende 1996-97, tillæg A, lovforslag nr. L 122, s. 2847), er bl.a. anført:
”Dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem de nordiske lande har til formål at undgå international dobbeltbeskatning som følge af, at flere af de nordiske lande beskatter samme fysiske eller juridiske person af samme indkomst (eller formue). Det sker typisk, når en person, der er hjemmehørende i et af de nordiske lande, modtager indkomst fra et andet nordisk land.
Overenskomsten indeholder derfor regler, som regulerer hvilket land, der kan beskatte forskellige typer indkomst, som en person i det ene land (bopælsstaten) modtager fra det andet land (kildestaten). Desuden er der regler om, hvordan bopælsstaten skal ophæve dobbeltbeskatning, når begge stater beskatter samme indkomst. Dobbeltbeskatningsoverenskomsten kan derfor medføre en nedsættelse af den danske beskatning, som skulle gennemføres efter de interne danske skatteregler. Dette gælder både i tilfælde, hvor en person, der er hjemmehørende i Danmark, modtager indkomst fra et af de øvrige nordiske lande, og i tilfælde, hvor det modsatte gør sig gældende.
Den ny overenskomst baserer sig i lighed med den gældende på OECD’s modeldobbeltbeskatningsoverenskomst. Der foretages derfor visse justeringer i overensstemmelse med ændringer i OECD-modellen.”
Om definitionen af ”international trafik” fremgår af lovforslagets bemærkninger til artikel 3, stk. 1 (a.st., s. 2849):
”Definitionen af international trafik er ændret i forhold til den gældende overenskomst, således at det betyder transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af en person hjemmehørende i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i en anden kontraherende stat.”
Definitionen i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 3, stk. 1, litra h, af begrebet ”international trafik” fik sin nuværende affattelse ved protokol af 6. oktober 1997, jf. lov nr. 1102 af 29. december 1997.
Der er i lovforslagets bemærkninger (Folketingstidende 1997-98, 1. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 85, s. 1918 f.) redegjort for betydningen af ændringen af definitionen af ”international trafik”. Det fremgår heraf, at der ikke blev ændret ved, at der fortsat skal være tale om ”transport med skib”.
OECD’s modeloverenskomst af 1992 til overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning for så vidt angår indkomst-og formueskatter indeholder i artikel 3, stk. 1, litra e, følgende definition af ”international trafik”:
”udtrykket ”international trafik” betyder enhver transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat.”
I OECD’s modeloverenskomst artikel 8, stk. 1, om beskatning af fortjeneste ved drift af skibe i international trafik hedder det:
”Skibs- og luftfart
Fortjeneste ved driften af skibe og luftfartøjer i international trafik kan kun beskattes i den kontraherende stat, i hvilken foretagendets virkelige ledelse har sit sæde.”
OECD’s modeloverenskomst indeholder i artikel 15 om beskatning af indkomst fra ansættelsesforhold bl.a. følgende bestemmelser:
”Såfremt bestemmelserne i art. 16, 18 og 19 ikke finder anvendelse, kan gage, løn og andet lignende vederlag for personligt arbejde, oppebåret af en person, som er hjemmehørende i en af de kontraherende stater, kun beskattes i denne stat, medmindre arbejdet er udført i den anden kontraherende stat. Er arbejdet udført der, kan det vederlag, der hidrører derfra, beskattes i denne anden stat.
Stk. 3. Uanset de foranstående bestemmelser i denne artikel kan vederlag for personligt arbejde, der udføres om bord på et skib eller et luftfartøj i international trafik eller om bord på et skib, der benyttes til transport i indre farvande, beskattes i den kontraherende stat, i hvilken foretagendets virkelige ledelse har sit sæde.”
I OECD’s kommentar til modeloverenskomstens artikel 3, stk. 1, litra e, hedder det bl.a.:
”5. Definitionen af udtrykket ”international trafik” sker på grundlag af det princip, der anføres i art. 8, stk. 1, hvorefter beskatningsretten til fortjeneste ved skibs- eller luftfartsvirksomhed i international trafik – henset til den særlige karakter af den internationale trafikvirksomhed – alene tilkommer den kontraherende stat, hvori foretagendets virkelige ledelse har sæde.
6. Det skal bemærkes, at definitionen af udtrykket ”international trafik” er bredere end udtrykkets sædvanlige betydning. Dette er imidlertid tilsigtet for at bevare beskatningsretten til såvel ren indenlandsk trafik som til trafik mellem tredjestater for den stat, hvori den virkelige ledelse har sit sæde, og for at tillade den anden kontraherende stat at beskatte trafik, der foregår udelukkende inden for dens grænser. Dette kan klargøres med følgende eksempel:
Et foretagende i en kontraherende stat eller et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, sælger gennem en agent i den anden kontraherende stat billetter til en rejse, der helt er begrænset til den førstnævnte stat eller til en tredjestat. Artiklen tillader ikke den anden stat at beskatte fortjeneste af nogen af disse rejser. Den anden stat kan kun beskatte et sådant foretagende i den førstnævnte stat, hvis virksomheden begrænses alene til steder i denne anden stat.
6.1 Et skib eller luftfartøj anvendes udelukkende mellem pladser i den anden kontraherende stat i relation til en særskilt rejse, hvis både afgangsstedet og ankomststedet for skibet eller luftfartøjet er i den anden kontraherende stat. Definitionen finder imidlertid anvendelse i tilfælde, hvor rejsen med skibet eller luftfartøjet mellem pladser i den anden kontraherende stat er en del af en længere rejse, der indebærer et afgangssted eller ankomststed, der ligger uden for den anden kontraherende stat. Hvis f.eks., som en del af den samme rejse, et luftfartøj først flyver mellem et sted i en kontraherende stat til et sted i den anden kontraherende stat og herefter fortsætter til en anden destination, der også befinder sig i denne anden kontraherende stat, er både første og anden etape af rejsen en del af en rejse, der anses at falde ind under definitionen af ”international trafik”.
6.2 Nogle stater er af den opfattelse, at definitionen af ”international trafik” snarere bør henvise til en transport som værende rejsen for en passager eller gods, således at enhver rejse af en passager eller gods udelukkende mellem to pladser i den samme kontraherende stat ikke skal anses for omfattet af definitionen, selvom rejsen er foretaget med et skib eller luftfartøj, der anvendes til en rejse i international trafik. Kontraherende stater, der er af denne opfattelse, kan bilateralt enes om at slette henvisningen til ”skibet eller luftfartøjet” i den undtagelse, der er indeholdt i definitionen, og erstatte ordlyden med følgende: ”d) udtrykket ”international trafik” betyder enhver transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor transporten udelukkende finder sted mellem pladser i den anden kontraherende stat;”
I OECD’s kommentar til modeloverenskomstens artikel 8, stk. 1, hedder det bl.a.:
”4. Den omhandlede fortjeneste består først og fremmest af fortjeneste, som foretagendet direkte har opnået ved transport af passagerer eller gods med skibe eller luftfartøjer i international trafik (uanset om skibene eller luftfartøjerne ejes eller lejes af foretagendet eller på anden måde stilles til rådighed for foretagendet). Således som international trafik har udviklet sig udfører skibs- og luftfartsforetagender uvægerligt en lang række aktiviteter, der har forbindelse med deres internationale skibs- og luftfartsvirksomhed. Bestemmelsen dækker også fortjeneste fra aktiviteter, der er direkte forbundet med sådan virksomhed såvel som fortjeneste, der ikke direkte er forbundet med den internationale skibs og luftfartsvirksomhed, men som kan betegnes som virksomhed af hjælpende karakter.
4.1. Enhver virksomhed, der udøves primært i forbindelse med foretagendets transport af passagerer eller gods med skib eller luftfartøj i international trafik, skal anses for at være direkte forbundet med denne transport.
6. Fortjeneste, erhvervet af et foretagende ved transport af passagerer eller gods på anden måde end ved drift af skibe eller luftfartøjer i international trafik, er omfattet af bestemmelsen i det omfang denne transport er direkte knyttet til foretagendets drift af skibe eller luftfartøjer i international trafik eller kan betegnes som virksomhed af hjælpende karakter…
7. Et yderligere eksempel er, at et foretagende, der transporterer passagerer eller gods med skibe eller luftfartøjer i international trafik, ved hjælp af enhver form for indenlandsk trafik, der udføres af andre foretagender, påtager sig at hente passagererne eller godset i det land, hvor transporten begynder eller transportere passagererne eller levere godset på bestemmelsesstedet…”
A arbejdede i indkomståret 2012 som overstyrmand på det norsk indregistrerede skib Skib1 ud for Y1-land’s kyst. Han modtog 764.628 NOK i vederlag for dette arbejde.
Vederlaget for arbejdet om bord på Skib1 blev af arbejdsgiveren indberettet til de norske skattemyndigheder under en kode, som angav, at indtægten ikke var skattepligtig i Norge. Indberetningen blev lagt til grund af de norske skattemyndigheder, og A blev som følge heraf ikke beskattet af lønindtægten i Norge, men han betalte 59.641 NOK svarende til 7,8 % af indkomsten i trygdeafgift (social sikring) til Norge.
A har ikke bestridt, at han i indkomståret 2012 var fuldt skattepligtig til Danmark, jf. kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, og at han derfor efter statsskattelovens § 4 var skattepligtig her i landet af vederlaget for arbejdet om bord på Skib1.
Sagen angår, om A i henhold til artikel 25, stk. 1, litra c, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, jf. § 1 a, stk. 3, i den danske gennemførelseslov, er berettiget til lempelse af den danske indkomstskat med et beløb svarende til den beregnede danske skat af det vederlag, han modtog for arbejdet om bord på Skib1 (lempelse efter eksemptionsmetoden). Afgørende herfor er i første række, om Norge efter artikel 15, stk. 3, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten har beskatningsretten vedrørende vederlaget.
Dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 15, stk. 3
Efter artikel 15, stk. 1, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst kan løn eller andet lignende vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold oppebåret af en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, kun beskattes i denne stat, medmindre arbejdet er udført i en anden kontraherende stat. Dette gælder dog ikke, hvis der er tale om vederlag for arbejde, som udføres om bord på bl.a. et norsk indregistreret skib i international trafik. I så fald beskattes vederlaget i Norge, jf. dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 15, stk. 3.
Det fremgår af forarbejderne til lov nr. 190 af 12. marts 1997, som gennemførte den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst i dansk ret, at overenskomsten baserer sig på OECD´s modeldobbeltbeskatningsoverenskomst. Højesteret finder derfor, at begrebet ”international trafik” må fortolkes i lyset af, hvad der forstås ved dette begreb i modeloverenskomsten.
Såvel artikel 3, stk. 1, litra h, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst som artikel 3, stk. 1, litra e, i modeloverenskomsten, hvor begrebet ”international trafik” defineres, gør brug af ordene ”transport med skib ... bortset fra [de] tilfælde, hvor skibet ... anvendes mellem pladser”. Dette ordvalg må forstås således, at der skal være tale om transport af personer eller gods mellem pladser. Denne forståelse understøttes af OECD’s kommentar til modeloverenskomstens artikel 3 og artikel 8 (om beskatning af bl.a. fortjeneste fra skibsvirksomhed i international trafik), hvor der tales om transport af passagerer eller gods. Det fremgår endvidere af OECD’s kommentar til modeloverenskomstens artikel 8, at den fortjeneste, som kan beskattes efter bestemmelsen, også dækker aktiviteter, som ikke er direkte forbundet med den internationale skibsvirksomhed, men som kan betegnes som virksomhed af hjælpende karakter.
Det er på den anførte baggrund Højesterets opfattelse, at udtrykket ”international trafik” i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 3, stk. 1, litra h, skal fortolkes således, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser.
Skib1 er et offshore konstruktionsskib, som er bygget til bl.a. at løse opgaver i forbindelse med olieindvinding fra havbunden. Skibet er udstyret med en kran, der gør det muligt at løfte tunge ting ned på havbunden, samtidig med at skibet er i stand til at holde en næsten eksakt position under udførelsen af opgaven.
Skib1 var i 2012 efter det oplyste lejet af først G4/G5 og dernæst G3 med det formål, at skibet skulle fungere som arbejdsskib i forbindelse med disse virksomheders inspektion, vedligeholdelse, reparation og udbygning af og på olieinstallationer på havbunden inden for områderne blok 18 og 31.
Efter bevisførelsen lægger Højesteret til grund, at Skib1 i langt den overvejende del af 2012 har befundet sig inden for de to blokke, og dér rent faktisk har fungeret som arbejdsskib for henholdsvis G4/G5 og G3. Det lægges endvidere til grund, at Skib1 i 2012 har haft 19 havneanløb i Y1-land, og at skibet i forbindelse hermed har transporteret personel og gods for henholdsvis G4/G5 og G3 ud til områderne. Efter bevisførelsen må personel og gods dog anses for i vid udstrækning også at være blevet transporteret ud til Skib1 med andre skibe eller med helikopter.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at Skib1’s hovedopgave i 2012 må anses for at have angået inspektion, vedligeholdelse, reparation og udbygning af og på olieinstallationer på havbunden inden for blokkene 18 og 31, og at skibet således ikke kan anses for at have været i international trafik, mens A arbejdede om bord. Det bemærkes herved, at dette heller ikke har været opfattelsen hos A’s norske arbejdsgiver, der som nævnt har indberettet hans lønindtægt til de norske skattemyndigheder som ikke-skattepligtig indkomst i Norge.
A’s vederlag for arbejdet om bord på Skib1 er herefter ikke omfattet af artikel 15, stk. 3, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, og Danmark har derfor efter overenskomstens artikel 15, stk. 1, beskatningsretten vedrørende vederlaget.
Højesteret stadfæster allerede med denne begrundelse dommen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Jordforureningsloven nærmer sig 15 års jubilæum | Forum Orientering
Jordforureningsloven nærmer sig 15 års jubilæum
Skrevet af Morten Mark Østergaard d. 27/2 - 2014
For snart 15 år siden vedtog folketinget jordforureningsloven. Med lovens kortlægningsregler blev et meget stort antal ejendomme med et slag gjort til mål for en forureningskortlægning. Dette gav anledning til en række tvister – naturligvis mellem købere og sælgere – men også i forhold til tidligere forurenere, myndigheder og rådgivere. Tvisterne vedrører såvel boligejendomme som erhvervsejendomme. I denne artikel gives på baggrund af en række nyere domme eksempler på disse tvister, og gennemgangen viser, at den kommende jubilar langt fra har udspillet sin rolle.
Artiklens første del behandler nogle udvalgte spørgsmål i relation til tvister mellem køber og sælger. I artiklens anden del gives eksempler på myndighedsansvaret i jordforureningssager. I tredje del gives et eksempel på forholdet til rådgivere, og endelig gives der i den fjerde del en kort sammenfatning på baggrund af eksemplerne i de tre forudgående afsnit.
1. Køber og sælger
Ofte opstår tvisten mellem køber og sælger omkring jordforurening, når køber foretager ombygninger på den købte ejendom, og der i den forbindelse foretages jordbundsundersøgelser og jordprøver. Som oftest er sælgeren slet ikke klar over, at ejendommen var forurenet.
I tilfælde, hvor en ejendom er behæftet af mangler, rejser der sig typisk spørgsmål om, om køber kan kræve erstatning eller forholdsmæssigt afslag. Erstatning kræver, at sælgeren har handlet ansvarspådragende, mens det forholdsmæssige afslag er baseret på en forudsætning om, at ejendommen ikke har den værdi, som var forudsat af parterne i købsaftalen.
I jordforureningssager kan et eksempel på en ansvarspådragende handling fra sælgers side eksempelvis være, at sælgeren ikke har sløjfet en olietank efter reglerne i olietanksbekendtgørelsen.
I sager om forholdsmæssigt afslag har spørgsmålet om beregningen af afslagets størrelse ofte givet anledning til spørgsmål, og der synes stadig at kunne opstå nye spørgsmål. I en Højesterets dom fra 5. september 2012 havde landsretten tilkendt en køber et afslag svarende til købesummen på 525.000 kr. ud fra en forudsætning om, at afslaget skulle udmåles efter den betydning, manglen ville have haft for prisen. Højesteret udtalte, at hvor der er tale om en forurening, som det er lovpligtigt at fjerne, da skal ejendommens handelsværdi anses for at være forringet med et beløb svarende til oprensningsudgifterne, hvilke udgjorde næsten 600.000 kr. Men Højesteret udtalte videre, at hvis oprensningsudgifterne udgør en meget betydelig del af købesummen, og der ikke foreligger yderligere oplysninger om forureningens betydning for handelsværdien, da må det forholdsmæssige afslag fastsættes efter et friere skøn. Herefter ændrede Højesteret på baggrund af sagens konkrete omstændigheder det forholdsmæssige afslag til 350.000 kr.
Et andet spørgsmål, som ofte giver anledning til tvister er spørgsmål om sælgers garantier og ansvarsfraskrivelsesklausuler.
I en sag, hvori Østre Landsret afsagde dom den 21. december 2010, havde en sælger garanteret, at en nedgravet olietank var lovligt bundsuget, og at der ikke var forurening på ejendommen fra olietanken, og at sælger ville betale alle oprensningsudgifterne, hvis der viste sig at være forurening. Der konstateredes herefter en forurening, som kostede lidt over 1 mio. kr. Sælgerens garanti medførte, at sælgeren ikke under retssagen kunne bestride sit ansvar for forureningen. Sælgeren bestred derimod erstatningsopgørelsen. Østre Landsret nåede frem til, at erstatningen skulle udgøre 650.000 kr.
I en dom fra 22. oktober 2010 afsagt af Retten i Lyngby havde en køber og en sælger, som var et dødsbo, indgået en forligsaftale i forbindelse med, at der var konstateret en utæthed på en brønd. Efter forligsaftalen skulle sælgeren betale 20.000 kr. til køberen, hvorefter sælger var fritaget for ethvert ansvar vedrørende ejendommen, for hvilken køberen havde betalt 1,5 mio. kr. i 1991. I 2005 konstateredes en olieforurening på ejendommen, og køber anlagde sag mod sælgeren, dels om erstatning, og dels om forholdsmæssigt afslag. Retten fandt ikke grundlag for at pålægge sælger erstatningsansvar og afviste tillige et forholdsmæssigt afslag under henvisning til, at der var tale om en begrænset forurening og henset til ansvarsfraskrivelsen, på trods af, at køber havde gjort gældende, at der var tale om en meget generelt formuleret fraskrivelse af ansvaret.
Spørgsmål om forældelse og passivitet i forhold til krav om erstatning eller forholdsmæssigt afslag som følge af jordforurening synes også fortsat at være et aktuelt emne i jordforureningssagerne. I en dom fra 26. oktober 2011 fandt Østre Landsret ikke, at der forelå passivitet, selvom en køber af en ejendom i en periode på 6 år havde været bekendt med, at der muligvis fandtes en forurening på ejendommen. Både byretten og landsretten lagde vægt på, at passivitet først skulle regnes fra det tidspunkt, hvor det endelig blev officielt meddelt, at ejendommen ville blive kortlagt på vidensniveau 2. Retssagen blev anlagt ca. 6 måneder efter, at meddelelsen om kortlægning blev givet.
I Østre Landsrets dom fra 21. december 2012, der omtales nedenfor, fandtes en reklamation overfor sælger 1 år og 9 måneder efter at køber var blevet bekendt med forureningen og sit tab ikke at være rettidig.
2. Myndighedsansvar
At jordforureningsloven også har givet anledning til spørgsmål om myndighedsansvar kom eksempelvis til udtryk Østre Landsrets dom fra 21. december 2012, hvor det daværende Frederiksborg Amt ved en fejl ikke fik registreret en ejendom efter jordforureningslovens ikrafttræden på det såkaldte vidensniveau 1, uanset er der lå miljøtekniske rapporter, som viste, at der var forurening i området, og som klart måtte føre til en mistanke om, at den pågældende ejendom kunne være forurenet. På denne baggrund blev Region Hovedstaden (tidligere Frederiksborg Amt) dømt til at betale 500.000 kr. i erstatning til køberen af den forurenede ejendom.
Modsat blev Mariager Fjord Kommune frifundet af Højesteret i en dom fra 20. juni 2012 i spørgsmålet om, hvorvidt kommunen var erstatningsansvarlig for ikke at have oplyst om en tidligere olieforurening på en ejendom i det kommunale oplysningsskema. Kommunen blev frifundet i byretten, mens landsretten pålagde kommunen at betale en erstatning på 250.000 kr. Højesteret frifandt ligesom byretten kommunen med den begrundelse, at kommunen på købstidspunktet i år 2000 korrekt havde krydset ”nej” i feltet ”igangværende miljøsag”, idet der var tale om en gammel forureningssag fra 1992, som det tidligere amt havde afsluttet samme år, og at amtet først 5 år efter købet af ejendommen igangsatte en kortlægningssag. Højesteret udtalte videre, at der ikke – ej heller efter jordforureningslovens ikrafttræden – påhviler kommunen en pligt til af egen drift at efterse, om ejendommen tidligere har været omfattet af en miljøsag med henblik på i givet fald at oplyse dette.
3. Rådgiveransvar
I Retten i Lyngbys dom af 17. maj 2013 frifandtes en advokat for en huskøbers krav om erstatning på 9,8 mio. kr. svarende til værditabet på ejendommen som følge af en konstateret jordforurening. Forureningen var en udløber af en forureningssag fra 1973-74, og der var i det kommunale oplysningsskema, som indgik i handlens dokumenter sammen med et bilag som nærmere beskrev sagen fra 1973-74, oplysninger om forureningen. Køberen gjorde overfor advokaten gældende, at denne som led i sin rådgivning skulle have behandlet forureningsproblematikken. Byretten fandt imidlertid ikke, at advokaten havde haft i opdrag at virke som rådgiver for køberen i forbindelse med indgåelse af købsaftalen, og der var ikke indsat et såkaldt advokatforbehold i købsaftalen. Advokaten fandtes herefter alene at have haft til opgave at foretage den efterfølgende berigtigelse af købsaftalen, herunder tinglysning mv.
Sager om jordforurening er oftest særdeles indgribende overfor køber og sælger, idet der er tale om meget store beløb, og idet parterne normalt ikke har budgetteret med en sådan udgift. Ofte har sælgeren købt en ny ejendom og bundet det oprindelige provenu fra salget af den forurenede ejendom i en ny ejendom, hvilket gør det særdeles vanskeligt for sælgeren at skaffe penge til at betale køberen et forholdsmæssigt afslag. Omvendt kan manglende medhold i et krav om erstatning eller afslag betyde, at køberen bliver stavnsbundet til sin ejendom, idet kommende købere typisk ikke kan få belånt ejendommen af kreditforeningerne.
Som det fremgår af eksemplerne ovenfor giver jordforureningssagerne stadig – snart 15 år efter jordforureningslovens vedtagelse - anledning til tvister. Uanset at lovgiver efterfølgende har indsat en bestemmelse i jordforureningslovens § 50a om, at ejendomme i byzone som udgangspunkt skal anses for lettere forurenede, opstår der fortsat store ubehagelige overraskelser for købere og sælgere som følge af forurening. Hertil kommer, at der også stadig synes at opstå nye spørgsmål om fortolkning af jordforureningsreglerne, som i sidste ende ofte udmønter sig i retssager.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Skydevåben på bopælen
Skydevåben på bopælen
Sag 46/2011
Dom afsagt den 16. september 2011.
Fængsel i 1 år for blandt andet besiddelse af skydevåben på bopælen, henført under straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1.
T blev i landsretten idømt ubetinget fængsel i 1 år for overtrædelse af straffelovens § 192 a, ved under særlig skærpende omstændigheder at have opbevaret en pistol med ammunition og magasiner i et uaflåst skab på sin bopæl, hvor han boede sammen med andre. T havde endvidere overtrådt bekendtgørelse om euforiserende stoffer og lov om forbud mod visse dopingmidler.
Højesteret fandt, at landsretten ikke havde begået rettergangsfejl ved at tillade, at en ransagningsrapport blev læst op i landsretten, og at der ikke var grundlag for at hjemvise sagen til fornyet behandling i landsretten.
Højesteret fandt, at besiddelsen af pistolen efter en samlet vurdering måtte anses at have indebåret en nærliggende risiko for, at den ville blive brugt til fare for andre. Højesteret tiltrådte dermed, at forholdet var henført under straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1. Højesteret lagde vægt på, at T var fundet skyldig i besiddelse af en funktionsduelig halvautomatisk pistol med to tilhørende magasiner, der hver var isat 7 skarpe patroner, at pistolen og magasinerne befandt sig i en pose i et skab på T’s værelse, at T ikke havde ønsket at forklare, hvordan han var kommet i besiddelse af pistolen, eller hvad formålet med at erhverve den var, at der på værelset blev fundet 6,1 gram kokain fordelt i 7 salgsposer, og at landsretten havde fundet det bevist, at T besad kokainen med henblik på videresalg.
Højesteret tiltrådte endvidere, at straffen var fastsat til fængsel i 1 år, og at der ikke var grundlag for at gøre straffen helt eller delvist betinget.
Højesteret stadfæstede derved landsrettens dom.
Sidst opdateret: 16-09-2011


text:
Højesteret Bevis for ophavsretskrænkelse. Vederlag og erstatning.
Bevis for ophavsretskrænkelse. Vederlag og erstatning.
Sag 27/2009
Dom afsagt den 24. marts 2011
Poul Erik Gravgaard Larsen
IFPI Danmark som mandatar for Aller International A/S m.fl.,
Nordisk Copyright Bureau,
Dansk Musiker Forbund og
Sagen handlede om, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang en person, A, ved brug af programmet Direct Connect havde gjort musikværker på sin computer tilgængelige for andre brugere af dette program i strid med ophavsretsloven, og om tilkendelse af vederlag og erstatning til rettighedshaverne.
Rettighedshaverne havde via et specialudviklet program, DCAgent, som kommunikerer med brugere af Direct Connect programmet, haft kontakt til en bestemt IP-adresse i et bestemt tidsrum. Rettighedshaverne angav, at de i forbindelse hermed havde hentet en liste med bl.a. titler på musikværker på denne IP-adresse. Ifølge internetudbyderens oplysninger var den pågældende IP-adresse på det pågældende tidspunkt registreret med A som bruger. A forklarede under sagen bl.a., at han to til tre gange havde benyttet programmet Direct Connect med henblik på at downloade musik fra internettet til sin computer.
Efter en nærmere gennemgang af bevisførelsen, som også omfattede andre elementer end de ovenstående, fandt Højesteret efter en samlet vurdering, at rettighedshaverne ikke havde godtgjort, at de musiktitler, der fremgik af de af rettighedshaverne fremlagte lister, dækkede over musikværker på A’s computer. Højesteret fandt det imidlertid godtgjort, at A i forbindelse med brug af programmet Direct Connect havde gjort musikværkerne på sin computer tilgængelige for andre brugere af dette program.
Højesteret fastslog, at A’s tilgængeliggørelse af musikværker på computeren udgjorde en krænkelse af ophavsretslovens § 2. A havde forklaret, at han havde anvendt programmet Direct Connect uden at gøre sig bekendt med, hvad dette indebar. Højesteret fandt herefter, at han havde handlet uagtsomt. Betingelserne i ophavsretsloven for at tilkende vederlag og erstatning var derfor opfyldt.
Efter en nærmere gennemgang af bevisførelsen herom udtalte Højesteret, at vederlaget og erstatningen måtte fastsættes på grundlag af et skøn, som var forbundet med betydelig usikkerhed. Højesteret fastsatte vederlaget og erstatningen til et samlet beløb på 10.000 kr.
Højesteret bemærkede, at der i sager om retsstridig tilgængeliggørelse af musikværker og lignende over internettet ikke er grundlag for at udmåle erstatningen til rettighedshaverne til et beløb, der beregnes i forhold til vederlagets størrelse, f.eks. princippet om ”dobbelt-op”.
Sidst opdateret: 24-03-2011


text:
Højesteret har taget stilling til, hvorvidt en medarbejders optagelse af en samtale med vedkommendes arbejdsgiver var i overensstemmelse med databeskyttelseslovgivningen, og om optagelsen kunne berettige en opsigelse eller bortvisning. Læs mere om sagen i denne nyhed.
Under et møde den 11. oktober 2016 mellem en kundekonsulent (M), to sælgere og direktøren (A) i virksomheden kastede M en computermus efter A. A råbte herefter, at M skulle forlade lokalet. Mødet blev dog afsluttet stilfærdigt, og M genoptog bagefter sit arbejde, men forlod arbejdspladsen tidligere end sædvanligt.
Senere på dagen modtog M en mail fra A, hvori der stod, at A betragtede ansættelsesforholdet for ophørt samme dag efter M's eget valg. I en e-mail dagen efter meddelte M, at han efter aftale med virksomhedens HR-chef havde afspadseret dagen før. M anlagde derefter sag mod A for uberettiget bortvisning.
M blev den 27. januar 2017 bortvist med virkning fra den 11. oktober 2016 med henvis-ning til, at A under sagen om M's bortvisning var blevet bekendt med, at M i hemmelighed havde lydoptaget mødet den 11. oktober 2016 uden at oplyse det til de andre mødedeltagere.
Vestre Landsret fandt, at M ikke kunne anses for bortvist allerede den 11. oktober 2016, fordi M efter episoden med computermusen havde fortsat sit arbejde, og fordi den e-mail, som A samme dag sendte til M, ikke opfyldte kravene til en bortvisningsskrivelse. Landsretten fandt dog, at M's hemmelige lydoptagelse af mødet den 11. oktober 2016 var en grov misligholdelse af M's loyalitetspligt overfor A. Derfor var A berettiget til at bortvise M med virkning fra den dag, optagelserne fandt sted, selvom A først blev bekendt med optagelserne flere måneder senere.
Læs vores tidligere nyhed om samme sag
Højesteret tog i sagen både stilling til, hvorvidt M's kast med computermusen samt M's hemmelige lydoptagelse af mødet kunne begrunde en bortvisning. Højesteret udtalte indledningsvist, at M's kast med computermusen under de foreliggende omstændigheder ikke havde karakter af en så groft misligholdelse af ansættelsesforholdet, at det kunne føre til en bortvisning.
Dernæst skulle Højesteret tage stilling til, om M groft havde misligholdt sit ansættelsesforhold ved at lydoptage samtalen med A uden at have informeret A eller de øvrige deltagere på mødet.
I den forbindelse anførte Højesteret indledningsvist, at M ikke havde overtrådt straffeloven ved hemmeligt at have lydoptaget en samtale, som han selv deltog i, jf. § 263, stk. 2, nr. 2, modsætningsvis. Dette kunne dog i sig selv ikke føre til, at M ikke havde misligholdt sin ansættelsesaftale.
Højesteret vurderede efterfølgende, om optagelsen var sket i strid med databeskyttelseslovgivningen. Det følger både af databeskyttelsesforordningen og databeskyttelsesloven, at behandling, eksempelvis ved optagelse af en samtale, af personoplysninger kun må ske, hvis behandlingen varetager et sagligt formål.
Derudover anførte Højesteret at spørgsmålet om, hvorvidt behandlingen varetager et sag-ligt formål, måtte bero på en konkret afvejning, hvor man inddrager hensynet til den ansatte og afvejer det overfor hensynet til arbejdsgiveren og de øvrige berørte. Selv om det ikke var muligt udtømmende at angive specifikke kriterier for denne afvejning af hensyn, udtalte Højesteret dog, at blandt andet formålet med og baggrunden for optagelsen skulle inddrages i afvejningen, samt om M havde en særlig grund til at sikre sig bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
Højesteret vurderede også, at det måtte indgå i vurderingen, hvilke personoplysninger M forventede at optage, herunder om M forventede at optage rent private forhold eller oplysninger af fortrolig art som f.eks. forretningshemmeligheder.
Efter en samlet vurdering fandt Højesteret, at M's hemmelige lydoptagelse og den efterfølgende anvendelse af den var sket i overensstemmelse med databeskyttelseslovgivningen, og den kunne derfor hverken begrunde en bortvisning eller en opsigelse af M. Højesteret udtalte dog også, at en overtrædelse af databeskyttelseslovgivningen ikke altid kan sidestilles med, at medarbejderen har misligholdt sin ansættelsesaftale i en sådan grad, at en opsigelse eller bortvisning var berettiget.
Både ansættelsesretligt og persondataretligt er der tale om en meget interessant afgørelse. Det interessante i afgørelsen er, at Højesteret vælger at vurdere, hvorvidt behandlingen er sket i overensstemmelse med databeskyttelseslovgivningen i bedømmelsen af, hvorvidt medarbejderen har misligholdt sin ansættelseskontrakt ved hemmeligt at optage samtalen.
Afgørelsen viser desuden, at man i den forbindelse skal foretage en afvejning i forholdet mellem hensynet til den, der optager samtalen, og hensynet til de øvrige tilstedeværende og berørte. Ligeledes viser afgørelsen, at blandt andet formålet og baggrunden for optagelsen skulle inddrages i denne vurdering, og om medarbejderen har en særlig grund til at sikre sig bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
Som Højesteret også anfører, så er det ikke muligt udtømmende at opliste de nærmere kriterier, der skal indgå i denne vurdering. Det må i stedet bero på sagens konkrete omstændigheder.
Slutteligt viser afgørelsen fra Højesteret også, at ikke enhver overtrædelse af databeskyttelseslovgivningen kan begrunde en opsigelse eller en bortvisning.


text:
Skat.dk: Periodisering af revisorhonorar
09 Oct 2001 10:32
I 78/1999
Beskatningstidspunkt, honorar, liberalt erhverv, retserhvervelse
Statsautoriseret revisors honorar skulle beskattes i det år, honorarkravet var afregningsmodent. Det forhold, at fakturering først skete senere, medførte ikke en udskydelse af beskatningen. Skatteministeriet anerkendte, at et af honorarkravene var bestridt allerede i det år, hvor det var afregningsmodent. Det var derfor berettiget at skatteyder undlod at føre det til indtægt. Højesteret stadfæstede landsrettens dom med den af Skatteministeriet anerkendte ændring.
Ligningsvejledningen 2000 E.A.3.1, E.B.2.6.2.2
Statsautoriseret revisor A
(advokat Aksel Holat Nielsen)
Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Peter Blok, Lene Pagter Kristensen og Niels Grubbe.
I tidligere instans afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling den 5. februar 1999. B-1552-95
Appellanten, statsautoriseret revisor A, har gentaget sin principale og subsidiære påstand. Han har for Højesteret mere subsidiært påstået landsrettens dom stadfæstet med den ændring, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst nedsættes for indkomståret 1988 med 3.153 kr., for indkomståret 1989 med 62 .877 kr. og for indkomståret 1990 med 118.794 kr. og samtidig forhøjes for indkomståret 1991 med 184.824 kr. Han har mest subsidiært påstået landsrettens dom stadfæstet med den ændring, at Skatteministeriet skal anerkende, at hans skattepligtige indkomst nedsættes for indkomstårene 1988-1990 med mindre beløb, dog for indkomståret 1989 mindst med 46.676 kr., og samtidig forhøjes for indkomståret 1991 med samme beløb som den samlede nedsættelse i de tre tidligere år.
Skatteministeriet har påstået stadfæstelse med den ændring, at ministeriet anerkender, at As skattepligtige indkomst for indkomståret 1989 nedsættes med 46.676 kr. og samtidig for indkomståret 1991 forhøjes med samme beløb.
As mere subsidiære påstand er opgjort som summen af hans andel af honorarkravene mod HH, UBP, PS, PSA og VS og støttes på, at disse honorarkrav var bestridt eller betinget.
Skatteministeriets ændring af påstanden skyldes, at ministeriet anerkender, at honorarkravet mod HH ikke skulle beskattes i 1989, da det for Højesteret er godtgjort, at denne klient allerede i 1989 bestred, at A var berettiget til honoraret.
Direktør i VS, E har blandt andet forklaret, at der den 12. september 1991 blev fremsendt et udkast til sagsfremstilling fra skattevæsenet, og det var på dette tidspunkt, han med sikkerhed blev klar over, at der var opstået en skattesag. Der blev holdt et møde med revisor og advokat, og allerede på dette møde gjorde han, opmærksom på, at de ville blive gjort ansvarlige for eventuelle fejl begået i forbindelse med deres rådgivning og sagsbehandling. Regningen på 13.325 kr. ville han have betalt, da den vedrører sædvanligt revisorarbejde. Også regningen på 49.795 kr. ville han have betalt. Regningen på 42.162 kr. ville han ikke have betalt, da han var utilfreds med arbejdet, og der muligvis kunne blive tale om et erstatningsansvar. Han tilbageholdt derfor dette beløb. Såfremt skattesagen gik godt, var han indstillet på at betale, men hvis de tabte skattesagen, ønskede han ikke at betale for det udførte arbejde. Så ville beløbet indgå i erstatningsopgørelsen.
Det er ubestridt, at de i sagen omhandlede honorarer, som i 1991 blev indtægtsført i årsregnskabet for B I/S og for så vidt angår As andel medregnet som skattepligtig indkomst i hans selvangivelse, alle vedrørte arbejde, der var gjort færdigt i indkomstårene 1988-1990, hvor beskatningen efter Skatteministeriets påstand skal finde sted. Højesteret lægger til grund, at det efter retsforholdet mellem revisionsfirmaet og de enkelte klienter var berettiget at fakturere honorar senest på det tidspunkt, hvor arbejdet var gjort færdigt. Honorarkravene var således afregningsmodne forud for 1991, og det forhold, at fakturering først er sket i 1991 og senere, medfører ikke en udskydelse at beskatningen til 1991, hvor de faktisk blev indtægtsført.
For så vidt angår honorarkravet mod HH. har Skatteministeriet anerkendt, at kravet var bestridt allerede i 1989, hvor det var afregningsmodent, og at det derfor var berettiget til at undlade at føre del til indtægt. For så vidt angår de fire øvrige honorarkrav, som A har fremdraget - kravene mod UBP, PS, PSA og VS - finder Højesteret det ikke godtgjort, at disse klienter på de tidspunkter, hvor kravene var afregningsmodne og således skulle have været indtægtsført, havde fremsat sådanne indsigelser, at interessentskabet med henvisning hertil var berettiget til at undlade indtægtsføring.
Efter det anførte kan ingen af As påstande tages til følge.
Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med den af Skatteministeriet anerkendte ændring.
Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at appellanten, statsautoriseret revisor As, skattepligtige indkomst for indkomståret 1989 nedsættes med 46.676 kr. og samtidig for indkomståret 1991 forhøjes med samme beløb.


text:
Skat.dk: G.A.3.1.4.3.3 Tvungen konneks modregning
Dette afsnit indeholder en beskrivelse af tvungen konneks modregning.
Definition og regel
Betingelser for tvungen konneks modregning
Oversigt over afgørelser, domme, kendelser, SKM-meddelelser m.v.
Krav, som har fælles oprindelse, kaldes som nævnt konnekse.
Hvis modfordringen og hovedfordringen er konnekse, er adgangen til modregning udvidet. Konneksiteten mellem fordringerne betyder nemlig, at erklæringen af modregning har tilbagevirkende kraft til det tidspunkt, hvor fordringerne stod over for hinanden som udjævnelige.
Modregning kan endvidere ske, selv om modfordringen er forældet eller prækluderet. Præklusion betyder, at en rettighed ophører, forbi den berettigede undlader at gøre sit krav gældende, selv om han ved en offentlig indkaldelse er blevet opfordret til dette.
Begrebet konneksitet i forholdet mellem to skattekrav er nærmere belyst i TfS 2000.748 VLD. Skatteministeriet havde påstået konneksitet, da modfordringen (krav på skat udsprunget af ligningsmæssig forhøjelse) og hovedfordringen (krav på overskydende skat) hidrørte fra samme indkomstår. Skatteministeriet gjorde ikke gældende, at de to krav derudover stod i nærmere forbindelse med hinanden.
Landsretten fandt, at det ligger uden for den naturlige forståelse af begrebet konneksitet at betegne samtlige skattekrav fra eller mod en skatteyder, der angår samme indkomstår, som vedrørende samme retsforhold. Den skete modregning var derfor uberettiget.
Dommen medfører en vis indsnævring af begrebet konneksitet. Hvis der er tale om det samme indkomstår, er det således nødvendigt at se nærmere på de modstående kravs karakter. Disse må angå det samme underforhold, fx skiftende ansættelse af et fradrag.
Det betyder fx, at positiv moms og negativ moms, der vedrører samme afregningsperiode, er konnekse krav. Se UfR 1997.1638 HD. Det fremgår af dommen, at modregning af momskrav alene må ske som konneks modregning, når kravene vedrører samme afgiftsperiode.
I Højesteretsdommen SKM2016.561.HR var spørgsmålet om konneksitet ligeledes til vurdering. Spørgsmålet i sagen var, om konstaterede tab på uerholdelige fordringer vedrørende leverede varer og ydelser, og SKATs krav på moms var konnekse krav. Højesteret fandt, at såvel konkursboernes krav som SKATs krav udsprang af de ubetalte momsbelagte fakturaer. Højesteret udtalte også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom SKATs krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i SKATs krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt. Ifølge Højesteret førte det ikke til et andet resultat, at fradraget efter momslovens § 27, stk. 6, først kan ske, når tabet konstateres, og fradraget dermed ikke sker i samme afgiftsperiode, som SKATs krav på skyldig moms vedrører. Se SKM 2016.561.HR.
Spørgsmålet om konneksitet mellem rest-/overskydende skat og moms er tvivlsomt, da konneksitet jo kræver, at kravene vedrører samme retsforhold. Skatten angår skyldnerens personlige forhold, mens momsen angår skyldnerens virksomhedsforhold. Set i lyset af TfS 2000.748 VLD vil der ikke kunne være tale om konnekse krav. For så vidt angår modregning mellem selskabsskat og moms, kan kravene dog have en sådan sammenhæng, at konneksitet foreligger. Se SKM2016.176.LSR.
Det samme gælder om modregning i arbejdsmarkedsbidrag. En fortolkning af TfS 2000.748 VLD fører til, at der formentlig ikke er mulighed for konneks modregning, da fordringerne næppe kan siges at udspringe af samme retsforhold. Der er dog formentlig fortsat konneksitet mellem restarbejdsmarkedsbidrag og overskydende arbejdsmarkedsbidrag for samme indkomstår.
xSkyldner anmoder om konneks modregning
En skatteyder kan forlange, at en restskat dækkes med tidligere opgjort overskydende skat for samme indkomstår. Det gælder, uanset at den overskydende skat er anvendt til dækning af andre restancer til staten, fx moms eller gæld til Økonomistyrelsen. Se SKM2013.690.LSR.
Det må antages, at dette også gælder for udlæg i sådanne krav.
Ændring til konneks modregning må kun foretages, hvis skyldner udtrykkeligt anmoder om dette. Det skyldes, at denne form for betaling af skat m.v. langtfra altid vil være til skyldners fordel, fx på grund af den anden, højere rentesats på det krav, der hidtil har været dækket gennem modregningen. Se UfR 1997.1467 ØLD.x
Forinden modregningen ændres på grund af konneksiteten, skal RIM rette henvendelse til den myndighed m.v., der har modtaget den overskydende skat, og anmode om tilbagebetaling af beløbet.
Hvis den pågældende myndighed m.v. har opgivet en sikkerhed for den modregnede gæld, kan ændringen betinges af, at skatteyderen stiller ny sikkerhed over for den pågældende myndighed.
Hvis beløbet ikke tilbagebetales på grund af manglende ny sikkerhed, skal RIM meddele skatteyderen, at den ønskede ændring af denne grund ikke kan gennemføres, samt at afgørelsen kan påklages.
Skemaet viser relevante afgørelser, domme, kendelser, SKM-meddelelser m.v. på området:
Afgørelse samt evt. tilhørende SKM-meddelelse
xUfR2010.1384.Hx
xEt rederi - R - drev i 1970'erne og 1980'erne færgefart mellem Gedser og Travemünde og betalte i den forbindelse havneafgifter til DSB - S - for brug af havnen. I april 1987 gik R konkurs, og i den forbindelse anmeldte S et krav i konkursboet - K - på blandt andet ca. 3,9 mio. kr. Kravet blev i 1994 anerkendt som en simpel fordring i boet, og S modtog senere samme år dividende af kravet. Ved en højesteretsdom i 2005 blev S dømt til at betale R 10 mio. kr., der udgjorde uberettiget opkrævede havneafgifter for perioden fra januar 1985 til februar 1987. Derudover havde R et forældet krav, ligeledes på uberettiget opkrævede havneafgifter, for perioden fra juni 1982 til januar 1985, og K ønskede derfor at benytte dette krav til modregning i S' godkendte simple krav på de 3,9 mio. kr. K's erklæring herom blev fremsat i marts 2002.
Højesteret udtalte, at K i en sådan situation, hvor S og K havde uforældede - ligeværdige - krav stående over for hinanden, ikke ved at komme først med en modregningserklæring kunne bestemme, hvorledes det samlede opgør mellem parterne skulle falde ud, herunder hvilke fordringer der skulle anses for dækket ved modregning. S var derimod berettiget til at kræve opgøret gennemført på en sådan måde, at dets uforældede krav blev afregnet i K's uforældede krav.x
SKM2016.561.HR
To sager, der blev behandlet under ét handlede om, hvorvidt SKAT var berettiget til at modregne sit krav på skyldig moms i krav på fradrag for tab på moms på ubetalte uerholdelige fakturaer, jf. momslovens § 27, stk. 6.
SKATs momskrav var stiftet før de pågældende fristdage i konkursboerne. Konkursboernes krav var stiftet efter de pågældende fristdage.
Konkurslovens § 42, stk. 1, udelukker modregning på "tværs" af fristdagen. Modregning er i disse tilfælde alene muligt, hvis kravene er konnekse.
Spørgsmålet var således, om kravene var konnekse.
Hertil udtalte Højesteret, at såvel konkursboernes krav som SKATs krav udsprang af de ubetalte momsbelagte fakturaer. Højesteret udtalte også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom SKATs krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i SKATs krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt.
På den baggrund fandt Højesteret, at SKAT i hvert fald i en situation som den foreliggende, hvor konkursboerne ikke havde fortsat virksomhedsdriften efter konkursens indtræden, kunne foretage modregning.
Ifølge Højesteret kunne det ikke føre til et andet resultat, at fradraget efter momslovens § 27, stk. 6, først kan ske, når tabet konstateres, og fradraget dermed ikke sker i samme afgiftsperiode, som SKATs krav på skyldig moms vedrører.
TfS 2000.748.VLD
Sag vedrørende forståelsen af konneksitetsbegrebet.
Skatteministeriet havde påstået konneksitet, da modfordringen (krav på skat udsprunget ligningsmæssig forhøjelse) og hovedfordringen (krav på overskydende skat) hidrørte fra samme indkomstår. Skatteministeriet gjorde ikke gældende, at de to krav derudover stod i nærmere forbindelse med hinanden.
Dommen fastslår, at det ligger uden for en naturlig forståelse af begrebet konneksitet at betegne samtlige skattekrav fra eller mod en skatteyder, der angår samme indkomstår, som vedrørende samme retsforhold. Den skete modregning var derfor uberettiget.
Se også UfR 1997.1638 HD vedrørende konneks modregning af momskrav. Det fremgår af dommen, at modregning af momskrav alene må ske som konneks modregning, når kravene vedrører samme afgiftsperiode.
UfR 1997.1467.ØLD
Sagen drejede sig hovedsageligt om, hvorvidt skattemyndighederne i strid med retspraksis havde undladt at foretage konneks modregning af restskat med overskydende skat, og om sagsøgeren som følge heraf havde krav på tilbagebetaling og erstatning.
Østre Landsret fastslog, at konneks modregning med overskydende skat kræver, at skatteyderen udtrykkeligt kræver dette. Det skyldes, at denne form for modregning langtfra altid vil være til gunst for skatteyderen.
Da skatteyderen ikke udtrykkeligt havde krævet dette, blev skattemyndighederne frifundet.
SKM2016.176.LSR
Landsskatteretten statuerede i afgørelsen, at SKATs momskrav mod selskabet, og selskabets krav mod SKAT på overskydende skat, der var opstået ved, at datterselskabets skattepligtige indkomst blev nedsat med beløb svarende til momskravene, var konnekse.
Der var således en sådan sammenhæng mellem momskravet og den overskydende skat, at de kunne modregnes som konnekse.
SKM2013.690.LSR
Landsskatteretten ændrede skattemyndighedernes afgørelse om modregning af overskydende skat i en restance, således at skattemyndighederne i stedet var forpligtet til at anvende den overskydende skat til modregning i klagerens restskat for samme indkomstår.
Landsskatteretten bemærkede, at reglen om, at en skatteyder kan forlange, at en restskat skal dækkes med tidligere opgjort overskydende skat for samme indkomstår, og at dette gælder, uanset at den overskydende skat er anvendt til dækning af andre restancer, må antages også at gælde for udlæg i sådanne krav.


text:
Advokaten 2 - Arrestordren i dansk praksis
Udover fortolkningen af udleveringsloven viser sagen, hvor langt danske myndigheder skal gå for at undersøge, om der foreligger en obligatorisk afslagsgrund. Danske myndigheder skal have tillid til udenlandske myndigheder og anerkende arrestordrer fra andre lande, men grundlaget for en potentiel afslagsgrund skal naturligvis nøje belyses.
Den europæiske arrestordre får stadig stigende betydning – såvel generelt i EU som i Danmark. Flere og flere danske advokater får i disse år erfaringer med arrestordren, når andre EU-lande kræver personer udleveret fra Danmark, eller når danskere vil hjem og afsone deres straf. Højesteret har for nylig afgjort en sag, hvor forbuddet mod dobbelt straf var i fokus.
Af Thomas Elholm, professor, Syddansk Universitet
Arrestordren udspringer af den hektiske straffelovgivningsaktivitet, der fandt sted i tiden efter terrorangrebet på USA 11. september 2001.
EU-Kommissionen havde i nogle år forsøgt at lette og effektivisere procedurerne omkring udlevering af personer til strafforfølgning og strafafsoning mellem EU-landene. Efter Kommissionens mening var det for vanskeligt at få udleveret personer, og det tog for lang tid. Kommissionens idé om at styrke og lette mulighederne for udlevering var dog stødt på politisk modstand, og var derfor lagt på hylden. Men i dagene efter 11. september tog Kommissionen igen ideen frem, og i løbet af få måneder fik man i EU vedtaget det regelsæt, der går under betegnelsen arrestordren.
Begrænset prøvelse ved danske domstole
Formålet med arrestordren er at gøre det hurtigere og lettere at få udleveret personer mellem EU-landene. Den bærende idé og nyskabelsen med arrestordren er imidlertid, at myndighederne i ét EU-land umiddelbart skal anerkende beslutninger truffet af myndigheder i et andet EU-land. I princippet skal en beslutning, truffet af myndighederne i ét land, anerkendes i et andet land, som var det en beslutning truffet af landets egne myndigheder. Dette princip kaldes i EU-jargon for gensidig anerkendelse. Det blev traktatfæstet med Lissabon-Traktaten, og er i dag et afgørende og bærende princip i strafferetlige EU-samarbejder.
Afgørelser og lovgivning, der er baseret på princippet om gensidig anerkendelse, indebærer en begrænsning i den prøvelse, som domstole kan foretage, når de mødes med krav fra andre landes myndigheder. Danske domstole må således ikke gå ind i en prøvelse af, om f.eks. beviserne i en straffesag er tilstrækkelige til, at der kan ske varetægtsfængsling af en sigtet person. I det øjeblik en kompetent myndighed i et andet EU-land mener, at beviserne efter deres egen lovgivning er tilstrækkelige, og udsteder en arrestordre, skal også danske domstole anse det for tilstrækkeligt, og udlevering kan ikke nægtes.
Princippet om gensidig anerkendelse er indført på en række områder og skal fremover indføres på flere områder vedrørende strafferetligt samarbejde på tværs af grænserne, f.eks. vedrørende anerkendelse af allerede afsagte straffedomme og vedrørende bevissikring, såsom ransagning etc. Udover princippet om gensidig anerkendelse indeholder arrestordren en række tidsfrister. De er relativt korte sammenlignet med tidligere sagsbehandlingstider. For eksempel skal der træffes endelig afgørelse om udlevering senest 60 dage efter anholdelse af den pågældende person. Statistikken viser, at udlevering efter indførelsen af arrestordren går væsentlig hurtigere. Hvor det før typisk tog mange måneder at få udleveret en person, tager det i dag kun nogle få måneder.
Velbegrundet skepsis eller ubegrundede fordomme
Kommissionen og det øvrige EU-apparat er klar over, at det i nogle tilfælde kan være vanskeligt for et lands myndigheder umiddelbart at anerkende udenlandske afgørelser. Som dommer kan man være skeptisk med hensyn til, om det fremmede land opfylder de retssikkerhedsmæssige garantier, der opfattes som grundlæggende. Det kan være en generel skepsis over for et andet land, eller det kan være konkrete omstændigheder i en sag, som giver grundlag for denne skepsis.
For at princippet om gensidig anerkendelse skal virke, og for at udlevering skal kunne foregå hurtigere og i et større omfang end hidtil, insisterer EU på, at der skal være en større grad af tillid mellem landene. Danske domstole skal således have tillid til, at det andet lands myndigheder har behandlet sagen korrekt (efter landets egne regler) og i overensstemmelse med grundlæggende rettigheder. Princippet om gensidig anerkendelse ledsages derfor ofte af et ikke-juridisk krav om gensidig tillid. Argumentationen er, at alle EU-lande jo skal opfylde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK) og EU’s Charter om grundlæggende rettigheder, så der er ingen grund til at være skeptisk over for de andre landes opfyldelse af grundlæggende menneskerettigheder. Endvidere bygger alle EU-landenes straffesystemer pr. definition på en retsstatslig tankegang – i modsat fald kunne de ikke være medlem af EU. Det fremgår nemlig af EU-Traktatens art. 6, at unionen bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet.
Kritikere peger imidlertid på, at der trods EMRK og EU’s charter er store reelle forskelle mellem retssikkerhedsniveauet i landene. De sætter spørgsmålstegn ved det rimelige og hensigtsmæssige i, at lande med en generelt høj retssikkerhedsmæssig standard tvinges til at anerkende en lavere standard med deraf følgende fare for en generel udvanding og en konkret dårligere behandling af en borger.
En dansk sag om prøvelse af arrestordren
Imødekommelse af en arrestordre og udlevering af en person fra Danmark sker dog ikke helt uden prøvelse af grundlaget for udleveringen. For det første skal arrestordren udstedes på en særlig formular, og myndighederne skal efterse, at ordren er korrekt udfyldt. Hvis det ikke er tilfældet, skal de søge forholdet nærmere oplyst i det land, som har udstedt arrestordren. For det andet gælder en række forudsætninger for, at en arrestordre kan imødekommes. I nogle tilfælde, men ikke alle, kan man f.eks. forlange, at vedkommende er mistænkt for en forbrydelse, som er strafbar efter begge landes ret (kravet om dobbelt strafbarhed). Myndighederne skal efterprøve, om forudsætningerne for arrestordren er opfyldt. For det tredje gælder der en række afslagsgrunde, som efter omstændighederne kan føre til afvisning af udlevering. Nogle afslagsgrunde er obligatoriske, det vil sige, at der skal ske afvisning af udlevering. Andre er fakultative, så myndighederne kan vurdere, om der eventuelt skal ske afvisning af udlevering. En obligatorisk afslagsgrund er princippet om ne bis in idem, altså det princip, at der ikke må føres sag to gange om det samme kriminelle forhold.
Højesteret har nylig taget stilling til udlevering i en sag, hvor ne bis in idem princippet var afgørende. Sagen drejede sig om de græske myndigheders strafforfølgning af en mand for en lille håndfuld forhold, herunder dokumentfalsk i forbindelse med udstedelse af en dækningsløs check på ca. tre millioner kroner. Den sigtede var græsk statsborger, men befandt sig i Danmark, da en græsk undersøgelsesdommer via en europæisk arrestordre anmodede om at få vedkommende udleveret til strafforfølgning i Grækenland. Justitsministeriet traf i første omgang beslutning om, at den sigtede skulle udleveres. Den sigtede indbragte sagen for retten. Under sagen kom det frem, at den sigtede allerede i 2007 var dømt i Grækenland for dokumentfalsk i forbindelse med den samme check. Der var tale om en udeblivelsesdom, hvor manden blev idømt fem års fængsel. Dommen var på grund af træghed i det græske retsvæsen ikke blevet fuldbyrdet. De græske myndigheder forlangte ikke manden udleveret til strafafsoning, men til fornyet tiltale for dokumentfalsk. Begrundelsen var, at den første sag var blevet afgjort med hjemmel i checkloven, mens den forestående sag vedrørte dokumentfalsk efter den græske straffelov.
Dansk lov skal fortolkes i lyset af EU-retten
Byret og landsret afviste mandens klage og stadfæstede Justitsministeriets beslutning om udlevering. Højesteret afviste imidlertid udleveringen og sendte sagen til fornyet behandling i Justitsministeriet.
Højesteret konstaterer for det første, at arrestordren blandt andet angår et forhold, som manden tidligere er dømt for. Efter udleveringslovens § 10 d, stk. 1, som implementerer EU-reglerne om arrestordren i Danmark, skal udlevering afslås, når den, der søges udleveret, “her i landet eller i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union end den medlemsstat, der har anmodet om udlevering, er dømt eller frifundet for den samme strafbare handling.” Det ser med andre ord ud til efter udleveringsloven, at udlevering ikke skal afslås, hvis grækeren allerede er dømt i Grækenland. Men ved hjælp af den franske, tyske, engelske og svenske version af EU-regler om arrestordren, når Højesteret frem til en anden fortolkning. Disse versioner taler nemlig ikke om ‘en anden medlemsstat’, men blot om ‘en medlemsstat’, altså enhver anden medlemsstat, inklusive den anmodende stat.
Dette understøttes af EU-Domstolenes dom i sagen C-261/09 Mantello, som Højesteret citerer. Udleveringsloven må således fortolkes i lyset af EU-reglerne, også selvom ordlyden af loven strider mod en sådan fortolkning. En sådan fremgangsmåde svarer fuldstændig til EU-rettens krav til national retsanvendelse.
Afslagsgrunde må nøje belyses
Højesteret henviser herefter til domspraksis fra EU-Domstolen vedrørende Schengenkonventionens art. 54 om ne bis in idem, og desuden til Menneskerettighedsdomstolen vedrørende EMRK art. 4 i tillægsprotokol 7.
Disse bestemmelser skal læses således, at der ikke må ske dobbelt strafforfølgning for de samme faktiske omstændigheder. Det afgørende er altså ikke, hvilken straffebestemmelse der anvendes (i Grækenland drejede det sig om checkloven vs. straffeloven). Hvis straffebestemmelsen var afgørende, kunne en stat bare vælge en anden bestemmelse, og dermed ville beskyttelsen mod dobbelt strafforfølgning være udhulet.
Højesteret afviser derfor udlevering på baggrund af forholdet om checken. Højesteret hjemviser i øvrigt sagen til fornyet behandling i Justitsministeriet, fordi arrestordren omfatter flere forhold, som Grækenland ønsker at strafforfølge. Det er i sagen imidlertid uklart, om manden tillige allerede er dømt i Grækenland for disse forhold, og dette skal nærmere undersøges af Justitsministeriet.
Professor i strafferet ved Syddansk Universitet. Han forsker og underviser bredt i strafferetlige emner, herunder især forholdet mellem dansk strafferet og EU-ret. Han er formand for Dansk Selskab for international strafferet og EU-ret, hovedredaktør for Nordisk Tidsskrift for Kriminalvidenskab og medlem af Politiklagerådet. Han har i en årrække været medlem af Advokatrådets Strafferetsudvalg.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.B.3.7 Fiksering af ydelser mellem hovedaktionæren og selskabet
Dette afsnit beskriver de situationer hvor der sker fiksering af ydelser fra hovedaktionæren til selskabet.
Fikseret løn
Fikseret rente
Fikseret leje
Interesseforbundne parter skal ved opgørelsen af deres skattepligtige indkomst anvende priser og vilkår for økonomiske transaktioner i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne havde fundet sted mellem uafhængige parter. Se LL § 2, stk. 1.
En hovedaktionær, som leverer forskellige ydelser til sit selskab, skal derfor have en betaling (eller vederlag), som svarer til hvad en uafhængig tredjepart ville have modtaget. Hvis det aftalte vederlag derimod ligger under, hvad en tredjepart ville have modtaget, kunne der være grundlag for at fiksere vederlaget.
Se også afsnit C.D.11.1 om armslængdeprincippet i LL § 2.
Fastsættelse af løn fra et selskab til dets hovedaktionær, er omfattet af armslængdeprincippet i LL § 2. En hovedaktionær, som udfører arbejde for sit selskab, skal derfor fastsætte sit arbejdsvederlag til en værdi, som svarer til, hvad selskabet skulle have betalt til en udenforstående person.
Det følger dog af praksis, at Skattestyrelsen som udgangspunkt ikke fikserer løn i disse tilfælde. I de tilfælde, hvor vederlaget ligger under hvad der skulle have været betalt til en udenforstående, skal Skattestyrelsen derfor i almindelighed acceptere parternes aftalte vederlag.
Skatteministeren har redegjort for den administrative praksis om fikseret løn i hovedaktionærforhold. Det fremgår af redegørelsen, at der har været en helt klar administrativ praksis om, at der som absolut altovervejende hovedregel ikke bliver fikseret løn. Se TfS 1997, 80 DEP.
Landsskatteretten underkendte fikseret løn i en sag, hvor klageren som var direktør og tillige hovedaktionær ikke havde modtaget løn fra sit selskab i 1990 og 1991. Klageren havde kun modtaget løn fra selskabet i 2. halvår af 1991. De stedlige ligningsmyndigheder havde fundet, at klageren var skattepligtig af en fikseret løn på henholdsvis 240.000 kr. og 120.000 kr. for indkomstårene 1990 og 1991. Landsskatteretten traf afgørelse om, at der, henset til selskabets skattemæssige regnskaber samt til at det i øvrigt måtte anses for forretningsmæssigt begrundet, at der i en virksomheds opstartsfase blev foretaget en konsolidering af virksomheden, ikke var grundlag for at statuere indkomstforvridning. Der var således ikke grundlag for fiksering af løn hos klageren. Se TfS 1996, 750 LSR.
Se tilsvarende SKM2009.829.SR og SKM2010.431.SR hvor der efter praksis ikke skete lønfiksering.
Fiksering af løn skal ikke forveksles med spørgsmålet om rette indkomstmodtager.
Afsnit C.B.3.5.2.2 om maskeret udbytte i ansættelsesforhold
Afsnit C.D.2.2 om afgrænsning af selskabsindkomsten overfor fysiske personers indkomst.
Hvis en hovedaktionær låner penge ud til sit selskab skal der betales en sædvanlig markedsrente. Se LL § 2. stk. 1. Markedsrenten er den rente, som to uafhængige parter ville have fastsat i et tilsvarende låneforhold.
Renten er fradragsberettiget for selskabet og skattepligtig for hovedaktionæren. En evt. rentefordel, der ikke er forretningsmæssigt begrundet anses desuden for et skattepligtigt tilskud for selskabet. Se SL §§ 4 og 6.
En hovedanpartshaver havde undladt at opkræve renter på en mellemregningskonto med sit selskab. Skattemyndighederne anså de ikke opgjorte renter for at være et skattepligtigt tilskud efter LL § 2. Højesteret fandt efter en konkret bevisvurdering, at hovedanpartshaveren kun havde indrømmet selskabet henstand med betaling af renten og ikke afkald på den (rentefrihed). Højesteret lagde videre til grund, at også i forholdet mellem uafhængige parter vil det regelmæssigt forekomme, at kreditor yder henstand med betaling af renter i en tilsvarende situation som i sagen. Derfor fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at indrømmelsen af henstand med renten ikke var forretningsmæssigt begrundet. Se SKM2008.9.HR.
Modsatte afgørelse i SKM2010.607.ØLR og SKM2007.635.HR hvor rentefrihed ikke var udtryk for markedsvilkår.
Domstolene har i en række tilfælde anerkendt en fiksering af renten svarende til diskontoen + 4 pct.. Se SKM2010.607.ØLR, SKM2007.635.HR og SKM2009.28.ØLR. En forrentning på diskontoen + 4 pct. vil derfor kunne anerkendes, hvis det efter en konkret begrundelse, og rent undtagelsesvist, må anses for det bedste udtryk for markedsrenten.
Fiksering af renten forudsætter som udgangspunkt, at hovedaktionæren er omfattet af kredsen i LL § 2. Se SKM2004.48.LSR og SKM2003.225.LSR.
Afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån
Afsnit C.D.11.1.3 om hvad er omfattet af armslængdeprincippet i LL § 2.
Ved udleje fra en hovedaktionær til sit selskab skal der fastsættes en markedsleje for det udlejede. Se LL § 2, stk. 1.
En hovedaktionærs afkald på kontraktbestemt leje for en begrænset periode som følge af selskabets svigtende indtjening medførte ikke bortfald af hans skattepligt, for så vidt angik nogen del af det fastsatte lejebeløb. Se LSRM 1985, 13 LSR.
I en sag om fastsættelsen af den fikserede leje for en fast ejendom fandt retten, at lejen skulle fastsættes i overensstemmelse med den under den administrative behandling af sagen indhentede syns- og skønsrapports vurdering af markedslejen. Landsskatterettens udøvede skøn blev derfor tilsidesat. Udlejningen skete fra selskabet til hovedaktionæren. Se SKM2008.300.BR.
Se også afsnit C.B.3.5.2.1 om maskeret udbytte ved bl.a. udlejning.
SKM2008.9.HR
En hovedanpartshaver havde i to indkomstår undladt at opkræve renter på en mellemregningskonto med sit selskab. Skattemyndighederne anså de ikke-opgjorte renter for at være et skattepligtigt tilskud efter LL § 2. Højesteret fandt efter en konkret bevisvurdering, at hovedanpartshaveren alene havde indrømmet selskabet henstand med rentebetalingen og ikke afkald på renterne (rentefrihed). Højesteret lagde videre til grund, at også i forholdet mellem uafhængige parter vil det regelmæssigt forekomme, at kreditor yder henstand med betaling af renter i en tilsvarende situation som i sagen. Derfor fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at indrømmelsen af rentehenstand ikke var forretningsmæssigt begrundet. Højesteret fandt herefter ikke grundlag for at foretage korrektion efter LL § 2. Ikke Rentefiksering.
Ændring af SKM2006.396.ØLR
SKM2007.635.HR
Et selskab havde en uforrentet mellemregningskonto med aktionærerne. Denne blev tilsidesat, idet selskabet var i besiddelse af en ikke ubetydelig værdipapirbeholdning, og at selskabet var eller ved salg af værdipapirerne kunne komme i besiddelse af en likviditet, der gav mulighed for at betale forretningsmæssigt begrundede renter af mellemregningskontoen. Endvidere fandt landsretten ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighederne skøn, hvorefter renten sattes til diskontoen + 4 pct. Rentefiksering.
SKM2017.366.VLR
Sagen omhandlede, hvorvidt skatteyderen (et selskab) skulle beskattes af en fikseret jagtleje ved at have stillet selskabets jagtarealer til rådighed for ægtefællen til selskabets eneanpartshaver og et jagtkonsortium, som ægtefællen var deltager i. Selskabet for ingen af indkomstårene havde registreret indtægter af jagtretten, og da det ikke i øvrigt var godtgjort, at driften af jagtarealerne havde tilgodeset andet end JS´ personlige interesse for jagt, lagde landsretten til grund, at anpartshaverens ægtefælle for indkomstårene 2010-12 havde disponeret over jagtretten på en måde og i et omfang, der svarer til en ejers, og at der ikke var ydet selskabet vederlag herfor. Den omstændighed, at ægtefællens deltagelse i jagten i indkomståret 2010 var begrænset af hans helbredsmæssige forhold, kunne efter indholdet af de lægelige oplysninger om hans mobilitet og almene velbefindende ikke føre til en anden vurdering. Da jagtretten således vederlagsfrit havde været stillet til JS´ rådighed i hele indkomståret, tiltrådte landsretten, at selskabet i medfør af statsskattelovens § 4 og ligningslovens § 2 skulle beskattes af et beløb svarende til markedsværdien af jagtretten. Landsretten stadfæstede dermed byrettens dom (SKM2016.337.BR). Lejefiksering
SKM2010.607.ØLR
En hovedaktionær havde ydet sit selskab et rentefrit lån. Retten fandt det ikke godtgjort, at rentefriheden var udtryk for markedsvilkår, hvorfor der var adgang til rentekorrektion, jf. LL § 2. Retten fandt endvidere ikke grundlag for at tilsidesætte den fikserede rentesats på diskontoen + 4 pct., idet retten lagde til grund, at de tilgængelige rentefastsættelsessystemer ikke var velegnede i sager vedrørende mindre lån, ligesom en erklæring fra sagsøgerens bank ikke gav grundlag for at fastslå, at selskabet uafhængig af sagsøgeren kunne have opnået et tilsvarende lån til en væsentlig lavere rente end den fastsat af skattemyndighederne. Rentefiksering.
SKM2009.28.ØLR
En anpartshaver havde sammen med sin mand udlånt ca. 1,1 mio. kr. til deres fælles anpartsselskab. Lånet var uforrentet, ligesom der heller ikke var stillet sikkerhed for lånet.
Skattemyndighederne foretog derfor rentefiksering, og ansatte i den forbindelse forrentningen til diskontoen + 4 pct. Rentefiksering.
SKM2009.427.BR
En eneanpartshaver havde givet afkald på forrentning af et tilgodehavende hos sit selskab. Retten fandt det ikke godtgjort, at den manglende forrentning var forretningsmæssigt begrundet. Rentefiksering.
SKM2004.48.LSR
Vederlaget for overdragelse af et selskabs driftsmidler blev posteret på en uforrentet mellemregningskonto med køberen, der havde finansieret stiftelsen af selskabet. Gældsbrevet kunne kræves indfriet med en måneds varsel, og alene ved overdragelse af anparterne i selskabet. Betingelsen om rådighed over mere end 50 pct. af stemmerne iLL § 2 var opfyldt, og der var hjemmel til en korrektion af forrentningen. Rentefiksering.
SKM2003.445.LSR
Fiksering af rente for mellemregningskonto mellem en hovedaktionær og selskabet blev undladt, idet der alene var tale om et ubetydeligt beløb i hovedaktionærens favør. Ikke rentefiksering
SKM2003.225.LSR
Et selskab skulle ikke medregne en fikseret renteindtægt af lån til fire anpartshavere, idet betingelserne om kontrol af selskabet ikke var opfyldt. Ikke rentefiksering.
TfS 1996, 750 LSR
Landsskatteretten fandt, at der, henset til et selskabs skattemæssige regnskaber samt til, at det i øvrigt måtte anses for forretningsmæssigt begrundet, at der i en virksomheds opstartsfase blev foretaget en konsolidering af virksomheden, ikke var grundlag for at statuere indkomstforvridning. Der var således ikke grundlag for fiksering af løn hos klageren efter SL § 4. Ikke lønfiksering.
LSRM 1985, 13 LSR
En hovedaktionærs afkald på kontraktsbestemt leje for en begrænset periode som følge af selskabets svigtende indtjening medførte ikke bortfald af hans skattepligt, for så vidt angik nogen del af det fastsatte lejebeløb.
Skatterådet bekræftede, at der i en sag omkring bl.a. rette indkomstmodtager efter praksis ikke ville ske lønfiksering og at ejeren af et selskab efter eget valg kunne disponere, om selskabets overskud skulle udbetale som løn eller opspares i selskabet. Ikke lønfiksering.
SKM2009.829.SR
Skatterådet bekræftede, at skattemyndighederne efter praksis normalt ikke fikserer løn. I sagen blev et selskabs ejere, dog anset som rette indkomstmodtagere af et honorar. Ikke lønfiksering
TfS 1997, 80 DEP
Skatteministeren har redegjort for den administrative praksis om lønfiksering i hovedaktionærforhold. Det fremgår af redegørelsen, at der har været en helt klar administrativ praksis om, at der som absolut altovervejende hovedregel ikke blev foretaget lønfiksering.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret