text:
Samarbejde var ikke omfattet af handelsagentloven - Læs kendelsen
afsagt tirsdag den 8. maj 2018
Sag 39/2017
I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 28. maj 2014 og kendelse af Østre Landsrets 9. afdeling den 27. oktober 2016.
I påkendelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Henrik Waaben, Michael Rekling, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann.
Telekæden A/S og Telia Danmark havde i årene 2001 til 2011 et samarbejde om salg af mobiltelefoner og abonnementer, hvor Telekæden solgte telefoner, som blev leveret fra Telia, og formidlede tegning af mobilabonnementer hos Telia. Salget skete helt overvejende således, at telefonen og abonnementet blev solgt som en samlet pakke, hvor abonnementet var bindende i en periode på seks måneder. Frem til 2009 blev telefonen solgt kontant til en meget lav pris, der kunne være helt ned til 1 kr., når kunden samtidig tegnede et Telia abonnement. Fra 2009, hvor markedet i stigende grad blev præget af dyrere smartphones, begyndte salget tillige at ske på kredit, således at kunden ved købet indgik en kreditaftale med Telia. Også ved kreditsalgene blev telefonen solgt til en væsentligt lavere pris, når kunden samtidig tegnede et Telia abonnement, end hvis telefonen skulle sælges uden abonnement, hvilket kun skete meget sjældent. Parterne er for Højesteret enige om, at kreditaftalekunderne i gennemsnit beholdt det Telia abonnement, som de havde tegnet sammen med købet af telefonen, i seks måneder.
Der er fremlagt eksempler på salg, hvor prisen på telefonen uden abonnement oversteg den samlede pris på et abonnement i seks måneder, mens den samlede pris på abonnementet i seks måneder oversteg den pris, hvortil telefonen blev solgt, når salget skete med abonnement.
Denne sag angår, om parternes samarbejde var omfattet af lov om handelsagenter og handelsrejsende (handelsagentloven). Handelsagentloven gennemfører Rådets direktiv af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (86/653/EØF). Efter handelsagentlovens § 2, som svarer til direktivets artikel 1, stk. 2, er det bl.a. betingelser for, at Telekæden kan anses for handelsagent for Telia i direktivets og lovens forstand, at der var tale om salg af varer, og at salget skete i Telias navn og for Telias regning.
Det følger af forarbejderne til handelsagentloven (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, lovforslag nr. L 106, sp. 2687), at i de tilfælde, hvor agenten formidler salg af såvel varer som tjenesteydelser, vil lovens anvendelighed bero på, om varesalget er det dominerende element i aftalen. Det er derfor afgørende for, om samarbejdet mellem Telekæden og Telia kan være omfattet af loven, om salget af telefoner og ikke tegning af abonnementer må anses for det dominerende element.
Højesteret finder det ikke godtgjort, at værdien af telefonen, hverken når salget skete kontant, eller når de dyrere telefoner blev solgt på kredit, oversteg værdien af abonnementet i den periode, hvor kunderne gennemsnitligt beholdt det. Højesteret har herved lagt vægt på, at telefonerne kun meget sjældent blev solgt uden abonnement, og at det i øvrigt efter bevisførelsen er usikkert, hvilken værdi mobiltelefonen havde i samarbejdsperioden, når den blev solgt uden abonnement.
Højesteret finder, at parternes økonomiske interesser hovedsageligt har været knyttet til salget af abonnementer, som må anses for at være formålet med samarbejdet. Højesteret har herved lagt vægt på, at der i parternes aftale er opstillet mål for antallet af indgåede abonnementsaftaler, at Telekæden fik provision ud fra antallet af indgåede abonnementsaftaler og en årlig bonus, som tillige var beregnet efter antallet af abonnementsaftaler, og at det efter vidneforklaringerne må lægges til grund, at det hovedsageligt var abonnementsaftalerne, som parterne tjente penge på, idet mobiltelefonerne blev anvendt som et middel til at opnå abonnementsaftaler.
På den anførte baggrund finder Højesteret, at Telekæden ikke har godtgjort, at det dominerende element i parternes samarbejde var salg af varer (telefoner), og parternes samarbejde er derfor allerede af den grund ikke omfattet af handelsagentloven. Dette gælder både for telefoner solgt kontant og for telefoner solgt på kredit og dermed for alle telefoner solgt i samarbejdsperioden.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Telekæden A/S betale 400.000 kr. til Telia Danmark, filial af Telia Nättjänster AB, Sverige. Det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Louis Vuitton Kvinder M602852,235.7 DKK 704.5 DKKLouis Vuitton Brea Mm Håndtasker M916901,797.4 DKK 1,242.6 DKK
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i RoyalLouis Vuitton Calf Leather Ballerina i Royal lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
Louis Vuitton Debbie Ballerina i EncreLouis Vuitton Debbie Ballerina i Encre lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet vil...
Louis Vuitton Damier Flats For Wowen Sko CreamLouis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
Louis Vuitton Monogram Vernis Ballerina i NoirLouis Vuitton Monogram Vernis Ballerina i Noir lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj...
Louis Vuitton Flats lærred Bowknot For Kvinder Brown ShoesLouis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
Louis Vuitton Open Toe Initialer Flade i Lys GuldI vores Louis Vuitton outlet-butik finder du alle de mest aktuelle Louis Vuitton Sko, og vi er stolte af at tilbyde det bredeste udvalg af kvalitet, moderigtige håndtasker på omkostninger, du har råd til. Vi forsøger at tilbyde køberne den bekvemme,...
Louis Vuitton Flats lærred bowknot SortLouis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today, har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på den fineste mode, rejseartikler.I...
Louis Vuitton Flats Canvas bowknot New GreyLouis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today, har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
Louis Vuitton Sko Open Toe Monogram Idylle i NoirI vores Louis Vuitton outlet-butik finder du alle de mest aktuelle Louis Vuitton Sko, og vi er stolte af at tilbyde det bredeste udvalg af kvalitet, moderigtige håndtasker på omkostninger, du har råd til. Vi forsøger at tilbyde køberne den bekvemme,...
Louis Vuitton Open Toe Initialer Flade i BrownLouis Vuitton Shoes almindeligvis elsket med en masse mennesker, sandsynligvis den virkelighed, at Louis Vuitton mærke mærke insistere delikat, kvalitet, hyggelig & quot; rejser & quot; kollegium af troede som design og stil og stil afgang...
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i NoirLouis Vuitton Calf Leather Ballerina i Noir lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
Louis Vuitton Damier Flats Bowknot til kvinder BlåLouis Vuitton dybt forstå en række forskellige strategier for at fastholde sin legendariske, klassiske, ædle følelse af value.today, har navnet Louis Vuitton nu spredt over hele verden, bliver symbolet på fineste mode, rejseartikler.I kortfattede...
Louis Vuitton Damier Canvas Dejlig Ballerina Brownvores Louis Vuitton sko til kvinder er altid på mode i denne foranderlige æra, vil billige louis vuitton damier canvas dejlig ballerina brun med lav pris helt sikkert give dig en stor overraskelse. Vi kan give dig stor rabat, når du bestiller. Herfra...
Louis Vuitton Sko Open Toe Monogram Idylle in BlueI vores Louis Vuitton outlet-butik finder du alle de mest aktuelle Louis Vuitton Sko, og vi er stolte af at tilbyde det bredeste udvalg af kvalitet, moderigtige håndtasker på omkostninger, du har råd til. Vi forsøger at tilbyde køberne den bekvemme,...
Louis Vuitton Calf Leather Ballerina i VioletLouis Vuitton Calf Leather Ballerina i Violet lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj...
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina in BlueLouis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i blå er til dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og høj kvalitet...
Louis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i AmaranteLouis Vuitton Monogram Multicolore Ballerina i Amarante lige noget for dig.Det er et stykke arbejde, som fuldt ud kunne stå for LV s stype og ånd.Dens aldrig-out-date design er så attraktiv, at du ikke kan flytte dine øjne mod det.Sin fine form og...
Louis Vuitton Shoes Patent Leather Loafer i NoirI vores Louis Vuitton outlet-butik finder du alle de mest aktuelle Louis Vuitton Sko, og vi er stolte af at tilbyde det bredeste udvalg af kvalitet, moderigtige håndtasker på omkostninger, du har råd til. Vi forsøger at tilbyde køberne den bekvemme,...

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
Har en selvstændig fradrag for bøder? Kan selvstændige få fradrag for en parkeringsbøde? Kan en selvstændig få fradrag for en konventionalbod? Kan en selvstændig få fradrag for en hastighedsbøde? Kan en selvstændig får fradrag for en kollegial bøde? Kan man trække en bøde til en ansat fra i skat?
C.C.2.2.2.17 Udgifter til bod, bøder og konfiskation i selvstændig erhvervsvirksomhed mv.
Selvstændigt erhvervsdrivende mv. kan som udgangspunkt ikke fratrække udgifter til bod og bøder ved indkomstopgørelsen, fordi de falder uden for driftsomkostningsbegrebet, som forudsætter at udgiften er både sædvanlig og normal og dertil indgår som et naturligt led i virksomhedens løbende drift. Disse udgifter anses derfor normalt som ikke fradragsberettigede omkostninger, jf. SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, modsætningsvis.
Se også afsnit C.C.2.2.2.7 Udgifter til bestikkelse i selvstændig erhvervsvirksomhed mv. Udgifter til bestikkelse.
Det samme gælder bøder, som en erhvervsdrivende mv. enten er blevet idømt eller har vedtaget for at overtræde fx færdselsloven - også selv om den strafbare handling er snævert forbundet med at tjene penge på at drive virksomheden. For selv bøder, som en erhvervsdrivendehar fået, mens han eller hun har udført erhvervsmæssigt arbejde og dermed har opnået en indtægt i forbindelse med overtrædelsen, fx erhvervskørsel, kan ikke trækkes fra som en driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Se LSRM 1971, 150 LSR, hvor en vognmand blev idømt en bøde, fordi seks af hans lastvogne havde kørt med overlæs, og han dermed havde overtrådt færdselslovgivningen. Landsskatteretten anså ikke udgiften for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og vognmandens anbringende om, at bøden var blevet fastsat ud fra den fortjeneste, som han havde opnået ved den ulovlige kørsel, blev ikke tillagt nogen vægt.
I SKM2009.607.SR kunne Skatterådet ikke bekræfte, at spørger med skattemæssig virkning kunne drive virksomhed med abonnementsservice mod fartbøder, så virksomheden kunne fratrække udgiften til en fartbøde, den havde dækket, som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Skatterådet henviste som begrundelse for sin afgørelse bl.a. til udgiftens karakter, nemlig at bøder har til formål at forebygge og/eller straffe lovovertrædelser. Dette formål ville blive forspildt med den foreslåede ordning.
LSRM 1961, 44 LSR. Udgifter til bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, blev anset for bøder af pønal karakter, hvorfor der ikke var hjemmel til at trække dem fra som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Bøderne blev derimod anset for en privat, ikke fradragsberettiget udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
I forlængelse af afgørelsen i TfS 2000, 817 LSR kan heller ikke bøder, som fiskere er blevet pålagt, fordi de har fisket ulovligt og dermed overtrådt EU's fiskerilovgivning, trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
I SKM2012.336.LSR blev en medicinalvirksomhed (et selskab) pålagt bøder for at have overtrådt et etisk nævns regler. Landsskatteretten nægtede derfor fradrag for udgiften til bøderne efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine. Landsskatteretten lagde i sin afgørelse vægt på, at
Udgifter til bøder, som private råd og nævn eller lignende pålægger erhvervsdrivende mv., kan som alt overvejende hovedregel ikke trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen, fordi de anses for private, ikke fradragsberettigede udgifter, der er indkomsterhvervelsen uvedkommende. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
I øvrigt kan en bøde for at overtræde en bestemmelse i kollegiale vedtægter, der efterfølgende ændres, fordi den anses for uhensigtsmæssig, efter en konkret vurdering være af sådan en ikke-pønal, men til gengæld driftsmæssig karakter, at udgiften til den kan trækkes fra som driftsudgift ved indkomstopgørelsen efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. (Se TfS 1988, 321 LSR).
LSRM 1959, 49 LSR. Udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, blev ikke anset som en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Den blev derimod anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
I SKM2009.563.HR blev udgifter til bøder til Advokatnævnet heller ikke anset for at udgøre en sådan naturlig og sædvanlig driftsomkostning i en advokatvirksomhed, at udgifterne kunne anses for fradragsberettiget efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Højesteret lagde på denne måde vægt på udgiftens pønale præg, selv om der var en ret snæver forbindelse mellem overtrædelsen og virksomhedens drift.
TfS 2000, 819 LSR. Udgifter til løbsbøder, som en løbsdommer havde pålagt en travtræner, der havde overtrådt Travsportens reglement, blev for nogle mindre forseelsers vedkommende anset for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, mens der blev nægtet fradrag for bøder for andre grovere overtrædelser, fordi de blev anset for driftsfremmede og dermed private omkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
Travsportens reglement regulerede forhold både før, under og efter løbene, herunder forhold, der vedrørte såvel kusk som hest. Overtrædelse af reglementet blev sanktioneret med advarsel, bøde eller udelukkelse fra løb i kortere eller længere tid. På en bødeseddel var der optegnet 100 ansvarspådragende forhold, der spændte fra ureglementeret påklædning til doping af hest og uforsvarlig kørsel. Bødernes størrelse blev fastsat ud fra et internt regelsæt, der var kategoriseret på en skala fra A-E. Landsskatteretten anså bøderne i kategorierne D og E for at være af egentlig pønal karakter, mens bøderne i de lavere kategorier, blev anset for at være et udslag af normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Sagens resultat viser, at en bøde for bl.a. at have været ureglementeret påklædt, anses for en så lille forseelse, at bøden, uanset hvad den blev kaldt, savnede den tilstrækkelige pønale karakter, samtidig med at den var så nært forbundet med indkomsterhvervelsen, at udgiften er blevet anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på dyrlægens forklaring om, at hans overtrædelse af vedtægterne skyldtes, at han søgte at bibeholde et klientel af samme størrelse som hidtil; dvs., at udgifterne til boden var brugt til at sikre og bevare hans indkomst efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En erhvervsdrivende, der betaler de bøder for sine ansatte, som de har fået, mens de udfører deres arbejde, kan trække bøderne fra som lønudgifter og dermed som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Det er, fordi den erhvervsdrivende har fået udført erhvervsmæssigt arbejde i sin virksomhed.
Se om beskatningen af den ansatte afsnit C.A.3.3.7 Udgifter til bøder betalt af arbejdsgiveren.
I sager, hvor en erhvervsdrivende overtræder en indgået aftale med en anden virksomhed mv., fx bryder en aftale med en konkurrenceklausul, eller uberettiget ophæver en forhandlerkontrakt, anses udgiften til den bod, som den retsstridige adfærd har resulteret i, som en ikke fradragsberettiget udgift af pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
I SKM2004.71.HR nægtede Højesteret en detailhandlende med modetøj fradrag for udgiften til en konventionalbod, som han pådrog sig, da han solgte sin forretning. Højesteret lagde i sin afgørelse vægt på, at konventionalboden ikke omfattede erstatning for (købers) indtægtstab, men alene havde en pønal karakter. Boden kunne derfor hverken anses for en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning i sælgerens virksomhed. Der var heller ikke fradragsret for den del af konventionalboden, der svarede til bruttoavancen ved det salg, der havde fundet sted i strid med konkurrenceklausulen. Højesteret har på den måde anset udgiften til konventionalboden for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. in fine.
Udgift til bod, som faglige sammenslutninger pålægger erhvervsdrivende mv., fordi de har overtrådt fagretlig lovgivning og faglige overenskomster, kan som udgangspunkt ikke trækkes fra som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Dog kan særlige forhold gøre, at udgiften efter konkret vurdering anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, fx at udgiften rent faktisk fungerer som efterbetaling af løn og dermed kan anses for en driftsudgift, der er fradragsberettiget, selv om den erhvervsdrivende har handlet overenskomststridigt (LSRM 1982, 123 LSR).
LSRM 1966, 133 LSR anerkendte ikke en tømrermesters udgift til en pålagt bod samt advokatomkostninger i forbindelse hermed for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten fandt derimod, at boden havde pønal karakter og derfor var en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine. Tømrermesters anbringende om, at han påtog sig arbejdet i god tro, og at udgifterne var et resultat af en normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede driftsudgifter, blev ikke tillagt afgørende vægt. Det var nærmere oplyst, at tømrermesteren ved en faglig voldgiftsret var blevet idømt en bod for at have overtrådt lovene for tømrermesterforeningen, fordi han var blevet bestilt af kommunens arkitekt til at færdiggøre en kollegas arbejde for kommunen. Yderligere var det oplyst, at kollegaen ikke led noget økonomisk tab i den forbindelse, og at boden efter fradrag for omkostningerne til voldgiftsretten skulle tilfalde henholdsvis tømrermesterforeningen og Centralforeningen af Tømrermestre i Danmarks forskolefond.
Derimod anså LSRM 1979, 3 LSR et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund samt tilknyttede advokatomkostninger, for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod. Landsskatteretten anså nemlig selskabets betaling for at være et led i et forlig, der skulle standse en overenskomststridig strejke blandt selskabets personale hurtigst muligt. Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på følgende, der samlet vedrørte selskabets drift:
I LSRM 1982, 123 LSR blev en vognmands forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, selv om sagen angik en overenskomststridig løn til en chauffør. Landsskatteretten sidestillede nemlig det betalte beløb til SID med efterbetaling af for lidt løn, fordi SID betalte 15.000 kr. ud af de 20.000 kr. - og dermed størstedelen af beløbet - til chaufføren.
Udgifterne blev betragtet som en forligsmæssig bod, der skyldtes, at virksomheden havde brudt overenskomsten, og de havde derfor havde en pønal karakter som ikke fradragsberettigede, private udgifter efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
I TfS 1987, 35 ØLD blev et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle indbetale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, anset for en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod.
Se også afsnit C.C.2.2.1.3 Afgrænsning over for private udgifter om driftsomkostningsbegrebet.
Personers eller virksomheders udgifter til konfiskation kan ikke trækkes fra i forbindelse med indkomstopgørelsen, men anses for en ikke fradragsberettiget, privat udgift. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
Hvis det konfiskerede aktiv er beskattede beløb, anses udgiften for fradragsberettiget efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, selv om konfiskationen skyldes ulovlig virksomhed.
Se LSRM 1955, 138 LSR, hvor en læge ved at afgive urigtige oplysninger til offentlig myndighed havde fået tilladelse til at købe en ny personbil, som han skulle bruge i sin praksis. Efterfølgende blev bilen imidlertid konfiskeret på grund af lægens strafbare adfærd, og det driftstab, der opstod som følge af konfiskationen, blev anset for et ikke fradragsberettiget tab af pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
Hvis den strafbare overtrædelse er begået af den erhvervsdrivendes personale, kan det lidte driftstab som følge af konfiskation anses for en fradragsberettiget driftsudgift. Det forudsætter dog, at den erhvervsdrivende ikke var eller burde have været vidende om personalets adfærd. Se LSRM 1958, 41 LSR, hvor en vognmand, der havde kølevogne, der kørte til udlandet, fik sin kølevogn konfiskeret af det tyske politi, fordi en af chaufførerne blev grebet i smugleri. Vognmanden kunne fratrække det tab, han havde lidt på grund af konfiskationen som et driftstab efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra, fordi vognmanden ikke kendte til chaufførens smugleri.
Hvis det er beskattede beløb, som konfiskeres, kan den beskattede del fratrækkes som indtægtstab, selv om konfiskationen skyldes overtrædelse af bestemmelser i straffeloven eller i anden lovgivning. Der er derfor tale om en udvidelse af den fradragsret, som gælder efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, om driftsudgifter. Betragtningen i forbindelse med fradrag ved konfiskation er formentlig nettoindkomstprincippet, som også gælder fx ved fradrag for udgifter i forbindelse med hobbyvirksomhed.
>Landsretten fandt ved SKM2019.501.ØLR, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte indkomsten alene som følge af en formel bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke faktisk var sket en fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.<
Se også afsnit A.A.8.2.1 Ordinær genoptagelse om ordinær genoptagelse.
En advokats udgifter til bøder til Advokatnævnet blev ikke anset for driftsomkostninger, der var fradragsberettigede efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
>As indkomst var forhøjet for indkomstårene 2006-2010 med beløb, som var overført til hans bankkonto. Henset til, at den person, som overførte pengene til A ikke havde krævet pengene tilbagebetalt, og at han heller ikke kunne kræve pengene tilbagebetalt, fandt landsretten, at A i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010.
Det forhold, at der flere år efter skete formel konfiskation af beløbet, kunne i relation til spørgsmålet om skattepligt efter SL (statsskatteloven) § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til andet resultat.
Landsretten fandt endvidere, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte hans skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke var sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.<
S blev i august 2013 idømt 9 måneders betinget fængsel for ulovlig bordeldrift (rufferi), ligesom der blev konfiskeret 1 mio. kr., svarende til S´ udbytte i årene 2006-2012. S havde selvangivet i alt 918.827 kr. som resultat af selvstændig virksomhed for årene 2006-2012. SKAT imødekom S´ anmodning om ordinær genoptagelse for indkomstårene 2010-2012, således at skatten for disse år nedsattes med samlet 137.259 kr. SKAT imødekom ikke anmodningen om ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2006-2009, men indrømmede S tabsfradrag i 2013 for det resterende konfiskationsbeløb på 781.568 kr. Landsretten fandt ikke, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsretten udtalte, at bestemmelsen i SFL (skatteforvaltningsloven) § 27, stk. 1, nr. 8, om ekstraordinær genoptagelse, efter sin ordlyd, placering og forarbejder havde et snævert anvendelsesområde. Landsretten tiltrådte, at skattemyndighederne ikke havde begået fejl ved As skatteansættelse for 2006-2009, og fandt ikke, at S havde påvist sådanne særlige omstændigheder, at bestemmelsen kunne finde anvendelse.
Et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle betale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, blev efter en konkret vurdering anset som en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Et selskabs udgifter til bod mv., som var pålagt af voldgiftsretten kunne ikke fratrækkes som driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En medicinalvirksomheds udgifter til bøder for at have overtrådt et etisk nævns reglement blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En mælkeproducents udgift til et såkaldt garantibeløb til en andelsforening blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift, fordi garantibeløbet havde pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 i fine om private udgifter.
Udgifter til løbsbøder af egentlig pønal karakter, som en travtræner fik for at have overtrådt travsportens almindelige reglementet, blev nægtet som fradrag for driftsudgifter, mens andre bøder for mindre overtrædelser af samme reglement blev anset for at være af driftsmæssig karakter og derfor fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Et selskabs udgift til en bøde, som EU-kommissionen havde pålagt, blev anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift på grund af udgiftens pønale og dermed driftsfremmede karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
En dyrlæge fik som driftsomkostning efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, anerkendt fradragsret for en udgift til bod mv., som skyldtes overtrædelse af Dyrlægeforeningens kollegiale vedtægter Udgiften ansås afholdt for at bevare indtjeningen, og vedtægten blev kort efter ophævet.
En fiskers udgifter i anledning af konfiskation blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter, men som en privat udgift af pønal karakter efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
En vognmandsvirksomheds forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID i en sag om en overenskomststridig løn til en chauffør blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En arkitekts udgifter til parkeringsbøder blev ikke anset som fradragsberettiget som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund, blev anset som en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En vognmands udgift til en idømt bøde for at have kørt med overlæs og dermed have overtrådt færdselslovgivningen kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En tømrermesters udgift til en bod, pålagt af en faglig voldgiftsret samt advokatomkostninger i forbindelse hermed blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
En udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
Et driftstab, som blev påført en læge, der fik konfiskeret sin erhvervsmæssigt benyttede bil på grund af urigtig forklaring for offentlig myndighed, kunne ikke fratrækkes som driftsudgift ved indkomstopgørelsen på grund af konfiskationens pønale karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
Skatterådet fandt ikke, at en virksomhed, der ønskede at drive abonnementsservice mod fartbøder, ville kunne trække udgiften til en fartbøderne fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
Højesteret
in fine
in fine
Højesteret
Højesteret
Højesteret
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
Højesteret afsiger spændende afgørelse om tilbudsåbning
Bird & BirdNyhederHøjesteret afsiger spændende afgørelse om tilbudsåbning
Thomas Thorup Larsen, Cecilie Hald Andersen
Den 18. december 2014 afsagde Højesteret en interessant dom vedrørende glemte tilbud i en tilbudsåbning i forbindelse med en licitation. Licitationen blev afholdt i henhold til den grønlandske licitationslov, hvor den pågældende regel om fysisk tilstedeværelse ved tilbudsåbningen er overensstemmende med den danske tilbudslovs § 7 herom, hvorfor afgørelsen tillige er interessant for dansk ret. Faktum
Sagen vedrører en licitation af opførelse af en tilbygning til en bygge- og anlægsskole i Sisimiut. I forbindelse med licitationen var Avannaa Arkitekter totalrådgiver for bygherren, Grønlands Selvstyre, mens Rambøll Grønland var underrådgiver til Avannaa Arkitekter. Rambøll Grønland gennemførte licitationen på vegne af bygherren og totalrådgiveren.
Tilbud skulle afleveres på skolen, og efter udløbet af fristen for aflevering af tilbud blev tilbuddene flyttet fra forstanderens kontor til et klasselokale, hvor tilbudsåbningen skulle gennemføres med oplæsning af tilbudspriser og forbehold, dvs. svarende til reglen i den danske tilbudslovs § 7.
Da oplæsningen af tilbuddene var gennemført, blev licitationslederen (Rambøll Grønland) opmærksom på, at der manglede at blive oplæst nogle yderligere tilbud, og det blev konstateret, at der var glemt 3 rettidigt indleverede tilbud i forstanderens dueslag uden for forstanderens kontor. De glemte tilbud blev bragt til klasselokalet efter oplæsningen af de øvrige tilbud, men licitationslederen besluttede, at disse 3 tilbud, som både var afleveret i rette tid og på rette sted, skulle tilbageleveres uåbnede til de pågældende tilbudsgivere. Grundet dette forhold annullerede bygherren licitationen og afholdte en ny licitation vedrørende tilbygningen. Den nye licitation medførte, at der blev afgivet højere tilbudspriser end under den første licitation. Under den efterfølgende sag nedlagde Grønlands Selvstyre påstand mod Avannaa Arkitekter om, at virksomheden skulle erstatte selvstyrets tab, her fordyrelsen af tilbuddene i første og anden licitationsrunde, og Avannaa Arkitekter adciterede på sin side Rambøll Grønland med påstand om friholdelse over for selvstyrets påstand.
Ved dommen fra Grønlands Landsret blev Avannaa Arkitekter i overensstemmelse med påstanden pålagt erstatningsansvar over for bygherren, og Rambøll Grønland blev samtidig dømt til at friholde Avannaa Arkitekter for denne udgift, idet det fandtes at være en fejl, at licitationslederen ikke havde åbnet (og dermed inddraget i licitationen) de 3 glemte rettidigt modtagne tilbud.
Rambøll Grønland ankede dommen til Østre Landsret. Under sagen blev der fremlagt en erklæring fra Rets- og Responsumudvalget under Foreningen af Rådgivende Ingeniører, som redegjorde for, at det er en branchesædvane ikke at åbne tilbud, hvis disse trods rettidighed ikke er til stede i det lokale og på det tidspunkt, hvor åbningen af de øvrige indkomne tilbud finder sted. På trods af erklæringen, stadfæstede Østre Landsret Grønland Landsrets dom og fandt således, at det var en ansvarspådragende fejl, at licitationslederen ikke åbnede de 3 glemte rettidigt modtagne tilbud ved licitationen. Sagen for Højesteret drejede sig om, hvorvidt Rambøll Grønland skulle friholde Avannaa Arkitekter for bygherrens krav. Som sagen blev skåret til, omhandlede denne ikke spørgsmålet om, om selve forglemmelsen af tilbuddene i sig selv var ansvarspådragende, men alene om Rambøll Grønland havde handlet ansvarspådragende ved ikke at åbne de tre glemte kuverter med tilbud under licitationen, samt om det i øvrigt derfor også var en ansvarspådragende fejl, at licitationslederen udleverede disse tre kuverter uåbnet til tilbudsgiverne, uanset at disse tilbud ikke var blevet tilbagekaldt.
"Efter § 2, stk. 1, og § 3, stk. 1, i landstingsloven om licitation mv. skal de bydende på en licitation afgive deres bud i en lukket kuvert inden samme bestemte tidspunkt og på samme udbudsgrundlag, og tilbudsgiverne er berettiget til at overvære åbningen af buddene på et forud fastsat tidspunkt. Formålet med disse bestemmelser må antages at være at fremme konkurrencen, at sikre en ligelig behandling af tilbudsgiverne, således at ingen tilbudsgiver har mulighed for at indrette deres tilbudsgivning under hensyn til kendskab til de øvrige tilbudsgiveres tilbud, og at sikre tilbudsgiverne en vis kontrol med, at reglerne overholdes.
Fremgangsmåden ved åbning af tilbud må i lyset heraf tilrettelægges på en sådan måde, at risikoen for misbrug og andre uregelmæssigheder imødegås bedst muligt. Højesteret finder derfor – og under hensyn til det oplyste om, hvad der er sædvane i branchen – at tilbud som udgangspunkt ikke må tages i betragtning, hvis de ikke, inden åbningen af tilbud påbegyndes, er til stede der, hvor åbningen og oplæsningen af tilbuddene finder sted. Dette gælder, selv om tilbudsgiver har sørget for at indlevere sit tilbud i rette tid og på rette sted.
Ved licitationen den 18. juni 2008 på Bygge- og Anlægsskolen i Sisimiut var tre kuverter med tilbud ved en fejl ikke medbragt til det lokale, hvor tilbuddene blev åbnet, og de blev først bragt til stede, efter at åbningen og oplæsningen af de øvrige tilbud var tilendebragt. De tre glemte kuverter befandt sig indtil da på et sted, hvortil andre havde adgang. Under disse omstændigheder er der ikke grundlag for at fravige det ovenfor anførte udgangspunkt.
Det var derfor ikke en fejl, at Rambøll Grønlands licitationsleder afslog at åbne de tre glemte kuverter. Da tilbuddene som nævnt ikke kunne være taget i betragtning under licitationen, var det heller ikke en ansvarspådragende fejl i forhold til det rejste krav, at licitationslederen tilbageleverede de tre glemte kuverter til tilbudsgiverne uden at åbne dem."
Højesteret fastslår, at det ikke var en ansvarspådragende fejl, at Rambøll Grønlands licitationsleder afslog at åbne de tre glemte tilbud, hvorfor det heller ikke var en ansvarspådragende fejl at tilbagelevere disse uåbnede til tilbudsgiverne.
Som præmisserne er udformet må Højesterets dom fortolkes som en klar tilkendegivelse om, at glemte tilbud i en situation som den beskrevne som udgangspunkt altid skal lades ude af betragtning.
Det helt afgørende synspunkt er her beskyttelsen af de øvrige tilbudsgivere og den potentielle risiko for, at en tilbudspris kan justeres efter at man har hørt de øvriges priser.
I tidligere praksis vedrørende tilbudsåbning, jf. Klagenævnet for Udbuds kendelse af 12. april 2011 mellem Jotar mod Uddannelsescenter Ringkøbing-Skjern, var der en lignende situation, hvor der i forbindelse med en tilbudsåbning tillige var blevet glemt nogle tilbud i en taske. Da de glemte tilbud senere samme dag blev opdaget, blev de herefter åbnet og taget i betragtning, og dette blev af Klagenævnet for Udbud ikke anset som værende i strid med udbudsreglerne.
Den afgørende forskel i forhold til nærværende sag er adgangen til de fysiske tilbud i den pågældende periode, idet tilbuddene i Jotar-sagen var glemt i en taske, hvor tilbuddene i højesteretssagen kunne anses som lettere tilgængelige, idet disse var placeret i et dueslag, hvor mange personer havde direkte adgang til at kunne udskifte tilbud eller ændre heri.
Når man læser den konkrete sag herunder beskrivelsen af selve licitationsprocessen og åbningen af tilbuddene synes der imidlertid ikke umiddelbart at have været en stor risiko for snyd, men Højesteret vælger her en meget snæver fortolkning baseret på de konkrete omstændigheder.
Da Højesteret formentligt kunne have afvist et ansvar allerede med henvisning til, at fremgangsmåden var sædvanlig i branchen, men konkret vælger at komme med en mere generel udtalelse til støtte for afgørelsen, bør dommen helt sikkert tages i betragtning såfremt lignende situationer opstår i fremtiden. Som ordregiver bør man derfor indrette sin modtagelse af tilbud således, at en sådan situation ganske enkelt ikke opstår.


text:
Skat.dk: Omgåelse – konsekvenser af tilsidesættelse af skattearrangement
23 Sep 2019 13:20
29 Aug 2019 09:45
SKM2019.458.HR
Holdingselskab, aktieavance, udbytteetablering, overdragelse, aktier, udbyttebeskatning, aktiesalg, aktionærerne
TAKS fik ved Højesterets dom af 31. marts 2015 (SKM2016.16.HR / UfR 2015.2277 H) mellem sagens parter medhold i, at en del af købesummen ved de 11 aktionærers salg den 27. oktober 2005 af deres aktier i et selskab til et nyoprettet holdingselskab skatteretligt skulle omkvalificeres fra skattefri aktieavance til udbytte. Begrundelsen var, at etableringen af holdingselskabet og overdragelsen af aktierne hertil ikke ansås at have nogen forretningsmæssig begrundelse, men havde haft til formål at muliggøre, at midler kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning. Selskaberne blev fusioneret i 2006.
Efter Højesterets dom anmodede aktionærerne om et bindende svar på, hvorvidt Højesterets dom indebærer, at aktierne slet ikke anses for afstået i skatteretlig forstand. Dette ville betyde, at aktierne fortsat skulle anses for at være anskaffet før den 16. november 2001, således at aktionærernes avance frem til den 31. december 2006 ville skattefri ved et eventuelt fremtidigt salg.
Dette besvarede TAKS benægtende. Aktionærerne påklagede afgørelsen til klagenævnet, som gav dem medhold. Aktionærerne fik også medhold ved Retten på Færøerne og i Østre Landsret.
Højesteret gav derimod TAKS medhold. Højesteret anførte, at ved højesteretsdommen fra 2015 blev betalingen af en del af købesummen ved aktionærernes aktiesalg den 27. oktober 2005 skatteretligt omkvalificeret fra aktieavance til udbytte. Højesteret anførte videre, at den civilretlige disposition, selve aktiesalget til det nye selskab, der lå til grund for betalingen, ikke var omfattet af denne omkvalifikation.
Med den bemærkning, at skatteretlige regler og grundsætninger ikke i øvrigt kunne føre til et andet resultat, fastslog Højesteret, at de aktier, som aktionærerne i dag ejer, må anses for erhvervet i 2006. På den baggrund fandt Højesteret, at aktierne ikke er omfattet af reglen om aktier, der blev erhvervet før den 16. november 2001.
Den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28
(v/Kammeradvokaten v/adv Steffen Sværke)
J og
(v/adv. Christian Andreasen for alle)
Jon, Stokholm, Poul Dahl Jensen, Jens Peter Christensen, Kurt Rasmussen og Jens Kruse Mikkelsen.
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten på Færøerne den 26. oktober 2017 og af Østre Landsrets 5. afdeling den 23. august 2018.
Appellanten, TAKS, har nedlagt påstand om, at de indstævnte skal anerkende, at TAKS’ bindende svar af 21. marts 2016 om, at deres aktier i G1 ikke er omfattet af overgangsreglen i den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28, stadfæstes, og at de indstævnte solidarisk skal tilbagebetale 3.000.000 kr. til TAKS med procesrente fra ankestævningens indlevering den 21. december 2018.
Beløbet omtalt i TAKS’ betalingspåstand svarer til de sagsomkostninger, der er pålagt i de tidligere instanser. TAKS har betalt beløbet til de indstævnte den 31. august 2018.
De indstævnte, A, B, C, D, E, F, G, H, I, J og K (herefter betegnet aktionærerne), har påstået stadfæstelse af landsrettens dom samt frifindelse for påstanden om betaling af 3.000.000 kr.
TAKS har supplerende anført, at det forhold, at det interne element – forsøg på omgåelse af udbyttebeskatningen – underkendes, ikke indebærer, at der er hjemmel til at betragte det civilretlige salg den 27. oktober 2005 af aktionærernes aktier i G1 som ikke foretaget. Den konstruktion, som aktionærerne skabte som led i deres skattearrangement, består fortsat med de heraf følgende civilretlige konsekvenser. Den eksterne virkning gør i sig selv, at det ikke er muligt at se bort fra salget.
Landsrettens dom – hvorefter aktionærerne skatteretligt, både når det gælder spørgsmål om udbytteeller afståelsesavancebeskatning og i øvrigt, må stilles som om, afståelsen ikke har fundet sted – efterlader væsentlige skattemæssige problemer. Det gælder f.eks., om aktionærerne er skattepligtige af udlodninger fra G1 til G2 eller af udlodninger fra G2 til sig, eventuelt af begge udbytter eller af slet ingen af dem, om aktionærerne, hvis de sælger aktierne i G2 til tredjemand, er skattepligtige af en gevinst eller har ret til fradrag for et tab, samt om et salg af de af G2 ejede aktier i G1 er et udtryk for aktionærernes salg af aktier med en deraf følgende beskatning.
Aktionærerne har anført navnlig, at det er inkonsekvent, når TAKS på den ene side foretager skattemæssig omkvalifikation fra aktieavance til udbytte og på den anden side fastholder, at der er sket et salg af aktierne i 2005, når dispositionerne skal bedømmes i forhold til reglen i den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28.
De skattemæssige problemer, landsrettens dom ifølge TAKS rejser, er rent hypotetiske, da der aldrig er blevet truffet dispositioner af den karakter, som TAKS anfører.
Denne sag angår, om aktionærernes aktier i G1 er omfattet af overgangsreglen i § 28 i den færøske kapitalgevinstskattelov. Det vil i givet fald betyde, at aktionærernes avance frem til den 31. december 2006 er skattefri ved et eventuelt fremtidigt salg. Efter § 28 er det en betingelse for denne skattefrihed, at aktierne er anskaffet før den 16. november 2001.
Aktionærerne solgte den 27. oktober 2005 deres aktier i G1 til det nyoprettede G2. Dette holdingselskab blev i 2006 fusioneret med G1 med sidstnævnte selskab som det fortsættende. Aktionærerne ejede herefter G1 med samme ejerandele som før salget i 2005.
Højesteret afgjorde ved sin dom af 31. marts 2015 (UfR 2015.2277) mellem sagens parter, at en del af købesummen ved aktionærernes salg den 27. oktober 2005 af deres aktier i G1 til det nyoprettede holdingselskab G2 skatteretligt skulle omkvalificeres fra skattefri aktieavance til udbytte. Begrundelsen var, at etableringen af G2 og overdragelsen af aktierne hertil ikke ansås at have nogen forretningsmæssig begrundelse, men havde haft til formål at muliggøre, at midler i G1 kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning.
Aktionærerne gør under denne sag gældende, at Højesterets omkvalificering af aktieavancen til udbytte må medføre, at der ikke kan anses at være sket et salg af aktierne efter den 16. november 2001 i relation til overgangsreglen i den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28.
Ved højesteretsdommen fra 2015 blev betalingen af en del af købesummen ved aktionærernes aktiesalg den 27. oktober 2005 som anført skatteretligt omkvalificeret fra aktieavance til udbytte. Den civilretlige disposition, selve aktiesalget til G2, der lå til grund for betalingen, var ikke omfattet af denne omkvalifikation.
Da skatteretlige regler og grundsætninger ikke i øvrigt kan føre til et andet resultat, må de aktier i G1, som aktionærerne i dag ejer, herefter anses for erhvervet i 2006. Aktierne er derfor ikke omfattet af overgangsreglen i den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28, der som nævnt har den 16. november 2001 som skæringstidspunkt for anskaffelsen.
Efter det anførte tager Højesteret TAKS’s påstande til følge.
A, B, C, D, E, F, G, H, I, J og K skal anerkende TAKS’s bindende svar af 21. marts 2016 om, at deres aktier i G1 ikke er omfattet af overgangsreglen i den færøske kapitalgevinstskattelovs § 28.
A, B, C, D, E, F, G, H, I, J og K skal solidarisk betale i alt 3.000.000 kr. til TAKS med procesrente fra den 21. december 2018.
I sagsomkostninger for Retten på Færøerne, landsretten og Højesteret skal A, B, C, D, E, F, G, H, I, J og K solidarisk betale i alt 4.000.000 kr. til TAKS.


text:
Skat.dk: E.J.1.6.1 Kravet om beboelse og husstand
Det er alene en betingelse, at huset eller lejligheden har tjent til bolig for ejeren eller dennes husstand i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit. Det er således ikke et krav, at ejendommen tjener til bolig for ejeren på afhændelsestidspunktet.
Det beror på en konkret vurdering, om det er sandsynliggjort, at beboelse har fundet sted. I TfS 1999, 318 ØLD fandtes det ikke godtgjort, at en ejendom reelt havde tjent til bolig for skatteyderen, hvorfor betingelsen for skattefrihed ikke var opfyldt. Skatteyderen købte i 1986 en ejendom. I 1987 begyndte han en istandsættelse. I 1992, da ejendommens 1. sal var istandsat, indgik han en lejeaftale, men den pågældende lejer flyttede aldrig ind. Han medtog ikke lejeværdi af egen bolig i årene 1986-1991, da ejendommen først var udlejet til sælger og senere var ubeboelig på grund af istandsættelse. Han meddelte 18. november 1993 til folkeregisteret flytning fra 15. november 1993 til ejendommen, og ved slutseddel af 23. november 1993 solgte han ejendommen til overtagelse 15. december 1993. Skatteyderen gjorde gældende, at fortjenesten ved salget af ejendommen var skattefri, da han i en periode havde boet på ejendommen.
En ejerlejlighed, der af ejeren havde været stillet til rådighed for ejerens moder indtil hendes død, fandtes ikke at have tjent til bolig for ejeren i en del af dennes ejertid, uanset at han i en periode på 3 uger forinden salget havde tilmeldt sig folkeregisteret på adressen, jf. SKM2001.584.LSR. Landsskatteretten udtalte, at det er skatteyderen, der har bevisbyrden for, at ejendommen har tjent til bolig i en del af dennes ejertid, og begrundede afgørelsen som følger: "Uanset at klageren har haft folkeregisteradresse i lejligheden i perioden fra 18. november til 3. december 1997, hvor lejligheden afhændes ved underskrivelsen af slutseddel, og at klageren har fået tildelt sygesikringsbevis fra kommunen, finder retten efter en konkret vurdering ikke, at det kan anses for tilstrækkeligt sandsynliggjort, at lejligheden har tjent til bolig for klageren i denne periode i ejendomsavancebeskatningslovens forstand. Retten har herved henset til, at klageren forud for adresseændringen til lejligheden foretog bestræbelser på at sælge lejligheden, idet der blev indhentet tingbogsattest, indgået formidlingsaftale med en ejendomsmægler samt indhentet lånetilbud fra en kreditforening, jf. TfS 1999, 318. Retten har endvidere henset til, at klageren ikke i øvrigt har fremlagt nogen form for bevis for reelt at være flyttet, herunder eksempelvis aflæsning af el, gas, vand og varme, flytning af avis, licens m.v."
I SKM2002.344.VLR fandt Vestre Landsret, at en ejendom ikke var omfattet af EBL § 8, da den ikke havde tjent som bolig for skatteyderen eller dennes hustand.
I SKM2005.233.ØLR, hvor spørsgmålet var, om sagsøgerenes ejendom var omfattet af parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, lagde landsretten endvidere vægt på, at sagsøgerne før og efter tilmeldingen til folkeregistret på den omtvistede ejendom havde været tilmeldt folkeregistret på den samme anden ejendom, samt at den ene af sagsøgerne havde foretaget befordringsfradrag, der var uforeneligt med, at hun havde bopæl på den omtvistede ejendom.
SKM2002.672.LSR. En fortjeneste ved salg af en ejendom var ikke omfattet af parcelhusreglen. Landsskatteretten fandt efter en konkret vurdering, at det ikke kunne anses for sandsynliggjort, at ejendommen reelt havde tjent til bolig for skatteyderen i en del af ejerperioden. Landsskatteretten havde henset til, at i de perioder, hvor skatteyderen angiveligt havde haft ophold på ejendommen, havde denne været fuldt udlejet til skatteyders datter, hvorfor skatteyder juridisk set ikke havde haft rådighed over ejendommen i denne periode. Landsskatteretten fandt endvidere, at ejendommen ikke kunne anses for at have tjent til bolig for skatteyders husstand i en del af ejerperioden. Der var herved henset til, at den omstændighed, at skatteyder havde haft fælles husholdning med sin datter i de to perioder, hvor skatteyder angiveligt havde haft ophold på ejendommen, ikke medførte, at der var etableret fælles husstand, idet skatteyder alene havde opholdt sig som gæst på ejendommen. Ejendommen kunne derfor ikke anses for at have tjent til bolig for ejeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand.
SKM2002.594.LSR. Landsskatteretten fandt, at fortjenesten ved salg af en ejendom ikke kunne anses for omfattet af EBL § 8 (parcelhusreglen), da det ikke var godtgjort, at ejendommen havde tjent som bolig for ejeren.
SKM2003.285.LSR. Landskatteretten fandt efter en konkret bedømmelse, at en skatteyder havde haft bopæl i en måned i en ejerlejlighed, som skatteyderen solgte med fortjeneste. Avancen var således skattefri efter EBL § 8.
SKM2005.404.HR. Spørgsmålet var, om avancen ved salg af en ejerlejlighed var skattefri i medfør af parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Højesteret fandt, at appellanten ikke havde godtgjort, at ejerlejligheden reelt havde tjent som bolig for ham. Højesteret lagde herved vægt på, at appellanten, før han meldte flytning til ejerlejligheden, boede sammen med sin ægtefælle, at flytningen til ejerlejligheden angiveligt skyldtes samlivsophævelse, og at ægtefællen blev boende på den hidtidige adresse og fortsat boede der, da appellanten på ny blev tilmeldt denne adresse. I de af landsretten anførte grunde, som Højesteret i øvrigt tilsluttede sig, fremgår bl.a., at der var tale om et lavt energiforbrug i lejligheden, og at det efter de afgivne forklaringer måtte lægges til grund, at appellanten i et vist omfang havde opholdt sig i ejerlejligheden. (Tidligere instans SKM2004.143.VLR.).
SKM2004.221.VLR. Spørgsmålet var, om avancen ved salg af en ejendom var skattefri i medfør af parcelhusreglen i EBL § 8, stk. 1. Landsretten fandt, at det i et tilfælde som det foreliggende, hvor skatteyderen havde oplyst kun at have boet på ejendommen i to måneder, påhvilede skatteyderen at godtgøre, at hun havde opgivet sin hidtidige bopæl og reelt havde boet på ejendommen. Landsretten fandt, at elforbruget var så lavt, at det afgørende talte imod, at skatteyderen havde boet på ejendommen. Navnlig derfor fandt landsretten, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at hun reelt havde haft bopæl på ejendommen i den periode, hvor hun var tilmeldt folkeregistret på adressen. Landsretten fandt således, at betingelsen for, at fortjenesten ved salget af ejendommen i EBL § 8, stk. 1, ikke var opfyldt.
SKM2005.21.ØLR. En skatteyder havde i juni 1997 meldt flytning fra en landbrugsejendom, hvorfra han drev sin landsbrugsvirksomhed, og havde tilmeldt sig en udlejningsejendom, som han ejede. Udlejningsejendommen blev herefter sat til salg og solgt pr. 15. november 1997, og skatteyderen meldte flytning tilbage til landbrugsejendommen i november 1997. Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke, at skatteyderen havde godtgjort, at ejendommen havde tjent til hans bolig.
SKM2006.16.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen havde beboet en ejerlejlighed beliggende i ...1 i en del af sin ejerperiode, således at fortjenesten ved salget af lejligheden var omfattet af EBL § 8, stk. 1, og dermed skattefri. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen var tilmeldt folkeregisteret på adressen i ...1 fra 1. oktober 1999 til 20. februar 2000, at beboelseslejemålet i denne periode blev udstykket som ejerlejlighed, og at skatteyderens salgsbestræbelser vedrørende denne lejlighed blev påbegyndt i december 1999. Yderligere blev det lagt til grund, at skatteyderen i den relevante periode reelt havde rådet over to boliger, således at han - som det faktisk skete i februar 2000 - umiddelbart kunne flytte tilbage til lejligheden på sin tidligere adresse. Sagsøgerens egen forklaring om flytning og indretning af lejligheden i ...1 bestyrkede også indtrykket af, at denne lejlighed ikke var tiltænkt som varig bolig for ham. Under disse omstændigheder fandt landsretten ikke, at det var tilstrækkeligt godtgjort, at lejligheden i ...1 havde tjent som bolig for sagsøgeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand.
SKM2006.380.ØLR.Skatteyderen havde erhvervet en ejendom fra moderen i 1995. Moderen blev herefter boende i ejendommen, og den blev efter hendes fraflytning udlejet. Skatteyderen havde fra den 1. august 1997 til den 15. januar 1998 været tilmeldt folkeregisteret på adressen. Ejendommen blev solgt den 1. september 1999. Skatteyderens ægtefælle blev i hele perioden på skatteyderens oprindelige bopæl, hvortil skatteyderen flyttede tilbage efter den 15. januar 1998. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen i et vist omfang havde opholdt sig på ejendommen i perioden frem til den 15. januar 1998, men at det på baggrund af oplysningerne om bopælsforholdene for sagsøgerens hustru, udlejnings- og salgsbestræbelserne på ejendommen og den fornyede tilmelding på den oprindelige adresse, ikke kunne anses for godtgjort, at opholdet havde haft en karakter af reel beboelse med henblik på varigt ophold. Avancen ved salget af ejendommen var herefter skattepligtig.
SKM2007.217.DEP. Skatteministeriet kommenterer SKM2007.147.HR., jf. nedenfor. Skatteministeriet tog for Højesteret bekræftende til genmæle overfor skatteydernes påstand. Ministeriets beslutning om at tage bekræftende til genmæle i sagerne betyder, at en supplerende helårsejendom vil kunne sælges skattefrit efter parcelhusreglen, hvis ejendommen i ejerperioden har været anvendt af ejeren af arbejdsmæssige årsager. Det er i den forbindelse uden betydning, om skatteyderen anskaffede ejendommen af arbejdsmæssige årsager eller ej, blot den supplerende ejendom faktisk har tjent til bolig for ejeren af arbejdsmæssige årsager.
Sagen SKM2007.147.HR omhandlede et ægtepar, der havde bolig i Grønland, hvor manden havde arbejde. På et tidspunkt købte parret en ejendom i Danmark. Parret købte ejendommen, fordi det senere ville anvende ejendommen til helårsbeboelse. Ejendommen blev herefter udlejet i en periode. Efter udlejningens ophør opholdt parret med børn sig i ejendommen i ferier, ligesom manden brugte den, når han havde arbejdsopgaver i Danmark. Ejendommen blev solgt med helårsbeboelse for øje. Landsskatteretten havde efter en konkret vurdering fundet det godtgjort, at ejendommen havde tjent til bolig for ægteparret i ejendomsavancebeskatningslovens forstand i en periode, uanset parret ikke var tilmeldt folkeregisteret på adressen. Landsskatteretten henså til, at manden i perioden havde udført arbejdsopgaver i lokalområdet. Ministeriet indbragte sagen for domstolene med det hovedanbringende, at en skatteyder ikke på samme tid kan have to ejendomme, der tjener til bolig for ham. Parret havde haft deres bolig i Grønland. Landsretten gav ministeriet medhold, jf. SKM2006.379.VLR. Landsretten henviste til ordlyden af EBL § 8, stk. 1, om, at ejendommen ".. har tjent til bolig for .." og til motiverne, hvorefter formålet med parcelhusreglen var at undgå, at skattehensyn hindrede ejerne af ejerboliger i at flytte. Landsretten fandt, at boligen i Grønland reelt tjente til bolig for familien, også i de perioder, hvor manden eller han og familien opholdt sig på den danske ejendom. For Højesteret gjorde skatteyderne som noget nyt gældende, at beskatningen af dem ville være i strid med fast administrativ praksis. Efter at have gennemgået en række ikke offentliggjorte afgørelser var ministeriet enig med skatteyderne heri og tog derfor bekræftende til genmæle for Højesteret.
SKM2006.541.VLR. Skatteyderen boede i ejendom 1, da han erhvervede ejendom 2 i november 1990. Ejendom 2 blev efter overtagelsen udlejet bl.a. til skatteyderens far. Skatteyderen var fra den 5. november 1999 til den 1. juli 2000 tilmeldt folkeregisteret på ejendom 2's adresse. Ejendom 2 blev solgt den 28. september 2000. Forinden skatteyderens flytning af folkeregisteradresse til ejendom 2, havde han juni 1999 købt ejendom 3, som han efter stormen i december 1999 påbegyndte en renovering af. Den 1. juli 2000 flyttede skatteyderen til ejendom 3. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen først tog ophold i ejendom 2 i april 2000. Han fortsatte dog med at tage bad i ejendom 1, ligesom han stadig anvendte vaskemaskine, tørretumbler og andre hårde hvidevarer og fastnettelefon i ejendom 1. Under disse omstændigheder har skatteyderen ikke godtgjort, at ejendom 2 reelt har tjent som bolig for ham fra april til den 1. juli 2000. Avancen ved salget af ejendom 2 er herefter skattepligtig.
SKM2010.323.SR. Skatterådet bekræftede, at benyttelsen af bolig nummer to i forbindelse med udførelsen af spørgerens arbejde gjorde avancen ved afståelsen skattefri efter Parcelhusreglen i EBL § 8, stk. 1. Der blev lagt vægt på at spørger havde opholdt sig 4-5 dage om ugen i lejligheden i denne forbindelse, samt at dokumentation herfor var fremvist.
SKM2007.74.HR. (Tidligere instans SKM2005.414.ØLR.) Landsretten havde fundet, at skatteyderen ikke i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, havde dokumenteret, at han havde haft bolig på en ejendom, som han solgte i 1999. Fortjenesten ved salget var derfor skattepligtigt. Landsretten lagde herved bl.a. til grund, at skatteyderen flyttede ind i ejendommen medio februar 1999, og at salgsbestræbelserne var påbegyndt den 12. januar 1999 og dermed forinden indflytningen. Landsretten henviste også til, at skatteyderens daværende samlever og deres fællesbarn fortsat beboede en ejendom, som de havde købt i efteråret 1998, hvortil skatteyderen flyttede tilbage efter salget af den omstridte ejendom i 1999. Ligeledes bemærkede landsretten, at skatteyderen bortset fra en seng og nogle personlige ejendele ikke medtog bohave til den omstridte ejendom. Forskellige oplysninger om forbrug af el, gas og vand m.v. vedrørende den omstridte ejendom, ændring af folkeregisteradresse og erklæringer fra naboerne, fandt landsretten ikke over for de ovennævnte oplysninger om salgsbestræbelser og skatteyderens opretholdelse af den oprindelige bolig kunne dokumentere, at skatteyderens ophold på ejendommen havde haft karakter af reel permanent beboelse og ikke blot midlertidigt ophold. Landsretten frifandt derfor Skatteministeriet. Af de grunde, der var anført af landsretten, tiltrådte Højesteret, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent til bolig for ham i perioden fra den 15. februar til den 28. juni 1999, der svarede til den periode, han havde folkeregisteradresse på ejendommen.
SKM2010.59.BR Skatteyderen havde forud for opholdet på den afståede ejendom haft bopæl på den samme ejendom i 33 år, hvortil han flyttede tilbage efter ca. 10 måneders ophold på den afståede ejendom. Skatteyderen havde erhvervet den afståede ejendom fuldt møbleret fra sin søsters dødsbo, hvorfor der ikke var medtaget bohave i forbindelse med flytningen. Skatteyderen bevarede under opholdet på den nye ejendom rådigheden over den gamle ejendom, der var uudlejet samt fortsat var fuldt møbleret med skatteyderens indbo. Endvidere havde skatteyderen bevaret tilknytningen til sin gamle ejendom, idet han fortsat drev virksomhed fra ejendommens tilstødende matrikel. Der havde under skatteyderens ophold på den nye ejendom været et vist, ikke urimeligt lavt forbrug. Byretten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen var omfattet af parcelhusreglen. Retten tog hereter Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
SKM2007.115.ØLR. Sagsøgeren solgte stue og 1. sal, der var særskilt matrikuleret som lejligheder i en villa. Sagsøgeren havde alene været tilmeldt lejligheden på 1. salen i folkeregisteret i ejerperioden. Lejligheden i stueetagen havde bortset fra en kort periode været udlejet i hele sagsøgerens ejertid. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at stuelejligheden havde tjent til bolig for ham, hvorfor ministeriet blev frifundet
SKM2006.656.SR. En landbrugsejendom var af skatteyderen anvendt som sommerbolig. Det ansås ikke for tilstrækkeligt sandsynliggjort, at det primære formål med erhvervelsen af ejendommen havde været at benytte denne som sommerbolig. Det ansås heller ikke for dokumenteret, at ejendommen i ejerperioden alene havde været anvendt som sommerbolig. Avancen var herefter ikke fritaget for beskatning.
SKM2006.688.SR. En ejerlejlighed til helårsbeboelse var ikke forbundet med bopælspligt. Ejeren benyttede lejligheden som fritidsbolig. Skatteyder havde i en årrække haft og havde fortsat fast bopæl i kort afstand fra den netop erhvervede ejerlejlighed. Skatteyderen overvejede allerede på nuværende tidspunkt på sigt at sælge ejerlejligheden på baggrund af de stedfundne prisstigninger. Der var herefter en formodning for, at det primære formål med erhvervelsen ikke har været at anskaffe en sommerbolig. Ejerlejligheden kunne derfor ikke omfattes af § 8, stk. 2, i ejendomsavancebeskatningsloven.
(SKM2007.39.SR og SKM2007.149.SR er flyttet til afsnit E.J.1.1.)
SKM2007.132.SR. Skatterådet fandt ikke, at en ejerlejlighed kunne sælges skattefrit, idet ejerens egne dispositioner vedrørende ejerlejligheden medførte, at det ikke med sikkerhed kunne fastslås, hvorvidt ejerlejligheden havde tjent til bolig for lejlighedens ejer.
SKM2007.276.ØLR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor skatteyderen påstod, at hans salg af et sommerhus var skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sommerhuset lå i byzone ca. 800 meter fra sagsøgerens faste bopæl, og det havde i ejertiden reelt kun været muligt at benytte sommerhuset i 8-10 uger, før det blev lejet ud til en veninde til sagsøgerens mor. Sagsøgeren købte ca. et år senere et andet sommerhus i byzone i samme område, som han rev ned og bebyggede med en helårsbolig. Retten lagde ved frifindelsen vægt på, at sommerhuset lå 800 meter fra sagsøgerens faste bopæl, og at sagsøgeren over for skattemyndighederne og den senere køber havde oplyst, at formålet med erhvervelsen havde været at bygge en helårsbolig på grunden. Kombineret med det beskedne forbrug af elektricitet, mente retten ikke, trods forklaringerne fra sagsøgeren og 4 familiemedlemmer, at sagsøgeren havde godtgjort, at huset var blevet benyttet til privat formål, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
SKM2007.336.SR. Skatterådet fandt, at en lejlighed, der blev erhvervet som sommerbolig og siden hen anvendt som sådan, kunne sælges skattefrit.
SKM2007.337.SR. Skatterådet fandt ikke, at en ejerlejlighed kunne sælges skattefrit, idet ejerlejligheden ikke havde tjent til bolig for lejlighedens ejer. Skatterådet fandt heller ikke, at spørgerens anden ejerlejlighed kunne betragtes som sommerbolig.
SKM2007.397.LSR. Klager ejede udover familiens bolig en ejerlejlighed i nærheden af arbejdspladsen. Uanset at klager havde benyttet ejerlejligheden til overnatning, bevirkede den korte afstand mellem ejendommene, at klagers arbejde ikke kunne anses at betinge, at ejerlejligheden skulle anvendes som bolig. Salget af ejerlejligheden kunne således ikke ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningsloven § 8.
SKM2007.398.LSR. Klageren havde overtaget sin moders ejendom og flyttede midlertidigt folkeregisteradresse hertil, men hans hustru beholdt folkeregisteradresse i den hidtidige bolig, som også efter salget af moderens hus blev opretholdt som bolig for ægtefællerne. Salget af moderens hus kunne ikke ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningsloven § 8, da klager ikke kunne antages at have haft sin bolig i denne ejendom.
SKM2006.727.SR. Skatterådet tiltrådte told- og skatteforvaltningens indstilling om, at en skatteansættelse, som et skatteankenævn havde foretaget, blev ændret. Rådet fandt ikke, at betingelserne for skattefritagelse efter § 8, stk. 1, i ejendomsavancebeskatningsloven (parcelhusreglen) var opfyldt.
SKM2006.729.SR. Skatterådet tiltrådte told- og skatteforvaltningens indstilling om, at en skatteansættelse, som et skatteankenævn havde foretaget, blev ændret. Rådet fandt ikke, at betingelserne for skattefritagelse efter § 8, stk. 1, i ejendomsavancebeskatningsloven (parcelhusreglen) var opfyldt.
SKM2007.691.SR. Skatterådet bekræftede, at ejerlejlighed kunne afstås uden beskatning, idet lejligheden har tjent som bolig for ejeren og dennes husstand.
SKM2007.700.SR. Skatterådet fandt, at en ejerlejlighed, der var beboet af ejerens ægtefælle under hendes studier, kunne sælges skattefrit.
SKM2007.703.SR. Skatterådet udtalte, at der først kunne tages stilling til, hvorvidt en lejlighed er omfattet af parcelhusreglen, når lejligheden har tjent til bolig for ejeren eller dennes husstand i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit.
SKM2007.856.SR. Skatterådet fandt, at ejendomsavancen ved længstlevende ægtefælles salg af førstafdødes parcelhus er skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8.
SKM2007.797.ØLR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor skatteyderen påstod, at hendes salg af et sommerhus var skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sommerhuset lå i et sommerhusområde ca. 8 kilometer fra skatteyderens faste bopæl. Sommerhuset var erhvervet af skatteyderen i lige sameje med en af skatteyderens bekendte, der drev virksomhed som ejendomsmægler, og som var blevet næringsbeskattet af sin del af avancen ved salget af sommerhuset. Sommerhuset blev erhvervet med overtagelse den 15. august 2000 og var i perioden fra 1. januar 2001 til 31. december 2001 udlejet til en familie, der fik folkeregisteradresse på ejendommen. Sommerhuset blev igen udlejet i perioden fra 1. april 2002 til 1. juli 2002 til en lejer, der tillige fik folkeregisteradresse på ejendommen. Sommerhuset blev afhændet den 10. juli 2002. Under sagen afgav en række af skatteyderens venner og familiemedlemmer forklaringer, blandt andet om middagsselskaber og andre selskabelige besøg, som skulle have fundet sted i sommerhuset i perioden fra skatteyderens køb af sommerhuset den 15. august 2000 og frem til årsskiftet. Landsretten fandt imidlertid ikke, at de under sagen fremkomne oplysninger om forbrug af el og vand gav et entydigt billede af skatteyderens anvendelse af sommerhuset i de perioder, hvor sommerhuset ikke havde været udlejet. Under de omstændigheder fandt landsretten ikke, på trods af de afgivne forklaringer, at skatteyderen havde godtgjort, at skatteyderen eller dennes husstand reelt havde benyttet sommerhuset til private formål, jf. EBL § 8, stk. 2.
SKM2007.872.BR. Ministeriet fik bl.a. medhold i, at avancen ved salg af sagsøgerens ejendom ikke var skattefri i henhold til EBL § 8. Retten fandt, at sagsøgeren ikke havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen havde tjent som bolig for hende. Retten lagde herved vægt på, at sagsøgeren, forinden folkeregisterflytning til ejendommen den 11. september 2002, boede på en ejendom, som hun, ifølge folkeregisteret, flyttede tilbage til i december 2002. Retten lagde endvidere vægt på, at sagsøgeren kort tid forinden den tilmeldte folkeregisterflytning til ejendommen havde fået udfærdiget en tilstandsrapport og energimærkning og herefter tilbud om ejerskifteforsikring.
SKM2007.887.SR Skatterådet bekræftede, at en eventuel avance ved salg af andelslejlighed ikke er skattepligtig, selvom skatteyder har to helårsboliger.
SKM2007.913.SR Skatterådet fandt, at kravet om, at lejligheden har tjent til bolig, ikke kan vurderes, før lejligheden er taget i brug.
SKM2007.939.SR Skatterådet fandt, at der ikke skal betales skat af en eventuel avance ved salg af en ejerlejlighed, da lejligheden reelt har tjent til bolig for spørger, og salget dermed er omfattet af EBL § 8, stk. 1.
SKM2008.908.HR. I sagen solgte skatteyderen stue og 1. sal, der var særskilt matrikuleret som lejligheder i en villa. Skatteyderen havde alene været tilmeldt lejligheden på 1. salen i folkeregisteret i ejerperioden. Højesteret fandt, at skatteyderen ikke kunne sælge ejerlejligheden i stuen skattefrit efter parcelhusreglen. Højesteret henviste til, at det under sagens behandling for skattemyndighederne havde været ubestridt, at skatteyderen ikke på noget tidspunkt havde boet i ejerlejligheden i stuen i samme lejlighed. Først på et sent tidspunkt under sagens behandling for landsretten havde skatteyderen gjort gældende, at han i en periode på to måneder havde beboet såvel lejligheden på 1. sal som stuelejligheden sammen med en samleverske. På baggrund af de - på flere punkter modstridende - forklaringer fandt Højesteret det heller ikke godtgjort, at ejerlejligheden i stuen havde tjent til bolig for skatteyderen.
SKM2009.206.BR. Byretten frifandt Skatteministeriet i en sag omhandlende beskatning af avancen ved salg af sommerhus. Sagsøgeren anførte, at avancen ved dennes salg af sommerhus var skattefri i medfør af EBL § 8, stk. 2. Retten lagde vægt på, at sommerhuset, der var opført af sagsøgeren, blev sat til salg kort tid (ca. 2 måneder) efter opførelsestidspunktet, at sommerhuset var beliggende i en afstand på mindre end 2 km fra sagsøgerens helårsbolig, og at sagsøgeren og hendes ægtefælle i afståelsesåret havde erhvervet nabogrunden til sommerhuset. Retten fandt under disse omstændigheder, at sagsøgeren ikke havde godtgjort en reel benyttelse af sommerhuset til private formål i medfør af EBL§ 8, stk.2. Retten tillagde ikke oplysninger om forbrug af el og vand betydning, idet de fremlagte forbrugsopgørelser ikke gav et entydigt billede af benyttelsen af sagsøgerens sommerhus, navnlig fordi periodeafgrænsningerne i forbrugsopgørelserne ikke svarede til de perioder, sagsøgeren havde oplyst at have benyttet sommerhuset. Retten frifandt herefter Skatteministeriet.
SKM2009.343.BR Byretten frikendte Skatteministeriet i en sag, hvori sagsøgeren gjorde gældende at avance ved salg af en ejendom var skattefri i medfør af sommerhusreglen i EBL § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde erhvervet en 1/3 af en fast ejendom i ideelt sameje og medejerne anvendte ubestridt ejendommen - der var registreret som et enfamilieshus i matriklen - til beboelse og opnåede skattefrihed ved salget efter parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Sagsøgeren selv havde derimod alene anvendt ejendommen til fritidsbrug.
Retten fandt, at ejendommen i udgangspunktet var omfattet af parcelhusreglen, og at ejendommen ikke kunne være omfattet af sommerhusreglen, når medejerne ubestridt havde anvendt ejendommen som helårsbolig.
SKM2009.396.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved sagsøgerens salg af sommerhus var skattefri i medfør af EBL § 8, stk. 2. På afståelsestidspunktet havde sagsøgeren ejet sommerhuset i 16 år, i hvilken periode sagsøgeren tillige havde ejet 6 andre sommerhuse/helårshuse, som sammen med det i sagen omhandlede sommerhus indgik i sagsøgerens udlejningsvirksomhed. I størstedelen af ejertiden havde sagsøgeren alene ernæret sig ved sin udlejningsvirksomhed, ligesom sagsøgeren i størstedelen af ejerperioden havde anvendt virksomhedsskatteordningen på sin udlejningsvirksomhed. Retten fandt ikke, at sagsøgeren ved de afgivne forklaringer om privat benyttelse, herunder ved oplysninger om privat elforbrug, eller ved bevisførelsen i øvrigt havde godtgjort, at han og hans husstand havde anvendt sommerhuset til private formål i ejertiden. Retten lagde vægt på, at sagsøgeren gennem en længere årrække alene havde ernæret sig ved sommerhusudlejning, at sagsøgeren i størstedelen af ejerperioden havde anvendt virksomhedsskatteordningen, der ifølge VSL § 1, stk. 3, udelukker privat benyttelse af aktiver, der indgår i virksomhedsskatteordningen, herunder sommerhuse, og at udlejningsintensiteten havde været betydelig også i de sidste år af ejertiden, hvor sagsøgeren ikke længere anvendte virksomhedsskatteordningen. Skatteministeriet blev herefter frifundet.
SKM2010.60.BR. Sagsøgeren solgte et sommerhus (sommerhus 1), der havde været anvendt til udlejning og ønskede avancen fra salget fritaget for ejendomsavancebeskatning efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde ejet sommerhus 1 i en periode på 10 måneder, hvoraf sommerhuset havde været beboeligt i 7½ måneder. Sagsøgeren ejede tillige et andet sommerhus, (sommerhus 2) samt en ubebygget grund i samme sommerhusområde (sommerhusgrund 3). Efter at sagsøgeren solgte sommerhus 1, købte sagsøgerens hustru en ny grund i samme sommerhusområde (sommerhusgrund 4) og sagsøgeren bebyggede sommerhusgrund 3. Under sagen havde sagsøgeren fremlagt oplysninger om forbrug af el og vand samt 6 erklæringer fra forskellige venner og familie, som alle ifølge de pågældende erklæringer havde opholdt sig i sommerhus 1 sammen med sagsøgeren og dennes familie. Endvidere havde sagsøgeren fremlagt en erklæring fra ejeren af det udlejningsfirma, som sommerhuset var tilknyttet, om, at denne havde besøgt sagsøgeren i sommerhuset. Under hovedforhandlingen afgav udlejeren samt ophavsmanden til en af erklæringerne vidneforklaring. Sidstnævntes forklaring vedrørte ophold i sommerhuset i perioden under og efter, at sommerhuset blev solgt. Byretten udtalte, at oplysningerne om forbrug af el og vand ikke kunne benyttes som et afgørende bevis for, at sagsøgeren og dennes familie havde benyttet sommerhuset i ejerperioden. Retten fandt imidlertid, at sagsøgeren ved sin forklaring, de afgivne vidneforklaringer og de i øvrigt i sagen foreliggende oplysninger havde ført bevis for, at sagsøgeren og dennes familie i ejerperioden reelt havde benyttet sommerhuset til private formål. Retten udtalte i den forbindelse, at retten havde lagt betydelig vægt på den forklaring, som ejeren af udlejningsfirmaet havde afgivet om sit besøg i sommerhuset, samt den detaljerede forklaring, som det andet vidne havde afgivet.
Skatteministeriet blev herefter dømt til at anerkende, at sommerhuset kunne afstås skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
SKM2010.249.ØLR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved appellantens salg af et sommerhus var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Appellanten havde i størstedelen af ejertiden samtidig ejet et andet større sommerhus i samme sommerhusområde, som han havde benyttet privat. Appellanten var ikke blevet beskattet ved afståelsen af dette sommerhus. Appellanten havde udlejet begge sommerhuse i væsentligt omfang. Det var under sagen ubestridt, at appellanten i ejertiden havde anvendt sommerhuset privat i én weekend.Byretten havde lagt til grund, at sommerhuset måtte anses for erhvervet fortrinsvis med henblik på udlejning. Byretten havde endvidere lagt til grund, at det store sommerhus i alt væsentlighed havde tjent som appellanten og hans families sommerhus. På dette grundlag havde byretten ikke fundet det godtgjort, at det sagen omhandlede sommerhus havde været benyttet som sommerhus til private formål for appellanten eller dennes husstand, således som dette skal forstås i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Landsretten stadfæstede byrettens dom af de at byretten anførte grunde.
SKM2010.265.ØLR. En ejendom, der var registreret som enfamilieshus, blev anset for omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Ejeren havde erhvervet ejendommen som sommerhus og havde selv udelukkende anvendt ejendommen som sådan. Imidlertid var ejendommen også blevet anvendt og udlejet til personer, der var tilmeldt adressen i Det Centrale Personregister. Et medlem af Landsskatteretten havde under henvisning hertil fundet, at ejendommen ikke kunne afstås skattefrit, medens Landsskatterettens flertal havde fundet, at ejendommen kunne afstås skattefrit, fordi den havde tjent til feriebolig for ejeren. Landsretten fandt i overensstemmelse med dissensen til Landsskatterettens afgørelse, at ejendommen sideløbende med anvendelsen som sommerhus måtte anses for anvendt til helårsbeboelse i ejerens ejertid. Ministeriet fik derfor medhold i, at ejendommen ikke kunne afstås skattefrit.
SKM2009.399.SR. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at matrikel kunne frasælges uden avancebeskatningsmæssige konsekvenser, såfremt ejendommens vurderingsmæssige status ændredes til beboelse.
SKM2009.617.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved sagsøgerens salg af et sommerhus var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde i størstedelen af ejertiden samtidig ejet et andet større sommerhus i samme sommerhusområde, som han havde benyttet privat. Sagsøgeren var ikke blevet beskattet ved afståelsen af dette sommerhus, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde udlejet begge sommerhuse i væsentligt omfang. Det var under sagen ubestridt, at sagsøgeren i ejertiden havde anvendt sommerhuset privat i en weekend. Byretten lagde til grund, at sommerhuset måtte anses for erhvervet fortrinsvis med henblik på udlejning. Retten lagde yderligere til grund, at det store sommerhus i al væsentlighed havde tjent som sagsøgeren og hans families sommerhus. På dette grundlag fandt retten det ikke godtgjort, at det sagen omhandlende sommerhus havde været benyttet som sommerhus til private formål for sagsøgeren eller dennes husstand, således som dette skal forstås i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
SKM2009.619.BR. (Anket) Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens afståelse af en ejendom i 2003 var omfattet af parcelhusreglen, herunder navnlig hvilken ejerperiode, der var relevant for bedømmelsen efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Sagsøgeren havde tidligere i forbindelse med Landsskatterettens behandling af to andre skattesager gjort gældende, at ejendommen i 1997 var blevet overdraget til sagsøgerens søn og svigerdatter og siden hen tilbagekøbt af sagsøgeren i slutningen af 1998. I denne sag gjorde sagsøgeren imidlertid gældende, at overdragelsen i 1997 efterfølgende var blevet annulleret. Retten fandt imidlertid ikke, at der under sagen var fremkommet nye oplysninger, der medførte, at ejendomsoverdragelsen skulle anses for annulleret. Retten fandt det endvidere ikke godtgjort, at ejendommen havde tjent til bolig for sagsøgeren eller dennes husstand i den anden ejerperiode, idet sagsøgeren i denne periode havde været tilmeldt folkeregistret og haft bopæl på en anden ejendom.
SKM2009.632.BR Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt skatteyderen var omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, og dermed kunne afstå sin ejendom skattefrit. Skatteyderen havde forud for opholdet på den ejendom, han senere solgte med fortjeneste, haft bopæl hos sin nuværende ægtefælle, hvortil han flyttede tilbage ca. 7 måneder efter salget. Skatteyderen nåede dog at være registreret i folkeregistret på adressen i ca. 12 måneder, hvortil kom den nævnte periode på ca. 7 måneder, som han tilbragte hos sin søn. Der havde under skatteyderens ophold været et vist, ikke urimeligt lavt forbrug på ejendommen. Under sagen blev der afgivet forklaring af bl.a. skatteyderens nuværende ægtefælle samt en kæreste, han havde haft under opholdet. Disse forklarede samstemmende, at skatteyderens ophold på ejendommen var foranlediget af ophævelse af samlivet med skatteyderens nuværende ægtefælle, og at opholdet havde haft karakter af reel beboelse. Henset hertil samt længden af den periode, der forløb før skatteyderen vendte hjem til sin nuværende ægtefælle tillige med det forhold, at skatteyderen efter rettens vurdering ikke havde haft alternative bopælsmuligheder i det omhandlede tidsrum, fandt retten, at skatteyderen havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen var omfattet af parcelhusreglen. Retten tog herefter skatteyderens påstand til følge.
SKM2009.762.ØLR Sagen drejede sig om, hvorvidt avancen ved salget af appellanternes ejerlejlighed var skattefri, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Grundet udstationering i udlandet havde appellanterne i en nærmere angivet periode udlejet den villa, som hidtil havde fungeret som appellanternes faste helårsbolig. Efter ophør af udstationeringen flyttede appellanterne fra den 1. januar 2006 og 4 måneder frem folkeregisteradresse til en af dem ejet ejerlejlighed, som indtil den 15. november 2005 havde været udlejet til deres datter. Landsretten lagde til grund, at appellanterne forud for 1. januar 2006 havde truffet beslutning om at bosætte sig i ejerlejligheden, idet appellanterne på daværende tidspunkt måtte påregne, at deres sædvanlige helårsbolig grundet udlejning til tredjemand først ville være til disposition på et senere tidspunkt. Landsretten lagde ligeledes til grund, at appellanterne i perioden fra 15. november 2005 og frem til 1. januar 2006 havde opholdt sig i lejligheden 4-5 gange af 2-3 dages varighed, at appellanterne allerede den 30. november 2005 var blevet gjort bekendt med, at deres helårsbolig ville være til disposition den 1. januar 2006 som følge af førtidig opsigelse fra lejers side, og endelig at appellanterne herefter havde valgt at istandsætte helårsboligen, således at de først kunne flytte tilbage hertil efter 4 måneder. Landsretten fandt, at lejligheden alene havde tjent som midlertidigt opholdssted for appellanterne, som følge af at appellanternes sædvanlige helårsbolig efter appellanternes eget valg ikke kunne benyttes, og at et sådant midlertidigt opholdssted ikke falder ind under ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1's bestemmelse om, at ejendommen skal tjene som bolig for ejeren.
SKM2010.38.BR. Det blev af Byretten ikke anset for bevist, at ophold i helårshus havde karakter af reel beboelse i lovens forstand Avancen ved salget af huset var derfor ikke skattefri i medfør af "parcelhusreglen" i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1.
SKM2010.168.BR. Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han havde taget bolig i den omhandlede ejerlejlighed, men at denne alene havde tjent til ophold for ham. Avancen ved salget af ejerlejligheden var derfor ikke skattefritaget efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1.
SKM2010.267.VLR. Landsretten fandt ikke, at appellanten havde godtgjort, at han reelt benyttede sommerhuset til privat formål i en del af den periode, han ejede sommerhuset, hvorfor landsretten stadfæstede byrettens dom. Som følge af dette skulle appellanten beskattes af avancen ved salget af sommerhuset. Landsretten lagde til grund, at appellanten ikke ændrede sin benyttelse af sommerhuset, efter at lejeindtægten for udlejningen af sommerhuset overgik fra beskatning efter virksomhedsskatteordningen, der udelukker privat anvendelse, til beskatning efter ligningsloven § 15 0, der tillader privat anvendelse. Landsretten lagde vægt på, at sommerhuset indgik i appellantens udlejningsvirksomhed, og at appellanten i samme periode havde ejet andre sommerhuse i samme område. Disse andre huse var også blevet udlejet, og tre af dem var allerede blevet solgt skattefrit efter sommerhusreglen, da det i sagen omhandlede sommerhus blev solgt.
SKM2010.485.BR. I sagen, hvor der ikke forelå tilbageflytning til en tidligere adresse, fanst retten at kravet om reel bolig ikke var opfyldt. Der blev ved vurderingen lagt vægt på de hurtigt indledte salgsbestræbelser, omstændighederne vedr. opgivelse af et tidligere lejemål og erhevrvelse af en ny ejendom, at den pågældende lejlighed i perioder var uegnet som bolig pga. renovering, manglende flytning af indbo og lavt el-forbrug.
SKM2010.493.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt skatteyderen var omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, hvorefter avancen ved salg af skatteyderens ejendom ville være skattefri. Skatteyderen havde forud for opholdet på ejendommen boet i nogle måneder hos sine forældre. Efter 4-5 måneder solgte han ejendommen og flyttede tilbage til forældrene og boede der i ca. 1,5 måned. Skatteyderen var 35 år og havde i flere og længerevarende perioder af sit voksenliv været tilmeldt folkeregistret på forældrenes adresse.Under sagen blev der afgivet en række samstemmende forklaringer om, at skatteyderens ophold hos forældrene kun havde været kortvarigt og af midlertidig karakter. Skatteyderens mor forklarede, at skatteyderens tidligere tilmeldinger til folkeregisteret på forældrenes adresse kun havde været af praktiske hensyn til postlevering, og at han ikke havde boet hos dem ud over de kortvarige perioder før og efter opholdet på den efterfølgende solgte ejendom. Retten fandt, at skatteyderen havde beboet den efterfølgende solgte ejendom med henblik på varigt ophold, og at skatteyderen ikke i tidsrummet havde haft rådighed over en anden bolig. Retten tog herefter skatteyderens påstand til følge.
SKM2010.523.SR Såfremt spørger købte en lejlighed i København til brug som bolig i forbindelse med sit arbejde i København, ville et senere salg af lejligheden være omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1 under froudsætning af at den benyttes til beboelse 4-5 dage om ugen og i perioder 1-12 dage i træk, samt at ansættelsen har en vis varighed.
SKM2010.565.BR. Retten fandt det ikke tilstrækkelig godtgjort, at den omtvistede ejendom havde tjent som bolig for sagsøgeren, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Der blev lagt vægt på, at sagsøgeren flyttede tilbage til den ejendom, hvor han hidtil havde været tilmeldt folkeregisteret, og at han i den periode, hvor han havde været tilmeldt folkeregisteret på den omtvistede ejendom, tillige havde rådighed over den ejendom, som han flyttede tilbage til, og som midlertidigt blev beboet af hans bror. Sagsøgeren gjorde subsidiært gældende, at der var afholdt udgifter til renovering af ejendommen. Retten fandt ikke, at der på grundlag af sagsøgerens forklaring sammenholdt med de fotos, der var fremlagt, var ført det fornødne bevis for de påberåbte forbedringsarbejder.
SKM2010.605.SR. Skatterådet svarede nej til, at spørger kunne sælge sin lejlighed i Warszawa skattefrit som bolig nr. 2 iht. parcelhusreglen. Spørger var selvstændig erhvervsdrivende og havde fast bopæl i x-by.. Virksomheden var de seneste år primært udøvet i Polen. Lejligheden i Warszawa var benyttet af spørger af arbejdsmæssige årsager. Det fremgik af regnskaberne og selvangivelser at lejligheden indgik i virksomhedsordningen og samtlige udgifter til lejligheden er tilsyneladende fratrukket i regnskabet. Spørger har endvidere ikke selvangivet lejligheden som grundlag for ejendomsværdiskat. Skatterådet fandt, at lejligheden ikke kan anses for at have tjent som egen bolig for spørger, da lejligheden må antages udelukkende at være anvendt erhvervsmæssig jfr. spørgers egne tilkendegivelser i selvangivelser.
SKM2010.633.ØLR. Sagsøgeren boede i ...2 sammen med sin ægtefælle, indtil han for en periode på ca. 1½ måned flyttede ind i en ejendom i ...1, som han havde udlejet i mange år, for derefter at flytte tilbage til ...2. Forud for indflytningen i ejendommen i ...1 havde han henvendt sig til skattemyndighederne for at forhøre sig om den skattemæssige behandling af ejendommen. Landsretten tiltrådte af de af byretten anførte grunde, at det ikke var godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent som bolig for sagsøgeren .
SKM2010.664.SR. Spørgers lejlighed i København, der indtil da havde været udlejet til spørgers datter, var ikke omfattet ejendomsavancebeskatningslovens § 8, uanset at spørgeren i perioden oktober 2010 til slutningen af 2011 ville benytte lejligheden 2-3 dage om ugen i forbindelse med deltidsarbejde. Det gjorde ingen forskel om skatteyderen flyttede sin folkeregisteradresse til lejligheden.
SKM2010.752.BR. Sagsøgeren havde på et tidspunkt, hvor han i forvejen ejede og boede på en anden ejendom (ejendom 1), fået udlagt en ejendom (ejendom 2) ved arveudlæg. Sagsøgeren og hans ægtefælle flyttede deres folkeregisteradresser i en ca. 6-måneders periode, hvorefter sagsøgeren flyttede til en ny ejendom (ejendom 3), som var erhvervet efter sagsøgeren havde meldt folkeregisteradresse til den arveudlagte ejendom (ejendom 2). Sagsøgeren havde imidlertid ikke opgivet sin hidtidige bolig (ejendom 1), som sagsøgeren sammen med ægtefællen havde beboet en lang årrække, og denne bolig blev således først sat til salg, efter sagsøgeren havde købt og overtaget ejendom 3. Retten fandt ikke, at oplysningerne om forbrug af el og vand på den arveudlagte ejendom samt ændring af folkeregisteradresse og postadresse over for oplysningerne om, at sagsøgeren havde rådighed over den oprindelige ejendom i hele perioden inden overtagelsen af ejendom 3 kunne dokumentere, at sagsøgeren og hans ægtefælles ophold på den arveudlagte ejendom havde karakter af reel, permanent beboelse og ikke blot midlertidigt ophold.
Begrebet husstand fortolkes snævert til ægtefælle og/eller mindre børn (skd. 1974.30.251), således at studerende børn, der ikke bor sammen med forældrene, ikke tilhører husstanden, hvilket ejerens forældre, funktionærer m.m. heller ikke gør. Af skd. 1980.54.215 fremgår, at begrebet husstand ikke omfatter en søn, der med ægtefælle bebor et parcelhus, som hørte under faderens landbrugsejendom. Sønnen havde etableret sin egen husstand og kunne ikke med rette siges også at høre til sine forældres husstand.
En voksen datter og dennes ægtefælle samt en søn på 25 år og dennes samlever kunne ikke anses for hørende til ejerens husstand i relation til EBL § 8, stk. 1, jf. TfS 1988, 612 LSR.
SKM2004.102.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgerens børn var omfattet af sagsøgerens husstand, uanset skatteyder og børnene ikke havde boet sammen i huset. Østre Landsret fandt, at dette ikke var tilfældet.
SKM2006.760.LSR.En ejerlejlighed, der i en periode var beboet af klagerens fraseparerede ægtefælle, ansås for at have tjent som bolig for klagerens husstand og kunne derfor sælges skattefrit.
SKM2009.340.LSR. Landsskatteretten bekræftede, at en ejendom kunne sælges skattefrit, da det måtte antages, at den havde tjent til bolig for klagerens husstand. Landsskatteretten bekræftede, at begrebet husstand også omfattede klagerens søn, idet klageren havde delt forældremyndighed over denne. På grund af opholdenes omfang og længde hos klageren blev disse perioder efter Landsskatterettens opfattelse ikke blot anset for kortvarige ophold/besøg. Ejendommene på de to adresser må i stedet anses for at have været sønnens hjem i en sådan forstand, at de må siges at have tjent til bolig for ham, når han var der.
Opbevaring af indbo m.v. - medens ejeren har bopæl f.eks. i udlandet - kan ikke sidestilles med beboelse for så vidt angår kravet om, at ejendommen skal have tjent til bolig.
Opdeling i ejerlejligheder
Efter opdeling af et tofamilieshus i 2 ejerlejligheder, vil eventuel avance ved salg af den af ejeren beboede lejlighed være omfattet af fritagelsesbestemmelsen, medens avancen ved salg af den lejlighed, der hidtil har været anvendt til udlejning, ikke vil være omfattet, uagtet ejendommen som helhed var omfattet af fritagelsesbestemmelsen forinden opdelingen i ejerlejligheder.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret