text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - kloakledninger
04 Mar 2015 07:29
Retten i Roskilde, BS 5A-487/2014
Forsyning, boligselskab
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17-18 for udgifter til etablering af kloakledninger internt på sagsøgerens ejendom.
Retten konstaterede, at det for langt den overvejende del af det i sagen fremlagte kortmateriale fremgik, at de i sagen omstridte kloakledninger nøje fulgte bebyggelsen på grunden, og fandt det ikke godtgjort, at ledningerne kunne anvendes ved nyt byggeri.
Retten fandt videre ikke, at det under sagen oplyste gav tilstrækkelig sikkert grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne i praksis frem til 2012 indrømmede fradrag for anlæg, der i tilfælde af en fiktiv udstykning ville betjene flere ejendomme.
Der var derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, hvilke dele af kloakanlægget der kunne anses som hovedanlæg, idet retten bemærkede, at Landsskatterettens afgørelse efter sit indhold var baseret på den beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på, hvorefter der ikke skulle sondres mellem forskellige typer af anlæg.
Sagsøgeren havde herefter ikke godtgjort, at etableringen af kloakledningerne i videre omfang end allerede godkendt af Landsskatteretten havde medført en forbedring af grundværdien i ubebygget stand.
(Kammeradvokaten v/advokatfuldmægtig Daniel Constantin Brun Pedersen)
Denne sag, der er anlagt den 18. marts 2014, vedrører spørgsmålet, om et boligselskab for vurderingsårene 2001, 2002, 2004 og 2006 efter dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18 er berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for forbedringer i form af udgifter til etablering af regn- og spildevandsledninger placeret på den omhandlede ejendom, herunder navnlig om yderligere kloakledninger kan anses som hovedanlæg, eller om de må rubriceres som stikledninger, der knytter sig til den opførte bebyggelse, og derfor ikke forøger værdien af grunden.
Sagsøgeren, H1, har nedlagt endelig påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at også en eller flere af kloakledningerne markeret med orange på bilag 3 har karakter af hovedanlæg, og at sagen hjemvises til SKAT med henblik på fornyet beløbsmæssig opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne 2001-2006 af ejendommen beliggende ...1a.
Ved skøde af 22. januar 1988 og med overtagelse den 4. november 1987 erhvervede H1 den i sagen omhandlede 31.098 m2 store ejendom med henblik på opførsel af det allerede da projekterede almene boligbyggeri.
Bebyggelsen blev opført og stod klart i 1990. Den består af 150 beboelseslejligheder og to erhvervsenheder. Det samlede bygningsareal er på 11.225 m2 og 36 % af grunden er bebygget.
H1 anmodede med henvisning til vurderingslovens §§ 17 og 18 om genoptagelse af skatteansættelsen vedrørende anlægsudgifter, herunder til de omhandlede kloakanlæg, og tilslutningsafgifter.
SKAT fastholdt ved afgørelse af 14. marts 2007 skatteansættelsen, og godkendte ikke de foretagne fradrag for blandt andet udgifter til etablering af kloakanlæg m.v. på 6.060.118 kr.
Ved afgørelse af 11. februar 2011 fastholdt Vurderingsankenævnet denne afgørelse, for så vidt angik kloakanlæg, regnvand og spildevand samt tilslutningsafgift til kloakanlæg. Det fremgår af afgørelsen blandt andet følgende:
SKAT har ikke indrømmet fradrag for kloak, regnvand og spildevand, samt tilslutning af kloaknet. Klager mener sig berettiget til fradrag for i alt kr. 6.160,18. Udgifterne til kloak er indeholdt i kalkulationen med et samlet beløb på kr. 121 pr. m2. Ifølge oplysningerne fra Kommunens tekniske forvaltning udgør størstedelen af dette bidrag fradragsberettigede udgifter, herunder kloak. Kommunen har ifølge korttegning over anlagte kloak-ledningsnet i området endvidere anlagt en hovedledning fra fødevejen (...1) ind på storparcellen, for at forsyne den bageste del af storparcellen. Det er Vurderingsankenævnets opfattelse, at der er indrømmet fradrag for denne udgift i forbindelse med det oprindelige fradrag på kr. 6.800.000.
Landsskatteretten afsagde den 17. december 2013 kendelse i klagesagen og godkendte fradrag for forbedringsudgifter til kloakforsyning med 120.000 kr. Af Landsskatterettens bemærkninger og begrundelse fremgår blandt andet følgende:
Godkendt fradrag på 6.800.000 kr.
Retten bemærker, at det er opfattelsen, at der uden tvivl har været afholdt en række byggemodningsudgifter, som knytter sig til den interne byggemodning, og at disse udgifter ikke kan anses at være indeholdt i det godkendte fradrag på 6.800.000 kr., som er indsat i 1988.
Dette begrundes med bl.a. brev af 5. oktober 1987 fra Kommunen til kommende køber afgrunden (klageren). Brevet indeholder en beregning af grundprisen forud for købet.
Af beregningen fremgår det, at der ud over en pris pr. m2 grund er kalkuleret med en række udgifter til bl.a. etablering af eksterne anlæg. Interne anlæg er angivet med 0 kr. pr. m2, og det lægges herefter til grund, at der i købesummen ikke er medregnet udgifter til interne anlæg.
Dette er i øvrigt overensstemmende med skødets bestemmelser, idet det af skødets § 4 fremgår, at den interne byggemodning påhviler køber.
Herudover er der fremlagt byggeregnskab indeholdende udgifter, som knytter sig til etablering af interne anlæg.
Endelig er det oplyst fra Kommunen, at det godkendte fradrag på 6.800.000 kr. formentlig består af de i kalkulationen opregnede udgifter til anlæg af eksterne forsyningsnet i vejen (bidrag på 121 kr. pr. m2) og udgifter til anlæg af eksterne vej- og stianlæg (bidrag på 84 kr. pr. m2) samt tilslutningsafgifter med bidrag på 25 kr. pr. m2.
Der er fremlagt originalt ledningskort over kloakforsyningen inde på udstykningen.
Af kortet ses der at være anlagt såvel spildevandsledninger som regnvandsledninger inde på udstykningen.
For så vidt angår spildevand bemærkes, at ledningen tilkobles det offentlige ledningsnet i vejen 2 steder. Den del af ledningen, som løber fra entreprisegrænsen og frem til første brønd anses at være en hovedledning, som giver anledning til et fradrag.
Regnvandsledningen kobles på ledningsnettet udenfor udstykningen i den eksterne sti, og løber herfra 3 steder ind på udstykningen. Hovedledningen anses at være det lednings stykke, der løber fra ekstern sti og frem til første brønd.
Det er således opfattelsen, at der på udstykningen er etableret et internt kloakforsyningsnet som kan karakteriseres som et hovedanlæg. Den største del af ledningsnettet anses dog at være stikledninger, som knytter sig til byggeriet.
Udgiften til anlæg af intern kloakforsyning er ikke særskilt dokumenteret i byggeregnskabet, men anses uden tvivl for at være indeholdt regnskabets post 64-66, som dækker over udgifter til "gade, kloak, tilslutningsafgift" med i alt 5.476.203 kr.
Der er ikke fremlagt underbilag til posten, men en tilbudsliste over anlægsentreprisen. Tilbudslisten anses at knytte sig til byggeregnskabet, idet bl.a. bygherre og tilbudsgiver er samme selskab.
Efter rettens opfattelse, er det dokumenteret, at klageren har afholdt udgiften, og at der som følge af manglende oplysninger om udgiftens faktiske størrelse må udøves et skøn over fradragets størrelse.
På baggrund af en vurdering af de fremlagte oplysninger, herunder bl.a. ledningskortet med markering af det etablerede forsyningsnet og klagerens fremlagte beregning over udgiftens størrelse, er det opfattelsen, at der på det foreliggende grundlag kan godkendes et fradrag med skønsmæssigt 120.000 kr.
H1 har på et oversigtskort med et luftfotografi af bebyggelsen med forskellige farver markeret beliggenheden af kloakledningsnettet. Det med grønt markede er der mellem parterne enighed om udgør hovedanlæg, for hvilket Landsskatteretten har meddelt fradrag. De orange er de omstridte ledningsnet. De lyserøde er der enighed om ikke udgør et hovedanlæg men derimod stikledninger, som ikke er fradragsberettigede. Oversigtskortet er bilag 1 til denne dom.
Sagsøgeren har endvidere udarbejdet nogle hjælpebilag med samme luftfotografi af bebyggelsen, der skal angive muligheder for udstykning af den aktuelle bygningsmasse.
H1 har i sit påstandsdokument anført blandt andet følgende:
Hvad der nærmere forstås ved "hovedanlæg" og baggrunden herfor fremgår af SKM2013.369.HR. I den konkrete sag fandt Højesteret, at udgifter til anlæg af parkeringspladser ikke kunne berettige til fradrag i grundværdien, men der er enighed om, at udgifter til anlæg af kloakledninger kan berettige til fradrag i grundværdien, såfremt de anlagte kloakledninger har karakter af hovedanlæg.
Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjene eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
Det er sagsøgers opfattelse, at der på sagers grund er anlagt flere kloakledninger, der er omfattet af Højesterets definition, end der er blevet indrømmet fradrag for ved Landsskatterettens kendelse.
Det er sagsøgers opfattelse, at de ledninger, der er markeret med blå og rød farve på bilag 4 udgør hovedledninger, idet de netop betjener en større del af ejendommene.
Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger". Ledningerne markeret med blå og rød farve på bilag 4 har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men derimod en flerhed af bygninger og boliger og dermed definitorisk er omfattet af den positive afgrænsning som betjenende en større del af ejendommen.
Såfremt de på grundene opførte rækkehuse udstykkes i selvstændige ejendomme, vil de på bilag 4 med blå og rød farve markerede kloakledninger være beliggende på "Fællesareal uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel" som anført af Højesteret. Dette understøtter, at ledningerne har karakter af fradragsberettigende hovedanlæg.
Til illustration heraf fremlægges som sagens bilag 5 oversigtsfotos af storparceller, der faktisk er udstykket, samt et støttebilag som bilag 6, der viser, hvordan den omhandlede ejendom eksempelvis kan udstykkes.
Idet de af nærværende sag omfattede kloakledninger udgør hovedanlæg, har der været tale om en "grundværdiforøgende udgiftsafholdelse", som anført af Højesteret i SKM2013.369.HR, og kloakledningerne berettiger derfor efter deres karakter til fradrag i grundværdien efter den dagældende § 17 i vurderingsloven.
Hovedanlægsbetragtningen beskrevet i SKM2013.369.HR er endvidere blevet bekræftet i Højesterets dom af 6. december 2013, gengivet i SKM2013.879.HR, idet det i dommens præmisser anføres, at
Senest er denne udlægning af hovedanlægsbetragtningen blevet stadfæstet af Østre Landsret i en dom af 19. december 2014 (SKM2015.89.ØLR). I præmisserne for dommen udtalte Landsretten følgende:
Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, ...
Det fremgår af dommen, at baggrunden for denne praksis er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
Efter erklæring fra Landinspektør SH med tilhørende kortbilag må det lægges til grund, at samtlige de varmeforsyningsledninger, hvorom der er tvist i sagen, efter gennemførsel af en udstykning, således at hvert enkelt rækkehus i bebyggelsen udgør en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme. Dette gælder også de forsyningsledninger, der ville ligge inden for skellet på fire af ejendommene.
Det bemærkes, at denne praksis, efter sagens oplysninger for landsretten, også er fulgt af Skattemyndighederne frem til sommeren 2012.
Landsretten finder endvidere, at de pågældende forsyningsledninger udgør en forbedring af den ubebyggede grund og således opfylder betingelserne for fradrag i vurderingslovens § 17. Det fremgår således af skønsmand ingeniør LM's besvarelse af spørgsmål nr. 2, at de pågældende forsyningsledninger vil kunne genanvendes ved en ny bebyggelse.
At dette efter skønsmandens opfattelse næppe vil være økonomisk rentabelt, kan ikke føre til et andet resultat, ... .
På denne baggrund fandt Landsretten, at de omhandlede ledninger udgjorde fradragsberettigede hovedanlæg.
Myndighedernes praksis frem til sommeren 2012 var under sagen dokumenteret ved fremlægges af følgende kendelser fra Landsskatterettens praksis:
Kendelse af 16. marts 2010, j.nr. 07-02554 (bilag 7)
Kendelse af 30. juni 2010, j.nr. 07-02562 (bilag 8)
Kendelse af 30. november 2010, j.nr. 07-02758 (bilag 9)
Kendelse af 14. oktober 2011, j.nr. 08-00069 (bilag 10)
Kendelse af 26. oktober 2011, j.nr. 08-03220 (bilag 11)
Kendelse af 22. november 2011, j.nr. 08-02109 (bilag 12)
Kendelse af 21. marts 2012, j.nr. 08-00948 (bilag 13)
Kendelse af 27. juni 2012, j.nr. 09-00633 (bilag 14)
Kendelserne underbygger tillige sagsøgers anbringender under denne sag.
Under Østre Landsretssagen var der endvidere tvist om, hvorvidt de omhandlede anlæg ville kunne genanvendes ved opførelse af en ny bebyggelse på grunden. Dette forhold er ikke omtvistet under denne sag. Såfremt sagsøgte havde gjort gældende, at de omhandlede ledninger ikke vil kunne genanvendes, ville sagsøger have begæret syn og skøn med henblik på at påvise dette. I øvrigt bemærkes det, at Østre Landsret ikke tillagde forholdet nævneværdig betydning, idet der skal ses på forholdene i de vurderingsår, der er til behandling, dvs. i dette tilfælde i årene 2001-06.
Af ovenstående gennemgang af praksis fremgår det, at der ved anvendelse af hovedanlægsbetragtningen skal ske en sammenligning med, om den pågældende foranstaltning ville betjene flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning til mindre selvstændige ejendomme.
Landsskatterettens kendelse i bilag 1 er ikke i overensstemmelse med den praksis, der er anerkendt og beskrevet af Højesteret i SKM2013.369.HR.
Idet Landsskatteretten fejlagtigt har undladt at subsumere de faktiske forhold i form af de på bilag 4 med rød og blå farve markerede kloakledninger under den type anlæg, der efter vurderingslovens bestemmelser kan berettige til fradrag i grundværdien for forbedringer, er der grundlag for at tage sagsøgers påstand til følge.
Skatteministeriet har i sit påstandsdokument anført blandt andet følgende:
Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte den vurdering og det skøn, som Landsskatteretten har foretaget ved kendelse af 17. december 2013 (bilag 1), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til anlæg af kloakledninger på den i sagen omhandlede ejendom i henhold til den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17.
Kloakledningerne kan ikke i yderligere omfang end allerede godkendt af Landsskatteretten anses for at udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den dagældende vurderingslovs § 17 sammenholdt med lovens § 13. H1 har derfor ikke ret til yderligere fradrag.
Bevisbyrden for, at de pågældende kloakledninger berettiger til yderligere fradrag påhviler H1, og denne bevisbyrde er ikke løftet.
Den dagældende § 17 i vurderingsloven fastslår, at der med visse begrænsninger skal gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.
Efter administrativ praksis som senest beskrevet i Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit H.A.3.3.2, giver der som regel kun fradrag for anlæg udenfor grunden. I Den juridiske vejledning anføres således:
Denne undtagelsesregel gælder for hovedanlæg generelt og således ikke kun for forsyningsanlæg.
Undtagelsen indebærer, at fradrag ikke skal nægtes for hele udgiften, blot fordi anlægget er beliggende på selve ejendommen.
I SKM2013.369.HR om fradragsret for parkeringspladser refererer Højesteret de ovenfor citerede afsnit fra Den juridiske vejledning i præmisserne, og det fastslås, at myndighedernes praksis er i overensstemmelse med vurderingsloven.
Efterfølgende har Højesteret i SKM2013.879.HR taget stilling til fradrag for stier, der var anlagt på en større ejendom med tæt-lav bebyggelse. Boligforeningens påstand om fradragsret for stierne blev bl.a. støttet på, at der var tale om fællesstier, og at "stierne betjener mere end én bolig eller bygning". Højesteret henviste til SKM2013.369.HR og anførte bl.a., at kortbilaget og de fremlagte fotos ikke gav Højesteret grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorefter stierne var knyttet til byggeriet.
Af det kortbilag, som Højesteret henviste til i SKM2013.879.HR fremgår, at de omtvistede stier utvivlsomt betjente mere end én bolig. Der kan derfor ikke være berettiget tvivl om, at de fleste af stierne ville betjene flere ejendomme ved en fiktiv udstykning.
Den seneste Højesteretsdom, SKM2014.574.HR, angår, om udgifter til anlæg af de drænledninger, der er markeret med grøn farve på kortbilaget, var fradragsberettiget i henhold til dagældende § 17 i vurderingsloven. Boligselskabet gjorde bl.a. gældende, at de omtvistede drænledninger udgjorde et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen. I præmisserne anfører Højesteret bl.a.:
Anlæggets placering i forhold til bygningerne har således afgørende betydning, når det skal bedømmes, om anlægget har en selvstændig værdi for grunden.
Østre Landsret har i dom af 19. december 2014 (SKM2015.89.ØLR) tillagt det afgørende betydning, at adgangen til fradrag for hovedanlæg er begrundet i, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
På grundlag af et gennemført syn- og skøn lægger landsretten til grund, at samtlige de varmeforsyningsledninger, hvorom der var tvist i sagen, efter gennemførelse af en udstykning, således at hvert enkelt rækkehus i bebyggelsen udgør en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme. På den baggrund fandt landsretten, at de pågældende forsyningsledninger måtte anses for hovedanlæg.
Det gøres gældende, at der ikke foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg, blot fordi anlægget ved en fiktiv udstykning ville forsyne flere ejendomme. Der henvises herved til SKM2013.879.HR og til at Vurderingslovens dagældende § 17 ikke sondrer mellem forskellige typer af anlæg, og at baggrunden for den i Den juridiske vejledning og SKM2013.369.HR, beskrevne praksis om fradragsret for hovedanlæg er den samme, uanset om der er tale om stier, veje eller forsyningsledninger.
Det bestrides, at det med fremlæggelsen af kendelserne fra Landsskatteretten (bilag 7-14) er dokumenteret, at der efter skattemyndighedernes praksis frem til sommeren 2012 er indrømmet fradrag for anlæg, der i tilfælde af en fiktiv udstykning forsyner flere ejendomme, og at kendelserne i øvrigt underbygger sagsøgerens anbringender i nærværende sag.
Det bemærkes, at der i dag er indgivet ansøgning til Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at indbringe Østre Landsrets dom af 19. december 2014 (SKM2015.89.ØLR) for Højesteret.
Det gøres konkret gældende, at kloakledningerne ikke i yderligere omfang end allerede godkendt af Landsskatteretten kan anses for at udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg.
Det gøres gældende, at den resterende del af kloakledningerne markeret med orange på oversigtskortet (bilag 3) har en så integreret sammenhæng med grundens bebyggelse, at ledningerne således ikke påvirker værdien af den ubebyggede grund. Den på grunden resterende del af kloakledningerne er anlagt ud til de enkelte bygninger, og er således alene anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse, og den resterende del af kloakledningerne har derfor ingen værdi for grunden uden den aktuelle bebyggelse.
Det kan således konstateres, at ledningerne, markeret med orange på oversigtskortet (bilag 3), ganske nøje følger den på grunden opførte bebyggelse. Når dette er tilfældet, er der ikke fradrag, jf. herved navnlig Højesterets seneste afgørelse i SKM2014.574.HR, som citeret ovenfor. Dette er således også baggrunden for, at Landsskatteretten har nægtet fradragsret for ledningerne.
De i sagen omtvistede kloakledninger har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende kloakledninger må siges at betjene de enkelte bygninger og har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. De pågældende kloakledninger berettiger derfor ikke til fradrag, jf. herved SKM2014.574.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR, SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR.
Det bestrides, at kloakledningerne er fradragsberettigede blot fordi de muligt ved en fiktiv udstykning ville befinde sig udenfor de enkelte ejendommes skel. Det er i øvrigt ikke godtgjort, i hvilket omfang dette ville være tilfældet. Sagsøgeren har heller ikke med fremlæggelsen af bilag 5 og bilag 6 godtgjort i hvilket omfang dette ville være tilfældet.
H1 har ikke godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af de i sagen omtvistede ledninger, eller at den resterende del af kloakledningerne på grunden ikke er dimensioneret i forhold til den aktuelle bebyggelse.
På baggrund af de for Landsskatteretten fremlagte oplysninger, herunder blandt andet det af sagsøgeren fremlagte ledningskort med markering af det etablerede forsyningsnet, begrundede Landsskatteretten det skønsmæssige fradrag på kr. 120.000 kr. med, at der på ejendommen nok er etableret et internt kloakforsyningsnet, som kan karakteriseres som et hovedanlæg, men at den største del af ledningsnettet dog anses være stikledninger, som knytter sig til byggeriet, og som derfor ikke berettiger til fradrag for udgifter til kloakforsyning.
Landsskatterettens begrundelse er konkret og er foretaget på baggrund af de faktiske omstændigheder, som kan konstateres vedrørende kloakforsyningsanlægget på ejendommen, og sagsøgeren er ved Landsskatterettens kendelse (bilag 1) blevet tilkendt fradrag for netop de kloakledninger på ejendommen, som har karakter af hovedanlæg. Landsskatteretten har subsumeret de faktiske forhold, der efter vurderingslovens bestemmelser kan berettige til fradrag. Kloakforsyningsanlægget udgør ikke et hovedanlæg i yderligere omfang end allerede godkendt af Landsskatteretten og kloak-forsyningsanlæg berettiger derfor ikke til yderligere fradrag.
Landsskatteretten har ved kendelsen af 17. december 2013 (bilag 1) indrømmet H1 fradrag for den del af ledningsnettet, som er beskrevet i kendelsens side 12. Fradraget er af Landsskatteretten skønsmæssigt opgjort til kr. 120.000,-, og opgørelsen heraf er ikke bestridt af boligselskabet, og der er i øvrigt ikke grundlag for at tilsidesætte skønnet.
Efter den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17, gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Højesteret har i dom af 8. maj 2013, gengivet i SKM2013.369.HR, fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Kloakanlægget på den 31.098 m2 store grund, hvor der er opført 150 beboelseslejligheder og to erhvervsenheder, blev udført i forbindelse med byggeriet på grunden. Det fremgår af det fremlagte kortmateriale, at de omstridte orange kloakledninger for langt den overvejende del nøje følger bebyggelsen på grunden.
H1 har ikke, herunder med de fremlagte oversigtskort og hjælpebilag, godtgjort, at kloakanlægget ville kunne anvendes, hvis ejendommen blev solgt som ubebygget til for for en ikke kendt bebyggelse, der adskiller sig fra den eksisterende.
Det for retten oplyste giver heller ikke tilstrækkelig sikkert grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne i praksis frem til 2012 indrømmede fradrag for anlæg, der i tilfælde af en fiktiv udstykning ville betjene flere ejendomme.
Retten har derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, hvilke dele af kloakanlægget, der kan anses som hovedanlæg, idet bemærkes at Landsskatterettens afgørelse efter sit indhold er baseret på den beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på, hvorefter der ikke sondres mellem forskellige typer af anlæg.
H1 har herefter ikke godtgjort, at etableringen af kloakanlægget i videre omfang end godkendt af Landsskatteretten har medført forbedring af grundværdien i ubebygget stand, hvilket er en betingelse for yderligere fradrag efter de dagældende bestemmelser i vurderingslovens § 17, jf. § 18, stk. 1, jf. § 13, stk. 1.
Derfor tages Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
Efter sagens værdi, karakter og udfald skal H1 betale 25.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet til dækning af ministeriets udgifter til advokatbistand og materialesamling. Beløbet er inklusive moms.
H1 skal i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 25.000 kr.
Det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8a.


text:
Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter - Hulgaard Advokater P/S
Løn til de ansatte kan trækkes fra i virksomhedens skattepligtige indkomst. Sådan har det hele tiden været, og sådan er det for det meste fortsat. Fradragsretten forudsætter, at den ansatte beskæftiges med opgaver, der har relation til virksomheden, f.eks:
Opgaver af privat karakter for arbejdsgiveren kan naturligvis ikke trækkes fra. Fradrag for vederlag til nærtstående kan nægtes eller begrænses skønsmæssigt, når arten og omfanget af arbejdet er uklart og udokumenteret. Salgsbonus til direktører m.v. ved salg af aktierne i selskabet kan ikke trækkes fra i selskabets indkomst. Gevinsten på aktierne tilfalder jo aktionærerne og ikke selskabet.
Højesteret har med sine domme af 30. juni 2017 fastslået, at dette kriterium også gælder for virksomheders fastansatte medarbejdere. Dermed har Højesteret yderligere begrænset virksomheders fradrag. Sagerne drejede sig om 2 banker, hvis medarbejdere havde været beskæftiget med at opkøbe filialer i nødlidende banker. Den nævnte opkøbsaktivitet gik ud over virksomhedens hidtidige rammer med bankdrift og kunne derfor ikke fradrages som driftsomkostninger. På dette punkt nåede Højesteret til samme resultat som tidligere Østre Landsret. Højesteret fastslår dette, selvom det nødvendiggør en skønsmæssig opdeling af lønudgifterne i en fradragsberettiget og en ikke-fradragsberettiget del. Denne opdeling kan være særlig vanskelig her, bl.a. fordi mange handlinger knytter sig både til den løbende drift og til en udvidelse af virksomheden. Mest kendt er en sag fra 1942 om Skandinavisk Grammofon A/S, der havde betalt sin advokat for at føre en retssag om krænkelse af et patent ved at indføre og forhandle nogle radiorør. Selskabet ansås for at have krænket modpartens patentret og blev pålagt en erstatning. Da retssagen imidlertid drejede sig om virksomhedens fortjeneste ved allerede stedfundne salg af radiorør og om fortjenesten ved fortsat salg, godkendte Højesteret fradrag for disse udgifter som driftsomkostninger, selvom det må siges, at udgifterne vedrørte både driften og den udvidelse af virksomheden, som selve retten til forhandling af rørene ville være.
Højesterets domme giver SKAT mulighed for at genoptage skatteansættelserne i op til 3 år tilbage i tid. De 2 banker fik ikke medhold i, at der var tale om en ny praksis. Højesteret bemærker, at SKAT i 2012 har foretaget korrektion af en række bankers fradrag for løn i lignende sager. Det forhold, at SKAT ikke tidligere har grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, kan ikke sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Med den begrundelse antager Højesteret – i modsætning til Østre Landsret - at der ikke foreligger en fast administrativ praksis. I erhvervslivet opfattes det dog således, at der foreligger en 100 årig praksis, som nu er ændret.
Højesterets afgørelser vil have som konsekvens, at virksomhederne allerede nu må registrere, når medarbejderne udfører opgaver til udvidelse af virksomheden ud over de hidtidige rammer, og dernæst selv skønne over, om der er grundlag for at begrænse fradraget for disse medarbejderes løn. Bankerne fik heller ikke medhold i, at de udgifter, der nu ikke kan fradrages, kan tillægges anskaffelsessummen for de opkøbte bankfilialer. Statens advokat havde henvist til, at kun udgifter, der direkte kan henføres til selve berigtigelsen og gennemførelsen af købet kan tillægges anskaffelsessummen, og Højesteret fastslår at lønudgifterne ikke har en sådan tilknytning til selve købet. Højesteret har gjort sig megen umage med begrundelsen i dommen, der er enstemmig og skrevet i et klart og letforståeligt sprog. Helt usædvanligt deltog 9 dommere i afgørelsen, mod normalt 5, og de var enige om resultatet. På grund af sagens principielle karakter har Højesteret ikke pålagt de 2 tabende banker at betale sagsomkostninger til staten. Dansk Erhverv, Dansk Industri og bankernes sammenslutning Dansk Finans deltog i sagen til støtte for bankernes synspunkt. Hvad nu? I disse tider, hvor der tales meget om økonomisk vækst, forekommer det absurd at brandbeskatte udgifter, der netop afholdes for at udvide virksomhederne. En modernisering forekommer tiltrængt.
Det hører med til historien, at Skattelovrådet allerede i 1991 kritiserede statsskattelovens § 6 og foreslog, at reglerne blev forenklet og moderniseret således, alle erhvervsmæssige udgifter kan fradrages, medmindre særlige lovregler udelukker fradragsretten. Ordene ”udvidelse af næring og drift” skulle efter forslaget udgå af § 6. Det politiske system tog betænkningen til sig, men valgte at gå mindre radikalt til værks ved kun pletvist at udvide fradragsadgangen, især med ligningslovens § 8 I om udgifter til nye markeder og § 8 J om udgifter til advokat og revisor mv. til etablering og udvidelse af erhvervsvirksomheder. Disse bestemmelser er imidlertid siden ophævet igen.
Dommene kalder på en reaktion fra det politiske system, som jo ikke har haft anledning til at forholde sig til den skærpede praksis, som SKAT introducerede i 2012, og som Højesteret nu har stadfæstet. Kontaktpersoner:
Lida HulgaardAdvokatDir.tlf.: +45 38 40 42 08E-mail: lh@hulgaardadvokater.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - ej omplaceringspligt af opsagt gravid medarbejder
Professionshøjskolen University College Nordjylland (advokat Lene Damkjær Christensen)
Kristelig Fagforening som mandatar for A (advokat Finn Schwarz)
Biintervenient til støtte for Professionshøjskolen University College Nordjylland: Moderniseringsstyrelsen (advokat Lene Damkjær Christensen)
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Aalborg den 20. juni 2013 og af Vestre Landsrets 14. afdeling den 3. juni 2014.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Poul Søgaard, Jon Stokholm, Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
Appellanten, Professionshøjskolen University College Nordjylland, har påstået frifindelse.
Indstævnte, Kristelig Fagforening som mandatar for A, har påstået stadfæstelse.
Professionshøjskolen University College Nordjylland (UCN) har anført navnlig, at skolen har løftet sin bevisbyrde efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4. Beslutningen om at afskedige A blev truffet, før skolen havde fået kendskab til hendes graviditet. Det er derfor klart, at afskedigelsen af hende ikke er begrundet med hendes graviditet, og at den derfor heller ikke er i strid med lovens § 9.
Afskedigelsen fandt sted som led i en større afskedigelsesrunde, der var nødvendiggjort af de besparelser, som var en konsekvens af beskæring af bevillingen på finansloven. Arbejdet med udarbejdelse af en spareplan var allerede begyndt i foråret 2011, og der blev truffet beslutning om, hvilke funktioner og personer der bedst kunne undværes i de enkelte afdelinger. I et ledelsesmøde den 19. september 2011 forelå en liste med navnene på dem, der skulle opsiges – og As navn var med på listen, hvilket parterne er enige om. Hun var markedsføringskoordinator, og det blev besluttet at nedlægge hele markedsføringsfunktionen som led i besparelserne. Der var således ikke tale om, at hendes arbejdsopgaver skulle overtages af andre.
Der er enighed om, at arbejdsgiveren først fik kendskab til As graviditet den 6. oktober 2011, hvor hun orienterede sin chef, F, herom. Samme dag havde ledelsen på et personalemøde orienteret hele personalet om spareplanen og nødvendigheden af en personalereduktion.
Med en enkelt undtagelse, nemlig P, blev de øvrige personer på listen også afskediget, og der skete således ikke omplacering af nogen af dem. Heller ikke for så vidt angår A var omplacering mulig. F havde forsøgt at få hende overført til kommunikationsafdelingen, men uden held.
Efter beslutningen om afskedigelse af A var truffet, blev der ikke gjort yderligere forsøg på omplacering af hende. Det var UCN heller ikke forpligtet til. I øvrigt var der heller ikke nogen ledige stillinger, som hun efter sine kvalifikationer ville kunne omplaceres til på opsigelsestidspunktet.
I januar 2012 – efter opsigelsen af A, men inden udløbet af hendes opsigelsesperiode – blev en tidsbegrænset stilling som akademisk medarbejder på sygeplejerskeuddannelsen ledig. A var ganske vist kvalificeret til denne stilling, men hun søgte den ikke, og stillingen gik til B, der havde indgivet en ansøgning herom. Det indebærer hverken en overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9 eller § 2, at UCN undlod at søge A omplaceret til denne stilling ved at opfordre hende til at indgive en ansøgning. Stillingen var uden for hendes ansættelsesområde ”Act2learn” (tidligere Efter- og Videreuddannelsesafdelingen), og der er ikke belæg for at formode, at hendes graviditet ville blive tillagt betydning for, om hun ville kunne komme i betragtning, hvis hun havde søgt den. A søgte heller ikke andre ledige stillinger i UCN inden sin fratræden.
Godtgørelsen skal udmåles til et beløb svarende til ni måneders løn, hvis det lægges til grund, at hun blev afskediget på grund af graviditet. Hvis det lægges til grund, at det skyldes hendes graviditet, at hun ikke blev ansat i nogen af de ledige stillinger, skal godtgørelsen udmåles til 25.000 kr.
Kristelig Fagforening har som mandatar for A anført navnlig, at det påhviler UCN at bevise, at hendes graviditet var uden betydning for beslutningen om at afskedige hende, jf. ligebehandlingslovens § 16, stk. 4. Denne bevisbyrde har UCN ikke løftet, og det skal derfor lægges til grund, at afskedigelsen af hende er sket i strid med lovens § 9.
Baggrunden for ledelsens indstilling om afskedigelse af hende var beslutningen om at nedlægge markedsføringsfunktionen, som hun var beskæftiget med. Bortset fra forsøget på at få hende overført til kommunikationsafdelingen blev der ikke gennemført overvejelser eller yderligere forsøg på omplacering af hende – heller ikke efter modtagelsen af meddelelsen om, at hun var gravid. Allerede af den grund har UCN ikke opfyldt sin forpligtelse til seriøse undersøgelser af omplaceringsmulighederne for den gravide medarbejder og er derfor også ude af stand til at løfte bevisbyrden efter lovens § 16, stk. 4.
Faktisk forelå der en række muligheder for omplacering af hende, som ikke blev udnyttet. Parterne er enige om, at hun var kvalificeret til stillingen som akademisk medarbejder på sygeplejerskeuddannelsen, som blev besat af B. Der var imidlertid også flere andre stillinger, som hun kunne være omplaceret til. Det gælder konsulentstillingen, som blev besat af D pr. 1. januar 2012, underviserstillingen, som blev besat af R pr. 1. oktober 2011, og stillingen som sociolog, der blev besat af Q pr. 28. november 2011.
P var med på listen over dem, der skulle afskediges, men hun blev alligevel ikke sagt op. UCN har ikke været i stand til at dokumentere, at man bedre kunne undvære A end P – og dermed at hendes graviditet var uden betydning for den endelige beslutning om, hvem der skulle afskediges.
Landsretten har med rette lagt til grund, at omplaceringspligten ikke er tidsmæssigt begrænset, således at den ophører på opsigelsestidspunktet. En sådan begrænsning af den tidsmæssige udstrækning af omplaceringspligten er vilkårlig og har heller ikke støtte i det EU-retlige grundlag, som ligebehandlingsloven er baseret på.
Det er endvidere med rette, at landsretten har lagt til grund, at omplaceringspligten ikke er begrænset til den afdeling eller det arbejdsområde, hvor hun var beskæftiget, men at UCN var forpligtet til at forsøge at undgå afskedigelse ved at omplacere hende til en anden stilling i hele UCN. Derfor er det også uden betydning, at nogle af de omplaceringsmuligheder, som faktisk forelå, angik stillinger uden for den afdeling, Act2learn, hvor hun var placeret.
Efter praksis giver overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9 grundlag for en godtgørelse svarende til ni måneders løn, jf. § 16. Landsrettens dom er i overensstemmelse hermed.
Subsidiært er der grundlag for en godtgørelse på mere end 25.000 kr. for overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2 som følge af, at hun ikke i opsigelsesperioden fik tilbud om nogen af de stillinger, som blev ledige. Det manglende tilbud må anses for begrundet i hendes graviditet. UCN’s negative holdning til hendes ønsker om omplacering i mødet den 26. oktober 2011 og undladelse af at foretage nærmere undersøgelser af omplaceringsmulighederne har karakter af faktiske omstændigheder, som giver anledning til formodning om forskelsbehandling med den virkning, at bevisbyrden efter lovens § 16 a vendes om. Det påhviler derfor UCN at bevise, at der ikke er sket en overtrædelse af § 2 ved besættelsen af de ledige stillinger, og den bevisbyrde er ikke løftet.
Ved kendelse af 26. oktober 2015 har Højesteret taget stilling til en anmodning fra Kristelig Fagforening som mandatar for A om, at der stilles præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen.
I kendelsen hedder det bl.a.:
”Ligebehandlingsdirektivet stiller krav om, at bl.a. gravide medarbejdere ikke må behandles dårligere end andre medarbejdere, herunder i forbindelse med afskedigelse, og direktivet indeholder i den forbindelse en regel om delt bevisbyrde. Ligebehandlingsdirektivet indeholder ikke en pligt til positiv særbehandling af gravide medarbejdere, herunder i forhold til at undersøge muligheden for omplacering som alternativ til afskedigelse.
Spørgsmålet om omplacering kan imidlertid indgå i den bevisvurdering, som det tilkommer de nationale domstole at foretage som led i vurderingen af, om forbuddet mod forskelsbehandling af gravide er overtrådt.
På den baggrund er det Højesterets foreløbige vurdering, at fortolkningen af de EU-retlige bestemmelser, der har betydning for sagens afgørelse, ikke giver anledning til en sådan tvivl, at der er behov for at forelægge spørgsmål herom for EU-Domstolen. Anmodningen om forelæggelse tages derfor ikke til følge.”
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af A, F og G. Der er endvidere afgivet forklaring af O.
A har forklaret bl.a., at hun aldrig har fået at vide, at hun var ansat i en isoleret afdeling. Hun var ansat i University College Nordjylland (UCN). Hun brugte også en stor del af sin arbejdstid i tværorganisatoriske teams, blandt andet ”UCN.dk.” Hendes kollegaer havde stillinger inden for kommunikation – både inden for læreruddannelsen og sygeplejerskeuddannelsen.
Hendes arbejde foregik primært i UCN’s kommunikationsafdeling. Hun udførte arbejde på alle UCN’s adresser i Aalborg. Hun syntes, at det var uhensigtsmæssigt, at hun sad, hvor hun gjorde, når hun varetog opgaver så bredt. Hun mente, at det var bedre, at hun sad et neutralt sted. Hun forelagde dette for F, som var meget lydhør over for ideen om at flytte hende. Hun fik en opringning fra L, som sagde, at Søren havde sagt, at hun gerne ville flyttes, og det havde L ikke noget imod.
Hun opfattede sine kollegaer i ”UCN Kommunikation” som faglige kollegaer, mens det var mere personlige ting, hun delte med dem, som hun sad med. Det var hendes opfattelse, at UCN agerede som en enhed.
Der var ingen, der havde fortalt hende, at hun var i risikozonen for at blive afskediget. Alt indikerede andet. Hun havde lige fået en ny, dyr computer, og hun var lige blevet sat på et projekt. Da hun fortalte F, at hun var gravid, sagde han ikke noget om, at hun var i risikozonen. Hun deltog frivilligt i personalemødet den 6. oktober 2011, fordi hun havde en almindelig interesse i det.
F blev meget stille, da hun fortalte, at hun var gravid. Efter lidt tid sagde han til sidst ”tillykke da…”.
Hun havde op til mødet den 26. oktober 2011 forberedt sig på sit fremtidige virke i UCN, hvilket var, hvad hun havde fået oplyst, skulle drøftes på mødet. Hun havde derfor gennemgået stillingsopslag, som hun tog med til mødet. På mødet fik hun at vide, at hun skulle afskediges.
Hun sagde, at hun var ked af at høre, at hun blev afskediget. Det havde hun ikke regnet med. Hun nævnte muligheden for omplacering og henviste til de mange stillingsopslag, som hun havde taget med sig. C var ikke enig med hende i, at der var mange ledige stillinger i UCN. F tilkendegav, at han ikke vidste, hvor mange stillinger der var ledige. Hun nævnte nogle af stillingerne, men ingen udviste interesse herfor. Hun nævnte stillingen som organisationskonsulent, men der blev ikke kommenteret herpå. Hendes samlede opfattelse var, at man ikke ønskede at omplacere hende. Hun blev heller ikke bedt om at opdatere sit CV eller redegøre nærmere for sine faglige kompetencer. Efter mødet og inden sin barselsorlov blev hun ikke opfordret til at holde øje med eller søge ledige stillinger.
I landsretten forklarede hun, at hun ikke blev kontaktet med henblik på anden placering i UCN, og det er korrekt. På mødet den 26. oktober 2011 nævnte hun andre stillinger. Ud over den stilling, som D blev ansat i, nævnte hun en stilling inden for det pædagogiske område og en stilling inden for grafisk design samt en del andre stillinger. Uddannelsesmæssigt anså hun sig for kvalificeret til stillingen, som D endte med at få.
Hun var nyuddannet, da hun startede i UCN. Hun havde erfaring fra uddannelsen og fra sit studiejob. Det var en integreret del af hendes uddannelse, at hun udførte opgaver af konsulentkarakter. Hun tog et ekstra modul ved siden af sin uddannelse, som omhandlede konsulenter i praksis, hvor hun udførte en opgave om kollegial supervision.
S har samme uddannelse som hende, men S har alene en kandidatgrad i interpersonel kommunikation, mens hun selv har en kandidatgrad i medieret og en kandidatgrad i interpersonel kommunikation. Hun kunne godt matche S.
Hun kender ikke Ts profil, men hun mener, at T er uddannet inden for det pædagogiske felt, hvilket område hun også selv havde opnået kendskab til via sit arbejde i UCN.
U blev ansat efter hende. Hun kender U og hendes kompetencer. U er uddannet sociolog og havde ikke tidligere erhvervserfaring.
De kompetencer, der er beskrevet som vigtige i forhold til Q, har hun også selv. Hun kan således godt bestride den stilling, som Q endte med at få. Det er stort set de samme teorier, man arbejder med på sociologiuddannelsen og på kommunikationsuddannelsen. Hun kunne godt have varetaget opgaven med ”LP-Modellen”. Hun har lavet fokusgruppeinterviews og personlige interviews. Hun kan drage konklusioner af undersøgelser og evalueringer. Hun er af den overbevisning, at hun kunne have lavet de samme undersøgelser som dem, der er fremlagt. Hun har været vejleder og eksaminator på Aalborg Universitet i projekt og forandringsledelse og i it og kommunikation, herunder undervist i, hvordan man interviewer og laver evalueringer samt konklusioner på indsamlede data. Samlet set er det hendes opfattelse, at hun godt kunne have klaret Qs opgaver.
I forhold til den stilling, som R endte med at få, kunne hun mestre opgaver, der vedrører "front-end". Opgaver indenfor "back-end" ville hun have svært ved.
Hun kunne godt have varetaget den opslåede stilling som ”Akademisk medarbejder til Sygeplejerskeuddannelsen”.
Hun kunne også have varetaget de opslåede stillinger som ”International mobilitetskoordinator”, ”timelærere til undervisning på de merkantile akademiuddannelser”, ”studieadministrativ medarbejder”, ”Undervisere til Serviceøkonom og International Hospitality Management” samt ”Ledelses- og organisationskonsulent til UCN Act2learn”. Hun søgte ikke de ledige stillinger, fordi hun ikke følte sig ønsket.
F har forklaret bl.a., at As opgaver var at servicere de tre områder – ”EV Pæd”, ”EV Sund” og ”Teknologi, Business og Act2learn”. Hun arbejdede på hjemmesiden og udarbejdede foldere til brug for kurser og til det, der skulle sælges ud af huset. Det var en kommunikationsopgave.
Han kan vedstå sine forklaringer for Retten i Aalborg og Vestre Landsret vedrørende Ds ansættelse som ledelses- og organisationskonsulent. Der var stor forskel på denne stilling og den stilling, som A var ansat i. D havde erfaring fra praksis, netværk og stor viden inden for området. D havde således drevet selvstændig virksomhed i syv år og havde et netværk, som hun tog med sig ind i UCN.
I slutningen af august 2011 havde han en samtale med D om stillingen. Hun ville overveje det, og på et møde den 7. september 2011 takkede D ja til stillingen. Det blev aftalt, at hun inden tiltrædelsen kunne færdiggøre igangværende projekter i sin virksomhed. Han havde håbet, at D kunne være tiltrådt den 1. oktober 2011, men det var ikke muligt. Han orienterede C om, at han havde ansat D pr. 1. januar 2012.
A var nyuddannet, og han så hende ikke som en mulig kandidat til stillingen. Arbejdsopgaverne i stillingen som ledelses- og organisationskonsulent er klassisk undervisning i ledelse.
Den anden del med skræddersyede konsulentopgaver går ud på ”business to business”, hvor man er afhængig af tidligere erfaring som konsulent samt af et netværk. Det kunne f.eks. være arbejde med en ledelse, som har udfordringer i sine ledelseslag, hvor man skal arbejde med nye modeller, f.eks. på grund af udfordringer med medarbejdere. Den enkelte virksomhed har en opgave, som de skal have løst, og det skal den enkelte konsulent hjælpe med. Begge opgaver er en del af deres forretningsgrundlag. Man skal som konsulent kunne fungere i begge lag for at være ansat i UCN. Man kan tjene flere penge i det skræddersyede segment. Kategorierne fyldte stort set det samme i 2011. De havde størst behov for at vækste i det skræddersyede segment. Det var der, de havde deres fokus. Vægtningen mellem opgaverne var 75 % på det skræddersyede segment, men der skal være en kombination mellem de to områder.
Hos D lagde han vægt på, at D havde fungeret i 6-7 år som selvstændig konsulent. Hun havde gennem hele perioden haft konsulentopgaver, og hun var tilknyttet Act2learn en del af sin tid. Ud fra de kriterier, som han havde skrevet i stillingsopslaget, valgte han D og …, fordi de havde erfaring som konsulenter, og fordi de havde et netværk, som kunne bruges. Efter hans opfattelse kunne A ikke varetage konsulentopgaven. Hendes kompetencer kunne ikke bruges. Det formelle var med hendes kandidatuddannelse i orden, men hun havde ingen erfaring at bygge på i forhold til ”business to business”, og hun havde ikke et dokumenterbart netværk. Såfremt A havde søgt stillingen, ville hun være havnet i ”nej-bunken”, alene fordi hun var nyuddannet.
Han kan vedstå sin forklaring for byretten og landsretten om omplacering. Han undersøgte inden for Act2learns område, om A kunne omplaceres. Hun var nyuddannet, havde ikke erfaring som konsulent og havde ikke et nævneværdigt netværk i forhold til kunderelationer. Han vidste, at hun havde været i praktik hos Novi. Han mener, at det sundhedsfaglige område blev nævnt under ansættelsessamtalen.
Han var i dialog med UCN’s personaleafdeling i forbindelse med afskedigelserne. A blev forsøgt omplaceret til ”UCN Kommunikation”, før beslutningen om, hvem der skulle afskediges, blev truffet, og før han blev bekendt med, at hun var gravid. Efter at han og A havde talt sammen, rettede han henvendelse til kommunikationschef L om muligheden for at flytte A til kommunikationsafdelingen. Han blev nødt til at spørge L, idet han ikke kunne træffe beslutninger uden for Act2learn. L sagde, at A for så vidt godt kunne flyttes til kommunikationsafdelingen, men at han selv skulle afholde lønnen. Derfor gav det ikke mening for ham at flytte A, og han gjorde ikke mere ud af det. Han husker ikke, om han efterfølgende meddelte dette til A.
Han vurderede, at der ikke var mulighed for at omplacere A inden for Act2learn. Han overvejede ikke at undersøge muligheden for at omplacere A til en anden afdeling i UCN i overensstemmelse med UCN’s notat om procedure ved uansøgt afsked.
Den 6. oktober 2011 fortalte A, at hun var gravid. Han husker ikke nærmere, hvad der blev sagt. Normalt vil han sige tillykke, og det har han sikkert også gjort til A.
Efter As oplysning om, at hun var gravid, og frem til høringsbrevet, gjorde han sig ikke nærmere overvejelser om omplacering af A inden for Act2learn, da han jo havde foretaget vurderingen.
Fra den 6. oktober 2011 og frem til opsigelsen af A gjorde han sig ikke yderligere tanker om omplacering. Han rettede ikke henvendelse til andre enheder inden for UCN. Hans omplaceringsforpligtelse var inden for rammerne af Act2learn. Der var andre i Act2learn, der blev indstillet til afskedigelse. Der var tale om tre medarbejdere. Det var ikke muligt at omplacere disse medarbejdere. De skulle spare 7 %, så det gav ikke mening at spørge andre chefer, om de ville have mere administrativt personale. Det var lidt andre forhold, der gjorde sig gældende i forhold til A, fordi hun ikke var i administrationen, og derfor forsøgte man indledningsvist at omplacere hende. Det var helt klart, at omplacering ikke var muligt for de øvrige medarbejdere, der stod til en afskedigelse.
Act2learn er en selvstændig organisation. Han kan ikke genkende, at 20 % af As arbejdstid var andre steder end i Act2learn, men hun var i samspilsrelationer i ”UCN Center for Byggeri og Business”, hvilket ligger inden for ”Eftervidereuddannelse”. Det sundhedsmæssige område ligger også inden for dette. A lavede også noget arbejde inden for pædagogik og ledelse, som også lå inden for ”Eftervidereuddannelse”. A udførte også arbejde for ”UCN Kommunikation”.
O har forklaret bl.a., at hun er uddannet inden for it. Hun har været udvikler i det private erhvervsliv og har været underviser. De sidste syv år har hun været studieleder på it-uddannelserne ved UCN. It-uddannelserne er ikke en del af Act2learn, der er en del af grunduddannelsen.
Dem, man skulle ansætte, skulle undervise på alle fire grunduddannelser inden for hendes område, hvis det var muligt. Nogle af hendes ansatte underviser på et område, mens andre underviser på alle fire områder.
Afsnittet "Faglig profil" i stillingsopslaget vedrører kandidaternes faglighed, og hun går umiddelbart efter kandidatuddannede. Hendes uddannelser skulle kunne dækkes. "Anden relevant akademisk videregående uddannelse" kunne være en fra ”humanistisk informatik” med praktisk erfaring og undervisningserfaring. Det kunne også være en, der var uddannet inden for elektronikområdet. Erfaringen, der kræves, er inden for fagområderne, f.eks. programmering og/eller undervisningserfaring. Det skal være it-relateret, ellers er det ikke relevant.
Stillingen som underviser blev besat af R. R blev ansat til at undervise i tre forskellige uddannelser i det første halve år. Alle hendes undervisere lever op til at kunne undervise i de fag, de har. As kompetencer, som nævnt i CV’et, kunne ikke bruges, for som hun læser de faglige kompetencer, er der tale om kompetencer inden for "front-end". Hendes uddannelsesområde arbejder inden for "back-end". A ville måske kunne undervise på et område omkring kommunikation, men det vil ikke være nok til at være fuldtidsunderviser hos hende. Det kunne måske blive 100 timer pr. semester, som hun kunne tilbyde ud fra As CV. Hvis hun havde fået As ansøgning til stillingen som underviser, ville hun ikke have kaldt A til samtale, fordi A ikke har praktisk erfaring, selvom As formelle uddannelsesniveau er i orden i forhold til stillingen. Hun fik kendskab til A i forbindelse med, at Act2learn varetog en opgave på it-området. A var med til at lave en mindmap.
Hun havde ikke nedskæringer, men derimod vækst. Hun blev ikke kontaktet med henblik på at modtage nye medarbejdere fra de områder, der skulle spare. Hun blev ikke præsenteret for CV’er. Hun husker ikke, om A har lavet foldere for dem.
G har forklaret bl.a., at hun kan vedstå sin forklaring som gengivet i landsretsdommen, dog med den ændring, at hun pr. 1. oktober 2014 er ansat som områdechef i Act2learn inden for ”Pædagogik og Sundhed”. Hun er uddannet folkeskolelærer og har en master i læring og ledelse. Hun har arbejdet som pædagogisk konsulent og uddannelseskonsulent. Hun har tidligere været områdechef i UCN i ”Eftervidereuddannelse PÆD”. Der var på det tidspunkt tre fagområder indenfor ”Eftervidereuddannelse”. Q sad i ”Eftervidereuddannelse SUND” på dette tidspunkt. ”Eftervidereuddannelse” blev i 2011 til Act2learn. Hun er ret sikker på, at denne navneændring blev meldt ud til medarbejderne. Der skete ikke nogen ændring i den enkeltes ansættelsesforhold som følge af navneændringen. Deres økonomi i Act2learn var adskilt fra UCN. De havde deres egen "bundlinie", som selvfølgelig var en del af UCN. Hvis de udførte arbejde for andre i UCN, skete afregningen altid efter de interne procedurer. Hvis A havde lavet brochurer eller andet uden for Act2learn, blev der afregnet efter en fast timesats, og hvis der var tale om en mere flydende opgave, kunne der laves en fast pris. Noget arbejde var man som medlem af en større organisation som UCN forpligtet til at lave. Det var primært ved undervisning og konsulentopgaver, der blev lavet regninger.
Q fik sin ansættelse forlænget og overgik dermed til at være ansat under hende. Qs arbejdsopgaver var de samme som hidtil. Hun skulle arbejde med evaluering. Q skulle også lave ekstern evaluering. De tjener penge på dette. Q tog sig af de eksterne evalueringer. I hver afdeling er der dog fortsat en, der tager sig af de interne evalueringer. Q blev ansat igen fra den 28. november til den 31. december 2011. Hun sørgede selv for denne ansættelse. Det er korrekt, at der var en besparelsesrunde. Alligevel genansatte hun Q, fordi der lå en masse arbejde, der skulle laves. Evalueringen var rigtig vigtig. Det var ikke muligt at bruge de andre medarbejdere, der også varetog evalueringsopgaver. De var forpligtet i forhold til de interne evalueringer. Opgaverne med de eksterne evalueringer var ligeledes nødvendige at få løst. De drøftede situationen i organisationen, fordi den var speciel. Hun så ikke, at hun havde nogen i huset, der kunne tage opgaven. En af løsningerne på yderligere besparelser blev at løse evalueringsopgaverne på skolerne internt i organisationen, fordi det var billigere. Q blev sat på denne opgave.
Der var skarpe deadlines to gange om året. De skulle levere noget hele tiden. Der var i forbindelse med semesterafslutning halvårlige deadlines på evaluering af egne uddannelser. I perioden, hvor Q ikke var ansat, var der ikke nogen, der varetog hendes opgaver med evaluering i ”SUND”. Når man er uddannet inden for kommunikation ved Aalborg Universitet, har man en profil, som ikke passer til den stilling, som Q varetog. Q laver analyser og design. Det er nok også en del af uddannelsen inden for kommunikation.
A havde 10 ECTS-point inden for evaluering. Q havde væsentligt flere, og det var en væsentlig del af hendes begrundelse for at vælge Q. Hun arbejdede sammen med A i 2009-2011 som uddannelseskonsulent omkring noget markedsføringsmateriale. Det var opgaver vedrørende brochurer og kataloger, og det gik ikke så glat. Uddannelseskonsulenter lavede indholdet, og A tog sig af det grafiske. Derfor kunne hun slet ikke se, at A kunne være relevant til Qs stilling. Der var på et tidspunkt et barselsvikariat i LP, og det var egentlig ikke meningen, at det skulle genbesættes, men da de lavede nærmere beregninger, fandt de ud af, at de godt kunne ansætte Q.
Det er korrekt, at P var indstillet til afskedigelse, og at P arbejdede inden for hendes område. Det har aldrig været hendes intention, at P skulle fyres. Hun og F havde drøftet, hvem der skulle afskediges, og Søren havde udfordret hende i forhold til P. De funktioner, som P havde, var administrative, og de skulle varetages.
Hun var ikke opmærksom på, hvad A havde lavet under studiet. Der er ikke noget ekstraordinært i at have været i praktik under sit studie. Hun har aldrig set, at A skulle have særlige kompetencer.
Hun havde på et møde med F formentlig drøftet, om der var nogen i organisationen, der kunne varetage den stilling, som Q fik. Hun husker ikke datoen for denne drøftelse. Efter hendes mening kunne A ikke varetage Qs stilling uanset hvad. Hun havde ikke As eksamensbeviser eller CV fremme i forbindelse med drøftelsen om besættelse af den stilling, som Q fik.
”Act2learn Pædagogik og Sundhed” og ”Act2learn Design & Byggeri og Ledelse & HR” har hver sit ansvarsområde. Hun husker ikke præcis, hvornår ”Eftervidereuddannelse” endeligt blev til Act2learn. Det hed Act2learn i 2011, så vidt hun husker.
A blev opsagt den 28. november 2011 til fratræden med udgangen af februar 2012, og sagen angår, om hendes arbejdsgiver, Professionshøjskolen University College Nordjylland (UCN), har overtrådt ligebehandlingslovens § 9 eller § 2 ved at have afskediget hende under hendes graviditet. Det er et hovedspørgsmål under sagen at afgøre, hvilken betydning det har, at UCN hverken inden opsigelsen den 28. november 2011 eller i opsigelsesperioden frem til udgangen af februar 2012 tilbød A andre stillinger, der var ledige hos UCN.
Indstævntes principale anbringende om overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9.
Det fremgår af ligebehandlingslovens § 9 bl.a., at en arbejdsgiver ikke må afskedige en lønmodtager på grund af graviditet. Såfremt en afskedigelse finder sted under graviditet, påhviler det arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke er begrundet i graviditeten, jf. § 16, stk. 4.
Afskedigelsen af markedsføringskoordinator A fandt sted som led i en større afskedigelsesrunde og havde sin baggrund i besparelser, der var pålagt UCN. Medarbejderne blev ved et personalemøde den 6. oktober 2011 orienteret om, at der skulle ske afskedigelser. På dette tidspunkt havde ledelsen allerede udarbejdet en spareplan og truffet beslutning om, hvilke funktioner der kunne nedlægges, og overvejet, hvilke medarbejdere der bedst kunne undværes. Der er enighed om, at beslutningen om at nedlægge markedsførings-funktionen blev truffet i et ledelsesmøde den 19. september 2011, og at As navn på dette tidspunkt var anført på listen over fem medarbejdere i hendes afdeling, som ledelsen agtede at sige op. Forinden havde hendes leder, udviklingsdirektør F, undersøgt muligheden for at overføre hende til kommunikationsafdelingen og erfaret, at dette ikke var muligt. Der er endvidere enighed om, at A den 6. oktober 2011 orienterede F og dermed UCN om, at hun var gravid.
Efter det oplyste lægger Højesteret til grund, at bortset fra en enkelt medarbejder (P) blev de øvrige på listen, herunder A, afskediget, ligesom den planlagte nedlæggelse af markedsføringsfunktionen, som A hidtil havde varetaget, blev gennemført.
Højesteret har ved domme af 24. juni 2002 (UfR 2002.2026) og 6. december 2004 (UfR 2005.886/2) fastslået, at det er et almindeligt ansættelsesretligt princip, at rimeligheden af en afskedigelse skal vurderes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet. Højesteret finder, at dette også gælder ved bedømmelse af lovligheden af en afskedigelse efter reglerne i ligebehandlingsloven.
Ved vurderingen af, om arbejdsgiveren har løftet sin bevisbyrde for, at afskedigelsen ikke er begrundet i graviditeten, kan det efter omstændighederne få betydning, hvis arbejdsgiveren ikke har udnyttet en eventuel mulighed for omplacering til en stilling, som var ledig i tiden op til opsigelsestidspunktet, eller som på opsigelsestidspunktet måtte forventes at blive ledig inden udløbet af opsigelsesperioden.
A har påberåbt sig fire stillinger, hvortil omplacering efter hendes opfattelse var mulig i perioden fra den 6. oktober 2011, da UCN fik kendskab til hendes graviditet, og frem til opsigelsen af hende den 28. november 2011. Efter bevisførelsen lægger Højesteret til grund, at stillingen som ledelses- og organisationskonsulent og stillingen som underviser på it-området var besat af henholdsvis sociolog D og cand.it R allerede inden den 6. oktober 2011. En omplacering af A til disse stillinger var allerede af den grund ikke mulig. P, der i modsætning til A ikke var beskæftiget med markedsføringsarbejde, var i uopsagt stilling, og omplacering af A til denne stilling var derfor heller ikke et muligt alternativ til afskedigelse. Efter det oplyste om sociolog Qs uddannelsesmæssige baggrund og faglige kvalifikationer, som UCN var bekendt med fra hendes hidtidige ansættelse hos UCN, finder Højesteret, at omplacering af A til denne stilling heller ikke var et relevant alternativ til afskedigelse. Under disse omstændigheder lægger Højesteret til grund, at UCN ikke har haft anledning til at overveje omplacering af A til de nævnte stillinger.
På den anførte baggrund finder Højesteret, at UCN har godtgjort, at afskedigelsen af A var begrundet i besparelser og hverken helt eller delvist i hendes graviditet.
Indstævntes subsidiære anbringende om overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2
Det fremgår af ligebehandlingslovens § 2, at en arbejdsgiver skal behandle mænd og kvinder lige ved ansættelser, forflyttelser og forfremmelser. Såfremt en gravid kvinde påviser faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet forskelsbehandling, påhviler det arbejdsgiveren at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket, jf. § 16 a.
Efter afskedigelsen af A, men inden fratrædelsestidspunktet, blev en tidsbegrænset stilling som akademisk medarbejder ledig i den afdeling af UCN, som varetog sygeplejerskeuddannelsen. Der er enighed om, at hun var kvalificeret til denne stilling, men at hun undlod at søge den. Herudover blev Q ansat i en ny stilling den 1. januar 2012, og en stilling som international mobilitetskoordinator blev opslået ledig den 19. januar 2012.
Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at anse UCN’s undladelse af at tilbyde A den ledige stilling på sygeplejerskeuddannelsen for en overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2. Højesteret lægger i den forbindelse vægt på, at hun hverken havde ansøgt om eller givet udtryk for interesse i ansættelse i denne stilling, og at der i øvrigt heller ikke er påvist faktiske omstændigheder, f.eks. i form af tilkendegivelser fra UCN, som giver anledning til at formode, at der ville ske en krænkelse af ligebehandlingsprincippet, hvis hun havde søgt den pågældende stilling. Der er af samme grund heller ikke grundlag for at fastslå, at UCN’s undladelse af at tilbyde A de andre stillinger, som blev ledige efter opsigelsen af hende den 28. november 2011, indebærer en overtrædelse af § 2.
UCN har godtgjort, at afskedigelsen af A var begrundet i besparelser og hverken helt eller delvist i hendes graviditet, og hun har derfor ikke krav på godtgørelse for afskedigelse i strid med ligebehandlingslovens § 9, jf. § 16. A har ikke påvist faktiske omstændigheder, der giver grundlag for at formode, at hendes graviditet helt eller delvist var årsagen til, at hun efter opsigelsen ikke blev tilbudt en anden stilling hos UCN. Herefter har hun heller ikke krav på godtgørelse for overtrædelse af lovens § 2, jf. § 14. Højesteret tager derfor UCN’s frifindelsespåstand til følge.
Efter sagens udfald, værdi og omfang skal Kristelig Fagforening som mandatar for A i sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret i alt betale 160.200 kr. til UCN. Heraf er 150.000 kr. til dækning af UCN’s udgifter til advokatbistand og 10.200 kr. til dækning af retsafgift.
Professionshøjskolen University College Nordjylland frifindes.
I sagsomkostninger for byret, landsret og Højesteret skal Kristelig Fagforening som mandatar for A i alt betale 160.200 kr. til Professionshøjskolen University College Nordjylland.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
TDC Landsklub: 2015-12-04
1. halvleg vundet ved EU-domstolen
EU-Domstolens Generaladvokat har i et offentliggjort forslag til afgørelse, givet lønmodtagerne medhold i årelang strid. Det sker i spørgsmålet om danske private arbejdsgiveres pligt til at betale godtgørelse til ældre funktionærer med lang anciennitet som bliver afskediget, men som fortsætter på arbejdsmarkedet
Det er endnu for tidligt at lade champagnepropperne sprænge, medmindre naturligvis det sker som led i forberedelserne til det forestående nytår.
Selv om generaladvokaten fra EU-domstolen i sit forslag til afgørelse afviser arbejdsgivernes påstande, er EU-domstolen ikke forpligtet til at følge Generaladvokatens forslag. Men statistisk sker det i fire ud af fem sager.
Og når EU-domstolen kommer med sin endelige afgørelse om formentlig 6 til 9 måneder, skal sagen tilbage til Højesteret i Danmark, som i september 2014 sendte spørgsmålene til EU-domstolen.
EU-domstolen underkendte funktionærlovens retspraksis
Baggrunden er, at EU-domstolen helt tilbage i oktober 2012 fandt, at den danske funktionærlov var i strid med EU-lovgivningens forbud mod aldersdiskrimination. Sagen blev oprindelig rejst af Ingeniørforeningen i Danmark mod Region Syddanmark. Regionen havde afskediget en funktionær med mere end 12 års anciennitet. Men alene fordi han var fyldt 60 år fulgte Regionen retspraksis på området og udbetalte ikke den fratrædelsesgodtgørelse som yngre funktionærer med samme anciennitet ellers ville få udbetalt. EU-domstolen nåede frem til, at fordi den ældre afskedigede funktionær ikke gik på pension, men derimod kunne dokumentere, at han fortsatte sin erhvervsmæssige karriere på arbejdsmarked, var der tale om aldersdiskrimination.
Retstilstande hos offentlige arbejdsgivere er afklaret
Det var Vestre Landsret som dengang havde forespurgt EU-domstolen, om den danske retspraksis var forenelig med EU-direktivet om aldersdiskrimination. Nu gik sagen tilbage til Vestre Landsret. Men inden sagen blev genoptaget af landsretten fulgte Region Syddanmark i den konkrete sag EU-domstolens afgørelse og udbetalte fratrædelsesgodtgørelsen samt sagens omkostninger.
Efterfølgende blev en række prøvesager i tilsvarende sager anlagt ved såvel Vestre Landsret som Østre Landsret. Alle prøvesagerne blev anket til Højesteret. Og i januar 2014 afgjorde Højesteret prøvesagerne anlagt mod offentlige arbejdsgivere. Og i de tilfælde, hvor lønmodtagerne kunne dokumentere, at de var fortsat på arbejdsmarkedet, blev de offentlige arbejdsgivere i medfør af EU-domstolens afgørelse dømt af Højesteret til at foretage efterbetaling. Dengang udtalte Højesteret, at man alene havde taget stilling til retstilstanden for offentlige arbejdsgivere.
Retstilstand mod private arbejdsgivere er fortsat uafklaret
Det var herefter planen at prøvesagerne mod private arbejdsgivere skulle være afgjort i august 2014. Men under sagerne for Højesteret gjorde de private arbejdsgivere gældende, at de blot havde fulgt den danske lovgivning til punkt og prikke. De mente ikke, at det var deres ansvar at Folketinget havde implementeret EU-direktivet forkert. Arbejdsgivernes synspunkt var, at hvis de nu skulle foretage tilbagebetaling, ville det svare til at lovgive med tilbagevirkende kraft. Og det vil stride mod et afgørende retssikkerhedsmæssigt princip.
Arbejdsgivernes synspunkter var ganske analogt med en tilsvarende sag, hvor EU-domstolen gav arbejdsgiverne medhold. Det var sager om erstatningsferie ved sygdom under ferie. Sagerne opstod i tidspunktet mellem EU-domstolens afgørelse om erstatningsferie i 2009 og indtil den danske ferielov blev ændret i 2012. Her nåede EU-domstolen frem til, at danske arbejdsgivere alene var forpligtet af ferieloven, selv om ferieloven var i modstrid med EU-retten.
På grund af de private arbejdsgiveres synspunkter under den nye sag om fratrædelsesgodtgørelse besluttede Højesteret i september 2014 at spørge EU-domstolen om, hvilke retsprincipper der vægtes højest: Er private arbejdsgivere direkte forpligtet af EU-lovgivningen selv om det er i modstrid med national lovgivning, eller vægter retsprincippet om, at man ikke lovgiver med tilbagevirkende kraft højere. Generaladvokaten har i sit forslag til afgørelse i denne sag afvist arbejdsgivernes synspunkt.
”Opsigtsvækkende” forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag af til afgørelse i sagen om fratrædelsesgodtgørelse blev offentliggjort i slutningen af november 2015. Og den adskiller sig dermed fra tidligere afgørelser truffet af EU-domstolen. Nogle af de relativ ganske få juridiske iagttagere som har kommenteret generaladvokatens forslag til afgørelse, benævner da også forslaget til afgørelse for opsigtsvækkende.
Og derfor er det endnu for tidligt at begynde at skåle for en sejr. Som nævnt venter vi nu på, at EU-domstolen indenfor formentlig 6-9 måneder kommer med sin endelige afgørelse. Og EU-domstolen er ikke forpligtet til at følge forslaget til afskedigelse, selv om det ofte sker. Når EU-domstolen har afgjort sagen, skal Højesteret genoptage prøvesagerne. Og til slut skal teleafdelingerne og TDC i de mere end 100 ventende sager nærlæse Højesterets afgørelser for at konstatere om de umiddelbart kan anvendes til at forlige de verserende sager.
Afskedigelse meddelt efter 1. februar 2015
De sager som nu venter, drejer sig alle om sager, hvor afskedigelsen er meddelt før den 1. februar 2015. For afskedigelser meddelt den 1. februar 2015 eller senere gælder en ændret funktionærlov, således at alle funktionærer med mere en 12 års anciennitet får fratrædelsesgodtgørelse uanset alder og uanset om man fortsætter sin erhvervsmæssige karriere. Eneste undtagelse er, hvis ansættelsesforholdet ophører på grund af pligtig afgangsalder. Undtagelsen skyldes, at der i den situation - juridisk set - ikke er tale om afskedigelse, men derimod udløb af en ansættelsesaftale.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
To nye domme om ansattes erstatningsansvar efter markedsføringsloven - Horten Advokatpartnerselskab
Højesteret har den 26. januar afsagt to domme vedrørende ansattes erstatningsansvar for handlinger i strid med markedsføringsloven. I den ene sag blev en ansat og dennes nye arbejdsgiver dømt til at betale erstatning for deres handlinger, mens det i den anden sag ikke fandtes bevist, at to ansattes handlinger var i strid med markedsføringsloven.
I henhold til markedsføringsloven § 19 må en person, der via et tjenesteforhold i en virksomhed retmæssigt har fået kendskab til eller rådighed over virksomhedens erhvervshemmeligheder, ikke viderebringe eller benytte sådanne hemmeligheder.
Markedsføringslovens § 1 foreskriver endvidere, at erhvervsdrivende skal udvise god markedsføringskik under hensyntagen til forbrugerne, erhvervsdrivende og almene samfundsinteresser.
Herudover har en lønmodtager en streng loyalitetspligt i forhold til arbejdsgiveren, så længe ansættelsesforholdet består. Dette medfører blandt andet, at denne skal afstå fra konkurrerende handlinger.
En ansat var erstatningsansvarlig
Den første dom omhandlede en medarbejder, der var ansat som sælger i en virksomhed. Medarbejderen opsagde sin stilling i december 2004 med fratrædelse i udgangen af januar 2005. Medarbejderen blev sygemeldt i januar 2005. Højesteret fandt det bevist, at medarbejderen havde arbejdet for en konkurrerende virksomhed, mens han var sygemeldt. Medarbejderen havde blandt andet bistået konkurrenten med udarbejdelse af et tilbud rettet mod en af den oprindelige arbejdsgivers kunder. Dette medførte, at kunden i marts 2005 meddelte, at de ville skifte leverandør til konkurrenten.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at medarbejderen havde videregivet erhvervshemmeligheder men fandt, at han groft havde tilsidesat sin loyalitetsforpligtigelse i forhold til den oprindelige arbejdsgiver ved at have foretaget konkurrerende handlinger, der kunne skade dennes virksomhed. Medarbejderen havde hermed handlet ansvarspådragende. Højesteret bemærkede derimod, at medarbejderen i januar 2005 var ansat, ikke erhvervsdrivende, og derfor ikke kunne anses for selvstændigt at have overtrådt markedsføringslovens § 1.
Derudover angav Højesteret, at den konkurrerende virksomhed havde handlet i strid med god markedsføringsskik, og altså overtrådt markedsføringslovens § 1, da den havde gjort brug af medarbejderens bistand ved udarbejdelsen af tilbuddet til den potentielle kunde. Virksomheden måtte have indset, at medarbejderen tilsidesatte sine forpligtigelser over for den oprindelige arbejdsgiver. Den konkurrerende virksomhed havde dermed tillige handlet ansvarspådragende.
Medarbejderen og konkurrenten blev derfor kendt solidarisk erstatningsansvarlige for det tab, som den oprindelige arbejdsgiver havde fået ved tabet af kunden. Erstatningen blev fastsat til kr. 300.000.
To ansatte havde ikke handlet ansvarspådragende
I den anden dom skiftede medarbejder 1 og medarbejder 2 i slutningen af 2005 ansættelse fra et ejendomsadministrationsselskab S1 til et andet ejendomsadministrationsselskab S2. Kort tid herefter opsagde fire boligforeninger den administrationsaftale, som de havde med S1. De fire boligforeninger indgik i stedet en aftale med S2.
S1 krævede herefter erstatning fra medarbejder 1 og medarbejder 2 for det tab, de havde lidt, ved at de fire boligforeninger havde opsagt deres administrationsaftaler. S1 anførte, at medarbejder 1 og medarbejder 2 havde gjort brug af S1's erhvervshemmeligheder og dermed handlet i strid med god markedsføringsskik.
Højesteret fandt i denne sag, at det bevismæssigt måtte lægges til grund, at de fire boligforeningerne selv havde taget initiativ til at skifte ejendomsadministrator, eftersom de ikke var tilfredse med S1. Foreningerne havde selv henvendt sig til medarbejder 1. Det var herudover ikke bevist, at medarbejder 1 og medarbejder 2's eventulle anvendelse af S1's formularer havde fremskyndet dette administratorskifte.
Højesteret konkluderede herefter, at det ikke var blevet godtgjort, at S1 havde lidt et tab som følge af medarbejder 1 og medarbejder 2's handlinger. Medarbejderne blev herefter frifundet for kravet om erstatning.
Den førstnævnte dom er primært interessant derved, at den nye arbejdsgiver blev anset for solidarisk ansvarlig på grund af adfærd i strid med markedsføringslovens § 1. Et sådant ansvar kan komme på tale i særligt oplagte eller grove tilfælde, hvor det må stå den konkurrerende virksomhed klart, at den medvirker til en retsstridig adfærd.
Yderligere er den førstnævnte dom interessant derved, at Højesteret anfører, at det forhold at medarbejderen på tidspunktet for bistanden til den konkurrerende virksomhed var ansat, ikke erhvervsdrivende, fører til at markedsføringslovens § 1 ikke er overtrådt selvstændigt af medarbejderen. Dette synes at være et brud med den hidtidige antagelse i den juridiske litteratur.
I sager om erstatning for krænkelse af erhvervshemmeligheder viser det sig ofte, at virksomhederne har ganske vanskeligt ved at påvise, at erhvervshemmeligheder er udnyttet, og at det er udnyttelsen af oplysningerne, som har været årsag til et økonomisk tab. Meget ofte vil der også være andre konkurrerende årsager til, at virksomheden mister kunden, og det er en vanskelig sag at få belyst nøjagtigt, hvad der skete hos konkurrenten. De to domme illustrerer på forskellig vis de bevismæssige udfordringer vedrørende krænkelsen, tabet og tabsopgørelsen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret i Finland accepterer Modstandsbevægelsens ankesag - Nordfront.dk
Højesteret i Finland accepterer Modstandsbevægelsens ankesag
Af Redaktionen, 28 marts, 2019
MODSTANDSBEVÆGELSEN: Finlands Højesteret har besluttet at acceptere Den Nordiske Modstandsbevægelses anke af det organisationsforbud, som domstolen og appelretten tidligere har besluttet. Virksomheden forbydes midlertidig frem til afgørelsen.
Højesteret i Finland meddelte torsdag, at Den Nordiske Modstandsbevægelse tillades at anke sagen om opløsningen af organisationen i landet. Det betyder, at dommen om opløsning, som Politistyret i Finland har krævet, og som både domstolen og appelretten har godkendt, nu vil blive behandlet af højesteret.
Samtidig besluttede højesteret, at Modstandsbevægelsens aktiviteter midlertidig forbydes, og at dens aktiviteter ophører, indtil Højesteret har afgjort sagen. Det midlertidige forbud var et krav fra Politistyret.
Dette skriver Højesteret i sin annoncering om årsagerne til at tage sagen op:
Ifølge Politistyret er der forudsætninger for at opløse DNM, da foreningen udfører aktiviteter, der i væsentlig grad strider mod lov og god skik, blandt andet ved at sprede hadretorik om indvandrere, seksuelle minoriteter og jøder, stille spørgsmålstegn ved holocaust og herliggørende fascister og godkende vold, der er opstået ved foreningens aktiviteter. DNM bestrider Politistyrets påstande. DNM mener selv, at de har handlet inden for rammerne af ytringsfrihed og foreningsfrihed.
Højesteret vil meddele sin endelige beslutning efter sagen er blevet behandlet. Den gennemsnitlige behandlingstid af ankesager i Højesteret er cirka et år efter, at ankesagen er blevet accepteret. I denne periode er aktiviteterne i Den Nordiske Modstandsbevægelse derfor forbudt.
Nordfront følger sagens udvikling.
Manifestation for ytrings- og foreningsfrihed i Finland, 28. november 2018, Helsinki.
Kristian Niss says:	28 marts, 2019 kl. 15:23
Åååhh nej. Vi har fået at vide at vi ikke må kæmpe for vores folk.
Hvad så? Hvad gør vi nu?
Det samme som altid. En domstol der underkender nationalsocialismen eller sit folks kamp for overlevelse er ikke legitim.
Aegeus says:	28 marts, 2019 kl. 15:34
De går blot NRMs ærinde, men de fatter det ikke. Jo mere de forbyder den rigtige højrefløj, desto større bliver den, fordi voksne mennesker er lidt ligesom børn – vi vil alt det, vi ikke må.
https://twitter.com/ramzpaul/status/1111000156902703104
Peter says:	28 marts, 2019 kl. 15:49
Modstandsbevægelsen er ikke på højrefløjen
Anders says:	28 marts, 2019 kl. 19:50
Nationalsocialismen er hverken højre eller venstre. Vi høre sket ikke ind i det (((spil))) men hvis vi skulle sættes nogen steder så er det i midten.


text:
Højesteret har taget stilling til beløbsbegrænsede udlægsbegæringer|Horten
Højesteret har taget stilling til beløbsbegrænsede udlægsbegæringer
Højesteret har ved kendelser af 16. april 2019 ændret Vestre Landsrets kendelse af 5. juli 2019 – og stadfæstet Østre Landsrets kendelse af 5. september 2019 – hvorefter beløbsbegrænsede udlægsbegæringer ikke afbryder forældelsesfristen for den fulde fordring.
Vi har tidligere omtalt Vestre Landsrets kendelse af 5. juli 2019, hvor Vestre Landsret afsagde kendelse om, at en beløbsbegrænset udlægsbegæring virker forældelsesafbrydende for kreditors fulde krav, jf. forældelseslovens § 18.
Efterfølgende omtalte vi Østre Landsrets kendelse af 5. september 2019, hvor Østre Landsret kom frem til det modsatte resultat.
Begge sager blev efterfølgende indbragt for Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse, og Højesteret har den 16. april afsagt kendelse i de to sager i overensstemmelse med Østre Landsrets konklusion.
Højesteret udtalte i sine præmisser blandt andet:
'Efter § 18, stk. 1, i forældelsesloven afbrydes forældelse ved indgivelse af anmodning om udlæg, og det er en yderligere betingelse for afbrydelse, at fordringshaveren søger forretningen fremmet inden for rimelig tid. Ved anmodning om udlæg som nævnt i retsplejelovens § 507, stk. 2, søger fordringshaveren under fogedforretningen kun at opnå fuldbyrdelse af den del af sin fordring, der anmodes om udlæg for. I denne situation søger fordringshaveren ikke fogedsagen fremmet til foretagelse af udlæg for den resterende del af fordringen. Ordlyden af § 18, stk. 1, taler således for, at der alene sker afbrydelse af forældelsen for den del af fordringen, der anmodes om udlæg for.
Denne forståelse stemmer også bedst med de hensyn, som forældelsesloven bygger på. Ved ikrafttrædelsen af loven blev Danske Lov 5-14-4 om fordringshaverens adgang til at afbryde forældelse ved påmindelse således ophævet for alle typer af fordringer. Det fremgår af forarbejderne til loven, at der i den forbindelse blev lagt vægt på de overordnede hensyn bag reglerne om forældelse, herunder til at fordringer afvikles eller bringes på det rene inden for rimelig tid, og til at undgå procesførelse om meget gamle fordringer. Disse hensyn fandtes ikke på tilfredsstillende måde tilgodeset ved en ordning, hvor fordringshaveren til enhver tid kunne forny forældelsesfristen ved blot at tilkendegive over for skyldneren, at han eller hun mente at have et krav mod den pågældende. I tilfælde, hvor en fordringshaver efter retsplejelovens § 507, stk. 2, begrænser sin anmodning om udlæg til en del af fordringen, har anmodningen for så vidt angår den øvrige del væsentlige lighedstræk med en sådan påmindelse, der som anført ikke længere er tilstrækkelig til at afbryde forældelse.'
(vores fremhævelse er markeret)
Højsterets kendelse afsagt den 16. april 2020 (sag 146/2019)
Højesteret har således bestemt, at selvom en kreditor opgør sit fulde tilgodehavende i udlægsbegæringen, så fremmes fogedforretningen kun for den beløbsbegrænsede del. Konsekvensen heraf er, at der kun sker en delvis afbrydelse af forældelsen, jf. forældelseslovens § 18, stk. 1.
Videre anfører Højesteret, at udlægsbegæringen for så vidt angår den del, der ikke fremmes til udlæg, i højere grad minder om en påmindelse, som ikke ifølge den nugældende forældelseslov har forældelsesafbrydende effekt.
Kendelsernes betydning
Med Højesterets kendelser er der nu taget endeligt stilling, at en beløbsbegrænset udlægsbegæring ikke afbryder forældelsesfristen for den fulde fordring. Højesterets konklusion er i tråd med den overvejende del af den juridiske litteratur om emnet.
Kendelserne kan give kreditorer anledning til en gennemgang af deres inkassoportefølje med henblik på at vurdere, om der skal gennemføres forældelsesafbrydende handlinger for et større krav end tidligere sket, hvis ikke forældelse allerede er indtrådt.


text:
Derfor kom Parken-sagen ikke i Højesteret – Ansvar og straf
Derfor kom Parken-sagen ikke i Højesteret
Den meget omtalte sag om kursmanipulation med aktier i Parken Sport & Entertainment har nu fundet sin afslutning. Sagen kommer ikke i Højesteret, har Procesbevillingsnævnet netop afgjort. Se her den juridiske baggrund for, at Parken-sagen ikke kom igennem nåleøjet til Højesteret.
Landsrettens dom i en ankesag kan normalt ikke indbringes for Højesteret, men Procesbevillingsnævnet kan tillade, at sådanne straffedomme indbringes for Højesteret som tredje instans, hvis sagen er af principiel karakter, eller der foreligger særlige grunde.
Østre Landsret skærpede i marts måned kraftigt byrettens dom om kursmanipulation med ubetingede fængselsstraffe på 1,5 års fængsel til både selskabets daværende administrerende direktør og bestyrelsesformand samt konfiskation af henholdsvis 800.000 kr. og 9 mio. kr. Dertil blev selskabet idømt en bøde på 13 mio. kr. Direktøren og bestyrelsesformanden ønskede at anke dommen til Højesteret og indgav derfor ansøgning til Procesbevillingsnævnet.
Loven anviser tre muligheder for at få en straffesag i Højesteret:
For det første kan anken støttes på, at landsretten har anvendt loven urigtigt, for eksempel ved at landsretten har misforstået en regel eller ikke taget højde for EU-regulering eller lignende.
I denne sag har Procesbevillingsnævnet, der i øvrigt består af en højesteretsdommer, en landsdommer, en byretsdommer, en advokat og en juraprofessor, åbenbart ikke fundet fejl ved den retlige vurdering af sagen. I øvrigt i modsætning til en tidligere dom om kursmanipulation fra Vestre Landsret, der af Højesteret sidste år blev hjemvist til fornyet behandling ved Vestre Landsret, netop fordi juraen var blevet behandlet afgørende forkert.
For det andet kan anken støttes på, at den idømte straf ikke står i passende forhold til lovovertrædelsen.
I denne sag har Procesbevillingsnævnet anset strafudmålingen – trods dens længde, og at den var ubetinget – for at være i orden. Det forhold, at landsretten afsagde en ubetinget dom i sagen, må således anses for at være i tråd med fast højesteretspraksis for kursmanipulationssager. For så vidt angår straffens længde må denne også anses for at være i overensstemmelse med tidligere praksis, når der henses til, at den skærpede bestemmelse i straffeloven om kursmanipulation blev brugt – samt til den systematiske og langvarige overtrædelse af reglerne og til anvendelse af et samlet beløb på over 100 mio. kr. ved kursmanipulationen.
For det tredje – og ikke relevante i denne sag – kan en anke støttes på, at der har været fejl ved rettergangen, altså formelle fejl ved landsrettens dom eller behandlingen af sagen.
Derimod kan anken ikke støttes på en forkert bevisvurdering af den tiltaltes skyld. Denne vurdering ligger altid fast efter landsrettens behandling og kan ikke senere ændres.
I Parken-sagen mente Procesbevillingsnævnet således ikke, at sagen opfyldte nogen af de tre betingelser, og sagen kom derfor ikke igennem nåleøjet til Højesteret – uanset dens høje profilering i medierne.
4 responses to “Derfor kom Parken-sagen ikke i Højesteret”
1. juni 2017 kl. 13:37
Fornem forklaring for os lægmænd. Vil nævnets afvisning få indflydelse på, hvad Clipper gør i sin erstatningssag, tror du?
1. juni 2017 kl. 14:21
Procesbevillingsnævnet har selvstændigt besluttet, at en beslutning ikke skal begrundes og derved hemmelig.
Det er derfor stort set umuligt at vide, hvad der ligger til grund for en afvisning.
Hans Fogtdal siger:
1. juni 2017 kl. 14:52
Der er i straffeloven en mulighed for, at en forurettet person eller virksomhed kan få behandlet et erstatningskrav under straffesagen, hvis kravet er opstået i forbindelse med den strafbare handling – medmindre det vil være til ulempe for selve straffesagens behandling at behandle kravet.
I Clipper-sagen fandt Østre Landsret, at det ville være for besværligt for straffesagens behandling at tage kravet med under straffesagen. Clipper blev dermed henvist til selv at sagsøge Parken.
Uden at kende nærmere til Clipper-sagen vil det normalt være et godt udgangspunkt for afgørelsen af en erstatningssag, hvor skaden er indtruffet som en følge af den strafbare handling, hvis der er afsagt en endelig fældende straffedom om de samme temaer. Der vil efter en endelig dom normalt heller ikke være anledning til at udsætte erstatningssagen yderligere.
Chrisitan Brøndum siger:
15. juni 2017 kl. 23:31
Parken dom af 23. marts 2017 https://www.scribd.com/document/350156569/UDSKRIFT-AF-%C3%98STRE-LANDSRETS-DOMBOG#page=57&fullscreen=1


text:
Mia Boesen, Pia Skovgaard Hansen, Søren Narv Pedersen
Kort om sygedagpenge og sygedagpengerefusion
Af sygedagpengeloven fremgår, at en medarbejders ret til sygedagpenge bortfalder, hvis medarbejderen uden rimelig grund undlader at medvirke til kommunens opfølgning.
Hvis en medarbejder har ret til fuld løn under sygdom, er det dog den arbejdsgiver, der udbetaler lønnen, som er berettiget til sygedagpengene. Undlader medarbejderen at medvirke til kommunens opfølgning, vil medarbejderens sygedagpenge bortfalde, hvorfor arbejdsgiverens ret til refusion således også vil bortfalde. Denne nye Højesteretsdom vedrører, i hvilket omfang en arbejdsgiver kan modregne den manglende sygedagpengerefusion i medarbejderens løn.
A blev ansat i X Kommune den 1. oktober 2008, hvor hun i henhold til sine ansættelsesvilkår havde ret til løn under sygdom. Den 24. november 2015 meldte A sig langtidssyg fra arbejde.
A indsendte i den forbindelse ikke de nødvendige oplysninger til kommunen på trods af et tilsendt parthøringsbrev herom og på trods af, at hun i mellemtiden havde udfyldt et underretningsbrev inde på selvsamme hjemmeside, hvor oplysningerne skulle gives. Dette medførte, at kommunen, som arbejdsgiver for A, mistede retten til sygedagpengerefusion i den pågældende periode.
Den 21. januar 2016 fik A tilsendt en partshøringsskrivelse fra kommunen, hvor A blev oplyst, at kommunen ville foretage modregning i A's løn for den manglende adgang til dagpengerefusion. Dette gjorde A straks indsigelser imod og anførte blandt andet, at hun ikke havde udfyldt de nødvendige oplysninger, idet hun – efter lægens anvisning – ikke havde tjekket e-mails og e-boks.
Den 4. februar 2016 traf kommunen dog afgørelse om, at man, på trods af A's indsigelser, ville modregne i hendes løn med værdien af den manglende sygedagpengerefusion, svarende til i alt 22.536 kr.
Højesteret fastslog først og fremmest, at kommunens erstatningskrav var omfattet af erstatningsansvarslovens § 23. Det betyder, at en arbejdsgiver kan rejse et erstatningskrav mod en medarbejder, hvis medarbejderen som en del af tjenesten forvolder skade mod arbejdsgiveren, og dette findes rimeligt under hensyn til den udviste skyld, arbejdstagerens stilling og omstændighederne i øvrigt.
Højesteret statuerede herefter, at A havde misligholdt sin loyalitetsforpligtelse ved ikke at medvirke til bopælskommunens opfølgning af hendes sygdomsforløb og således sikre, at kommunen modtog sygedagpengerefusion.
Højesteret vurderede dog, at A ikke havde handlet ansvarspådragende (nok), idet hun ikke forsætligt havde tilsidesat sin pligt til at medvirke til bopælskommunens opfølgning. Ydermere vurderede Højesteret, at A – selvom hun havde været inde på 'mitsygdomsforløb.dk' og endvidere modtog post i sin e-boks – heller ikke havde handlet groft uagtsomt, idet A troede, at hun havde udfyldt de rigtige blanketter, og idet A reagerede straks efter, at hun telefonisk blev gjort opmærksom på hendes manglende udfyldelse af opfølgningen.
Ydermere tillagde Højesteret det vægt, at kommunen ikke havde vejledt A tilstrækkeligt om processen.
I den konkrete sag kom Højesteret derfor frem til, at kommunen ikke var berettiget til at modregne A's manglende udbetaling af sygedagpenge i hendes løn.
Af dommen kan det udledes, at Højesteret anerkender en adgang for arbejdsgiveren til at rejse et erstatningskrav mod medarbejderen, såfremt betingelserne i erstatningsansvarsloven § 23 er til stede. Dette kræver, at medarbejderen har handlet enten forsætligt eller groft uagtsomt og formentlig også, at arbejdsgiveren har vejledt medarbejderen tilstrækkeligt.
Vestre Landsret har tidligere i år anerkendt, at en arbejdsgiver kan tilbageholde løn, såfremt en medarbejder ikke uden lovligt forfald udebliver fra (flere) mulighedssamtaler. Dommen er anket til Højesteret, og Bird & Bird vil følge op på sagen.