text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - forsyningsanlæg
12 Feb 2015 14:31
14 Aug 2014 12:43
SKM2015.115.BR
Retten i Hjørring, BS 2-1292/2012
Grundforbedring, hovedanlæg, varmeforsyning, vandforsyning, stikledninger
Sagen angår, om boligselskabet var berettiget til fradrag i henhold til dagældende § 17 i vurderingsloven for udgifter til anlæg af kloak-, varme- og vandforsyning på en grund på ca. 4.000 m2.
Retten fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, at anlægget ikke kan betragtes som hovedanlæg, der forøger grundens værdi i ubebygget stand, og at der derfor ikke kunne indrømmes fradrag. Retten henviste til, at anlægget var etableret i forbindelse med byggeriet på ejendommen, og at ledningerne efter deres placering, sammenholdt med byggeriets placering og udformning, fremstod som tæt knyttet til byggeriet.
Dorthe Petersen
Sagen vedrører spørgsmålet, om H1 er berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til anlæg af kloak-, varme- og vandforsyning vedrørende ejendommen beliggende ...1, under hensyn til at der er tale om hovedanlæg.
H1's påstand er:
Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at H1 ved vurderingen pr. 1. januar 2002, 1. januar 2003, 1. oktober 2003, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 af ejendommen beliggende ...1, i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til anlæg af kloak-, varme- og vandforsyning, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Skatteministeriets påstand er:
Ved skøde af 23. juli 1980 erhvervede H1 den omhandlede ejendom, med overtagelse den 1. november 1979. Ejendommens areal var da 2.505 m2, og er nu 4.214 m2. Ved overtagelsen var der en bebyggelse på ejendommen, som skulle nedrives. H1 opførte i 1980 to bygninger med ialt 18 lejligheder på ejendommen. De omhandlede ledningsanlæg og bygningerne er angivet på tegninger, der ikke gengives i dommen.
Landsskatteretten traf den 18. juli 2012 afgørelse om blandt andet spørgsmålet om hovedanlægsbetragtningen. I afgørelsen hedder det blandt andet:
Kloak-, vand-, varme- og elforsyning samt stikledninger
Det fremgår ikke af vurderingslovens § 17 eller forarbejderne til bestemmelsen, hvad der nærmere skal forstås ved grundforbedringer, men det fremgår af lovens § 18, stk. 1, sammenholdt med § 13, stk. 1, at det alene er foranstaltninger, der forøger værdien af den ubebyggede grund, som indgår i grundværdifastsættelsen.
Er ejendommen af en sådan størrelse, at det vil være naturligt at betragte de på ejendommen værende forsyningsanlæg som hovedanlæg til betjening af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg.
Udgifter til stikledninger fra hovedledningen og ud til de enkelte boliger berettiger ikke til fradrag, idet disse udgifter har en nær tilknytning til byggeriet på ejendommen, jf. Vestre Landsrets dom af 6. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
Den omhandlede ejendom er en etageejendom vurderet efter etagearealprincippet, og retten finder ikke, henset til grundens størrelse samt anlæggets beliggenhed, at de påståede udgifter til kloak-, vand-, varme- og elforsyning kan anses for afholdt til et anlæg, der naturligt kan betragtes som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
H1 har i påstandsdokument af 2. juni 2014 til støtte for sin påstand gjort gældende:
Sagsøgte har som nævnt frafaldet anbringendet om at vurderingsprincippet har betydning for hovedanlægsbetragtningen. Der er dermed allerede af denne grund hjemmel til at tilsidesætte Landsskatterettens skøn som er udøvet på et åbenbart forkert grundlag.
Det er fast antaget, at udgifter til etablering af kloak-, vand-, og varmeanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17.
Det gøres gældende, at sagsøger med fremlæggelsen af bilagene 13-18 har dokumenteret at have bekostet kloak-, vand-, og varmeanlægget inde på sagsøgers grund. Fremlæggelsen af bilagene har ikke givet sagsøgte anledning til at anfægte disse og det lægges derfor til grund, at sagsøgte er enig i, at sagsøger - med fremlæggelsen af bilagene - har løftet bevisbyrden for anlæggenes bekostning.
I SKM2013.369.HR opridsede Højesteret hvad der forstås ved hovedanlægsbetragtningen og præciserede følgende:
Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
I sagen SKM2013.879.HR henviser Højesteret ligeledes til ovenstående betragtninger.
Det gøres gældende, at ledningerne markeret med orange i bilag 21, 22 og 23 udgør hovedledninger, i overensstemmelse med de betragtninger som er fremført af Højesteret. Det bemærkes, at der fra de disse ledninger, er ført ledninger frem til bebyggelsen. Disse ledninger er fremhævet i bilagene med lilla og det er således disse ledninger der i henhold til praksis herunder Højesterets betragtninger udgør stikledninger. Disse ledninger anmodes der ikke om fradrag for. Det er på den anden side tydeligt, at de øvrige ledninger som er markeret med orange ikke udgør stikledninger, idet disse netop ses at tjene mere end 1 bolig.
På baggrund af Højesterets dom i SKM2013.369.HR kan det lægges til grund, at det afgørende for, om der er tale om et hovedanlæg er, hvorvidt ledningerne ville berettige til fradrag såfremt ejendommen blev udstykket jf. herved Højesterets udtalelse: "...der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
Såfremt boligerne i den konkrete sag blev udstykket enkeltvis, ville der utvivlsomt blive godkendt fradrag for en eller flere af de på bilag 21, 22 og 23 markerede ledninger, idet disse ville udgøre et eksternt hovedanlæg til betjening af flere ejendomme. Der henvises i den forbindelse til bilag 20 som illustrerer en udstykningssituation. På den baggrund gøres det gældende, at det er udtryk for forskelsbehandling ikke at godkende fradrag for hovedledningerne markeret med orange på bilagene 21, 22 og 23 idet ledningerne ville være fradragsberettigende såfremt byggeriet var opført som parcel- eller rækkehuse. En sådan forskelsbehandling er i strid med hele formålet med hovedanlægsbetragtningen og det forvaltningsretlige lighedsprincip.
Til videre støtte for ovenstående gengivelse af praksis for hovedanlægsbetragtningen kan henvises til SKM2013.819.BR, hvor Byretten fandt, at en kloakledning som er anlagt langs med bebyggelsen udgør et hovedanlæg i overensstemmelse med de betragtninger som er fremført af Højesteret.
Der kan ligeledes henvises til SKM2013.845.BR, hvor Byretten fandt at interne veje på grunden udgjorde hovedanlæg på baggrund af samme betragtninger, som dem Højesteret henviser til i SKM2013.369.HR og SKM2013.879.HR.
Der ses således ikke at være støtte i Højesterets praksis for, at grundforbedrende foranstaltningers tilknytning til byggeriet har betydning for foranstaltningernes karakter af hovedanlæg. Der er derimod støtte for at det væsentligste hovedanlægskriterium er, om anlægget i givet fald ville kunne betjene flere ejendomme i tilfælde af udstykning.
For så vidt angår Skatteministeriets anbringende om, at grundens størrelse tilsiger, at der ikke er tale om hovedanlæg på ejendommen, henvises til Byrettens endnu ikke offentliggjorte dom af 14. marts 2014.
Grundens størrelse i sagen udgjorde 3.722 m2. Der var i sagen enighed om, at der på denne grund var anlagt et hovedanlæg uanset at grunden er mindre end i indeværende sag og på trods af, at hovedanlægget er anlagt langs med bebyggelsen.
Sagsøgtes anbringende er således i strid med Højesterets betragtninger i SKM2013.369.HR som er nævnt ovenfor. Det afgørende i henhold til Højesteret er hvorvidt de pågældende forsyningsledninger i tilfælde af udstykning vil betjene flere ejendomme.
De fremlagte kendelser fra Landsskatteretten i bilagene 24-28 illustrerer også, at det afgørende for hvorvidt der er tale om hovedanlæg er udstykningsmulighederne, herunder om der i givet fald vil være tale om et eksternt fællesanlæg som vil berettige til fradrag efter hovedreglen i den dagældende vurderingslovs § 17.
De anlagte forsyningsledninger markeret med orange i bilag 21, 22 og 23 opfylder således Højesterets kriterium for, hvornår der er tale om et hovedanlæg, da ledningerne utvivlsomt ville berettige til fradrag i henhold til hovedreglen for fradrag efter vurderingslovens § 17, hvis ejendommen fra start havde været udstykket i parceller eller rækkehuse.
Sagsøger gør således gældende, at sagsøger i henhold til den dagældende vurderingslovs § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for udgifter til forbedringer for en eller flere af de på bilag 21, 22 og 23, markerede hovedledninger, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Skatteministeriet har i påstandsdokument af 27. maj 2014 til støtte for sin påstand gjort gældende:
Det gøres overordnet gældende, at det ikke er godtgjort, at sagsøgeren er berettiget til yderligere fradrag i henhold til de dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 - 18 for udgifter til internt kloak-, vand- og varmeanlæg.
Der kan således alene indrømmes fradrag for forbedringer, der medfører en stigning i værdien af den ubebyggede grund, jf. vurderingslovens § 17, sammenholdt med vurderingslovens § 13, stk. 1. Udgifter til anlæg, der medfører en forøgelse af den samlede ejendoms værdi, jf. vurderingslovens § 9, men ikke af værdien af grunden i ubebygget stand kan ikke fradrages efter vurderingslovens § 17.
Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit H.A.3.3.2 sammenfattet således:
Det er i SKM2013.369.HR fastslået, at myndighedernes praksis vedrørende sondringen mellem fradragsberettigede og ikke-fradragsberettigede anlæg på større ejendomme er i overensstemmelse med vurderingsloven. Der er ikke med denne dom indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg.
Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR angående et internt stianlæg har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på.
Af SKM2013.879.HR følger endvidere, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i mindre grunde vil betjene mere end en af disse grunde.
Ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund lægges efter retspraksis vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. eksempelvis SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
Det gøres gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de på bilag 11 markerede ledninger har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand.
Ingen af de pågældende ledninger udgør fradragsberettigede hovedanlæg.
Der er tale om forsyningsledninger knyttet til den på grunden opførte bebyggelse.
Der henvises herved til, at grundens areal kun er på 4.214 m2, hvilket medfører, at der ikke foreligger et hovedanlæg, jf. bl.a. SKM2013.844.BR, SKM2013.840.BR og Byrettens dom af 3. april 2014 (SKM2014.530.BR).
Der er endvidere kun tale om to bygninger, og ledningernes placering og forløb i nøje forbindelse med bygningerne medfører også, at der ikke er tale om hovedanlæg, men ikke-fradragsberettigede stikledninger.
Det må lægges til grund, at de omhandlede anlæg er etableret i forbindelse med byggeriet på ejendommen. Efter ledningernes placering sammenholdt med byggeriets placering og udformning, fremstår anlæggene som tæt knyttet til byggeriet. Der er herefter ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, at anlægget ikke kan betragtes som hovedanlæg, der forøger grundens værdi i ubebygget stand, og at der derfor ikke indrømmes fradrag efter dagældende vurderingslovs § 17. Skatteministeriet frifindes derfor.
H1 skal efter sagens udfald betale sagsomkostninger til Skatteministeriet. Efter sagens omfang, karakter og forløb fastsættes omkostningerne til 25.000 kr. der vedrører omkostninger til advokat. Beløbet er inklusive moms.
Skatteministeriet frifindes
H1 skal inden 14 dage betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Familelån - bevisførelse - betydning - lånedokumenter
11 Jul 2006 10:38
09 Mar 2006 12:50
SKM2006.479.HR
379/2004
Kendelse, bevis, bevisførelse, uden betydning, lånedokument, renter, familielån
Bl.a. med henvisning til manglende lånedokumenter havde landsretten ikke fundet nogle påståede familielån dokumenteret.
For Højesteret begærede skatteyderen "spørgsmålet om renters betydning for muslimer forelagt for en sagkyndig person, eksempelvis en etnolog eller filosof fra et af landets læreanstalter/universiteter".
Højesteret udtalte, at spørgsmålet om de påståede låneforhold for Højesteret søgtes yderligere belyst, bl.a. ved erklæringer fra en række personer og subsidiære afhøringer vedrørende de påståede låneforhold. Herefter, og idet en eventuel sagkyndig erklæring om, at det var i strid med skatteyderens religiøse tro at kræve renter og oprette lånedokumenter, ikke kunne antages at have betydning ved bedømmelsen af beviset for låneforholdenes eksistens, kunne den begærede bevisførelse ikke finde sted, jf. retsplejelovens § 341.
Retsplejeloven § 341
Processuelle Regler 2006-2 I.1.2
Asbjørn Jensen, Børge Dahl og Niels Grubbe.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 25. juni 2004. Dommen er anket til Højesteret den 20. august 2004. Under forberedelsen af ankesagen er der opstået tvist om, hvorvidt der skal indhentes en sagkyndig erklæring.
A har nedlagt påstand om, at "spørgsmålet om renters betydning for muslimer [bliver] forelagt en sagkyndig person, eksempelvis en etnolog eller filosof fra et af landets læreanstalter/universiteter".
Skatteministeriet har protesteret herimod.
Sagen vedrører skattemyndighedernes skønsmæssige forhøjelse på 347.079 kr. af As selvangivne indkomst på -7.224 kr. for 1997. Forhøjelsen skyldes, at skattemyndighederne fandt, at regnskaberne for As tre personligt drevne virksomheder, to pizzeriaer og en hyrevognsvirksomhed med ansatte chauffører, ikke var egnet som grundlag for indkomstopgørelsen. Skattemyndighederne kunne endvidere ikke anerkende realiteten af private lån på i alt 374.750 kr.
For landsretten nedlagde As påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at hans indkomst for 1997 nedsættes med 347.079 kr. til det selvangivne beløb på -7.224 kr., subsidiært at ansættelsen af hans indkomst for 1997 ophæves, og sagen hjemvises til fornyet behandling.
Skatteministeriet påstod principalt stadfæstelse, subsidiært at indkomstansættelsen hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
Ved Østre Landsrets dom blev Skatteministeriet frifundet. I begrundelsen anføres bl.a.:
"Der foreligger ikke kontoudskrifter, lånedokumenter eller anden lignende objektivt konstaterbar dokumentation for, at A i 1997 har modtaget 347.750 kr. i private lån fra familie, ansatte og bekendte. Erklæringer fra de angivne långivere er først udarbejdet i december 1998 og til brug for skattesagen. Landsretten finder på den baggrund ikke, uanset de afgivne forklaringer, at det kan lægges til grund, at lånene er tilgået A i 1997."
For Højesteret har parterne gentaget deres påstande.
A har anført, at lån ydet af muslimer ikke med rette kan underkastes samme krav til skriftlighed, rentetilskrivning mv., som stilles over for herboende danske statsborgere. Et krav herom rummer en religiøs diskrimination af muslimer, for hvem det er religiøs helligbrøde at kræve renter, og blandt hvem der er en manifest kulturtradition for ikke at kodificere lån, da dette i sig selv udgør en krænkelse af låntagers ære. Lån tilbagebetales som æresgæld, så snart dette er låntager muligt. En nedfældning, underskrift mv. udgør derfor en indirekte anklage om manglende ordholdenhed.
Skatteministeriet har anført, at den begærede bevisførelse må afskæres i medfør af retsplejelovens § 341, idet den begærede bevisførelse er uden betydning for sagen. Ved bevisvurderingen af de lån, A har påberåbt sig eksistensen af, må det tillægges vægt, at der ikke foreligger oprindelige skriftlige lånedokumenter, og at der ikke er beregnet renter. Uanset om det måtte forholde sig således, at de påståede långivere af religiøse årsager ikke opretter skriftlige lånedokumenter og ikke beregner renter, vil det ikke ændre ved, at de påståede lån ikke er dokumenteret på skriftligt grundlag og/eller ved renteberegning.
Spørgsmålet om de påståede låneforhold søges for Højesteret yderligere belyst bl.a. ved de erklæringer, som A med tilladelse fra Højesteret har indhentet fra en række personer, samt ved de tilladte subsidiære afhøringer, hvor afhøringstemaet er bl.a. låneforholdene.
Herefter, og idet en eventuel sagkyndig erklæring om, at det er i strid med As religiøse tro at kræve renter og oprette lånedokumenter, ikke kan antages at have betydning ved bedømmelsen af beviset for låneforholdenes eksistens, kan den begærede bevisførelse ikke finde sted, jf. retsplejelovens § 341.
As begæring tages ikke til følge.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Filosofi » Lykkegaard
Frederick C. Beiser, German Idealism. The Struggle Against Subjectivism 1781-1801, Harvard University Press 2002. 1st edition. Hardback. With a few penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 200
Maurice Blanchot – Christophe Bident, Maurice Blanchot. Partenaire invisible, Champ Vallon 1998. 1st edition. Fine condition. Kr. 300,-
Maurice Blanchot – Jacques Derrida, Demeure. Maurice Blanchot, Galilée 1998. 1st edition. Fine condition. Kr. 150,-
Maurice Blanchot – Emmanuel Levinas, Sur Maurice Blanchot, Fata Morgana 1985. Fine condition. Kr. 150,-
Cioran, E.M. – Sylvie Jaudeau, Cioran ou le dernier homme, José Corti 2001. Fine condition. Kr. 100,-
Ernesto Dalgas, Kundskabens bog, Hans Reitzel 1995. Meget pænt og velholdt eksemplar. Kr. 75,-
Gilles Deleuze, Pourparlers. 1972-1990, Minuit, Paris 1990. 1st edition. Spine slightly faded, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
Gilles Deleuze, Critique et clinique, Minuit, Paris 1993. 1st edition. A couple of minor stains on the spine, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
Niels Egebak, Indskrifter – Essays om fænomenologi og æstetik, Arena 1967. Pæn og velholdt. Kr. 100,-
G.W.F. Hegel, The Difference between Fichte’s and Schlegel’s System of Philosophy, State University of New York 1977. Later printing. With some light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 150,-
G.W.F. Hegel – Jean-Luc Nancy, Hegel. L’inquiétude du négatif, Hachette, Paris 1997. 1st edition. With a few penciled annotations, otherwise in fine condition. Rare. Kr. 500,-
Martin Heidegger, Spørgsmålet om teknikken og andre skrifter, Gyldendal 1999. Med lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 125,-
Martin Heidegger – Philippe Lacoue-Labarthe, La fiction du politique (Heidegger, l’art et la politique), Universités de Strasbourg 1987. 1st edition. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 300,-
Martin Heidegger – Jean Beaufret, Entretiens avec Frédéric de Towarnicki, Presses Universitaires de France 1992. Fine condition. Kr. 200,-
Immanuel Kant, Til den evige fred, Gyldendal 1995. Flot stand. Kr. 200,-
Søren Kierkegaard – Villy Sørensen, Sørensen om Kierkegaard. Villy Sørensens udvalgte artikler om Søren Kierkegaard, Gyldendals Bogklubber 2007. Som ny. Kr. 75,-
Philippe Lacoue-Labarthe & Jean-Luc Nancy, The Literary Absolute. The Theory of Literature in German Romanticism, State University of New York 1988. With some light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
Emmanuel Levinas, En découvrant l’existence avec Husserl et Heidegger, J. Vrin 1994. Fine condition. Kr. 125,-
Emmanuel Levinas, Totalité et infini. Essai sur l’extériorité, Martinus Nijhoff 1984. 4th edition. Hardback. Fine condition. Kr. 200,-
Emmanuel Levinas, Entre nous. Essais sur le penser-à-l’autre, Grasset 1991. 1st edition. Near fine condition. Kr. 100,-
Emmanuel Levinas, Dieu, la Mort et le Temps, Grasset 1993. 1st edition. Near fine condition. Kr. 100,-
Emmanuel Levinas, Les imprévus de l’histoire, Fata Morgana 1994. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
Emmanuel Levinas, Altérité et transcendance, Fata Morgana 1995. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 200,-
Emmanuel Levinas, Liberté et commandement, Fata Morgana 1994. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 400,-
Emmanuel Levinas, Noms propres, Fata Morgana 1977. Later printing. Paperback. Kr. 75,-
Emmanuel Levinas, Éthique et infini, Fayard 1982. Later printing. Paperback. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 75,-
Emmanuel Levinas, De Dieu qui vient à l’idée, J. Vrin 1992. Paperback. Fine condition. Kr. 75,-
Emmanuel Levinas, Le temps et l’autre, Presses Universitaires de France 1996. With penciled annotations. Paperback. Kr. 75,-
Emmanuel Levinas – Jacques Derrida, Adieu à Emmanuel Lévinas, Galilée 1997. 1st edition. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 150,-
Friedrich Nietzsche, Afgudernes ragnarok, Gyldendal 1993. Med lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 100,-
Friedrich Nietzsche, Antikrist, Hans Reitzel 1998. Enkelte lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 100,-
Friedrich Nietzsche, Menneskeligt, alt for menneskeligt, Samlerens Bogklub 2007. Som ny. Kr. 125,-
Friedrich Nietzsche – Ivo Frenzel, Friedrich Nietzsche, Rosenkilde & Bagger 1978. Pæn og velholdt. Kr. 100,-
Friedrich Nietzsche – Rüdiger Safranski, Nietzsche. En biografi om hans tænkning, Gyldendal 2001. Ryg let bleget, ellers som ny. Kr. 250,-
Platon, Platons skrifter bind 1-10, C.A. Reitzel 1992. 10 bind + 1 supplementsbind i orig. kassette. Enkelte lette blyantsanmærkninger, ellers et meget pænt og velholdt sæt. Kr. 1000,-
Jean-Jacques Rousseau, Samfundspagten, Rhodos 1987. Med lette blyantsanmærkninger. Kr. 200,-
Baruch de Spinoza, Etik, Munksgaard/Rosinante 1996. 3. reviderede udgave. Meget pæn og velholdt. Kr. 250,-
Arthur Schopenhauer, Kunsten altid at få ret. 38 måder at vinde en ellers tabt diskussion, Information 2007. Som ny. Kr. 100,-
Villy Sørensen, Jesus og Kristus, Gyldendal 1992. 1. udgave. Omslag lidt bleget, ellers meget pænt og velholdt. Kr. 100,-
Ludwig Wittgenstein, Tractatus Logico-Philosophicus, Gyldendal 1963. Meget pæn og velholdt. Kr. 200,-
Ludwig Wittgenstein, Forelæsninger og samtaler, Philosophia 2001. Som ny. Kr. 200,-
Ludwig Wittgenstein, Kultur og værdi. Spredte bemærkninger, Modtryk 1991. Et par enkelte meget lette blyantsanmærkninger, ellers meget pæn og velholdt. Kr. 100,-
Ludwig Wittgenstein – Justus Hartnack, Wittgenstein og den moderne filosofi, Gyldendal 1960. Førsteudgave. Med dedikation fra Hartnack til filosofiprofessor Mogens Blegvad. Pæn og velholdt. Kr. 150,-
Ludwig Wittgenstein – David Edmonds & John Eidinow, Wittgensteins ildrager, Modtryk 2002. Flot stand. Kr. 100,-
Posted by morten at 14:36

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
Forside | Bjørst
bjørst er et højt specialiseret advokatfirma, der yder kvalificeret rådgivning og anden juridisk bistand til faglige organisationer og privatpersoner særligt indenfor områderne arbejds- og personskadesager samt ansættelsesretlige sager.
08.12.2019 Takster for AES vejledende udtalelser 25.11.2019 Takster i henhold til EAL fra 1. januar 2020 06.11.2019 Busselskab ikke ansvarlig for chaufførs ulykke 24.09.2019 Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition ændres 1. januar 2020 på baggrund af to højesteretsdomme, som ikke afspejlede Folketingets intentioner om at flere arbejdsskader skulle anerkendes 04.09.2019 Ankenævnet for Patienterstatningen fik medhold i, at en skadelidt ikke havde krav på erstatning for erhvervsevnetab 27.08.2019 Bevislempelse for årsagssammenhæng i patientskadesag 06.08.2019 Arbejdstilsynet og Videncenter for Arbejdsmiljø sætter fokus på at ansatte i bl.a. Kriminalforsorgen og psykiatrien risikerer PTSD 12.06.2019 Arbejdsgiver ansvarlig for malers fald fra stige 02.05.2019 Arbejdsgiver ansvar for stilladsarbejders skade efter væltning med truck 23.04.2019 Østre Landsrets kendelse om værneting i Danmark for udenlandsk chaufførs krav mod udenlandsk arbejdsgiver 10.04.2019 Forsvaret ansvarlig for værnepligtigs slag mod hovedet under øvelse 01.04.2019 Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition foreslås genoprettet 25.03.2019 Arbejdsgiver ansvarlig for uforsvarlig flytning af vindueskvist 18.02.2019 Ansvar for arbejdsgiver og ikke grundlag for at afskære tabt arbejdsfortjeneste. 08.02.2019 Årsagssammenhæng mellem strømstød og nervegener i ansigt og hoved. 01.01.2019 Nye EAL beløb for 2019 27.11.2018 Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat 08.11.2018 Ikke tilstrækkeligt bevis for årsagssammenhæng til tennisalbue 16.10.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for anonym fejl 26.09.2018 Ikke grundlag for ændring af mén og erhvervsevnetab 06.09.2018 Retslægerådets vurdering af sagens lægefaglige spørgsmål er (stadig) ikke det eneste relevante bevis ved bedømmelse af den juridiske årsagssammenhæng i sager om ret til erstatning for personskade 30.08.2018 Principiel dom om erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven og modregning efter arbejdsskadesikringsloven 05.07.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald fra lav gangbro 03.07.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for ulykken hvor ansat fik klemt fod under manuel håndtering 02.07.2018 Bygningsejer frifundet for ansvar ved nedfaldende lampe 11.06.2018 Følger efter vridskade ikke anerkendt af Ankestyrelsen 28.05.2018 Plejehjem ikke ansvarlig for medarbejders rygskade 15.05.2018 Værneting i Danmark for rumænsk eksportchaufførs efterbetalingskrav mod slovakisk arbejdsgiver 26.04.2018 Erstatningsansvar for skade ombord på fiskefartøj 26.01.2018 Erstatningskrav var ikke forældet som følge af forhandlinger 18.01.2018 Ankestyrelsen skulle anerkende markant personlighedsforandring efter strømstød 07.12.2017 Satser efter erstatningsansvarsloven fra 1. januar 2018 15.11.2017 Højesteret fastlægger størrelsen af godtgørelse efter arbejdstidsdirektivet 20.10.2017 Forældelsesloven gælder ikke for krav efter offererstatningsloven 12.10.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats vrid i knæet mellem to paller 17.09.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for ikke-plejers forsøg på at hjælpe ældre beboer 30.06.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for løft af overligger 15.04.2017 Fiskeskipper ansvarlig for fiskers håndskade 30.03.2017 Siemens ansvarlig som arbejdsgiver for ansats vridskade 06.03.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for at ansat gled på trin. Svie- og smerte for en periode, hvor der blev arbejdet på fuld tid. 15.02.2017 Vindmølleproducent ansvarlig for arbejdsskade 10.11.2016 Akutte smerter er ikke omfattet af lov om arbejdsskadesikring 09.11.2016 Kommune ikke ansvarlig for fremmed håndværkers fald 08.11.2016 Ansvar for arbejdsgiver for erfaren medarbejders fald 07.10.2016 Arbejdsgiver havde ikke sørget for tilstrækkelig glatførebekæmpelse 05.10.2016 Forsikringsselskaber solidarisk ansvarlige for 2 færdselsuheld 12.09.2016 Bortvisning var ikke berettiget 17.08.2016 Tabt arbejdsfortjeneste – også efter arbejdsgivers konkurs. 24.07.2016 Arbejdsgiveransvar – fiskeskipper 15.07.2016 Lovvalg – trafikulykke i Sverige 30.06.2016 Siemens Wind Power A/S ansvarlig for medarbejderes erhvervssygdomme 21.06.2016 Malermester ansvarlig for malers fald fra stige 15.06.2016 JØP – også børnepension til senere fødte børn 13.06.2016 Patientskadeankenævnet – ændring til skade for klager 07.06.2016 Ansættelsesbevis mangelfuldt – princip om drikke-øl 03.06.2016 Forsikringsselskab kunne ikke optræde som mandatar for forsikringstager 02.06.2016 Patientskade – kronisk smertesyndrom – sjælden og alvorlig komplikation 26.05.2016 Overtagelse af buslinie ikke omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven 24.05.2016 Størrelsen af erhvervsevnetab og tabt arbejdsfortjeneste 20.05.2016 Årsagssammenhæng – kronisk smertesyndrom 21.04.2016 Arbejdsgiver frifundet for ansvar ved løft af leca-blokke 01.04.2016 Færdselslovens objektive ansvarsregel 14.03.2016 Arbejdsgiver pålagt ansvar for glideulykke 15.02.2016 Ankestyrelsen pålagt at anerkende årsagssammenhæng 08.01.2016 Arbejdsgiver ansvarlig for glideskade på byggeplads 30.12.2015 Erstatningsansvar for S-togskollision 11.12.2015 Asbest, rygning og arbejdsskade 03.11.2015 Højesteret underkender Arbejdsskadestyrelsen 28.10.2015 Arbejdsgiver pålagt ansvar for lavt loftshøjde på trods af Arbejdstilsynet efter ikke havde bemærkninger til indretningen 02.10.2015 Ikke ansvar for arbejdsgiver efter ulykke, hvor ansat fik knæk i ryggen ved løft af kasse. 16.09.2015 Ansvar for arbejdsgiver ved chaufførs udstigning fra varebil. 28.08.2015 Arbejdsskadeerstatning ved ikke permanent fleksjob 24.08.2015 Arbejdsgiver frifundet for 2 ulykker overgået medarbejder 14.08.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for erhvervssygdom 06.07.2015 Arbejdsgiver frifundet for chaufførs fald 02.07.2015 Ankestyrelsen frifundet – ikke arbejdsskade. Fortolkning af U.2014.452H. 20.06.2015 Arbejdsgiver frifundet for ansvar ved optrækning af pløkker 10.06.2015 Tilstrækkeligt godtgjort, at sygemeldt havde krav på tabt arbejdsfortjeneste 21.05.2015 Arbejdsgiver frifundet ved løft af brønddæksel 13.05.2015 Arbejdsgiver og bygningsejer frifundet efter glideskade 28.04.2015 Årsagsforbindelse mellem arbejdsulykke og erhvervsevnetab samt tabt arbejdsfortjeneste anset for godtgjort 28.04.2015 Forældelse – suspensionsaftale ikke opsagt 22.04.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for løfteskade som ikke ville være opstået i normal ryg 21.04.2015 Ansvar for ikke at skride effektivt ind over for uforsvarlig adfærd 26.03.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald over henstillet palleløfter 01.03.2015 Nye kønsneutrale kapitaliseringsfaktorer 25.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for skade som følge af aflæsningssteds uforsvarlige indretning 19.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats løft af palle 11.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for medarbejders benyttelse af uforsvarlig adgangsvej 07.02.2015 Et kortvarigt parkeret køretøj var ikke brug som trafikmiddel 07.02.2015 Funktionærlovens § 2a om fratrædelsesgodtgørelse forenklet 04.02.2015 Arbejdsgiver frifundet på grund af manglende årsagssammenhæng 02.02.2015 Ny vejledning om erhvervssygdomme 31.01.2015 Svie- og smertegodtgørelse frem til ménafgørelse 17.01.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansat fik forbrændinger ved kraftig kortslutning 02.01.2015 Ændring af erstatningsansvarsloven om erhvervsevnetab til studerende 18.12.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for at en vaskeriansat fik vaskesæk ned over sig 19.11.2014 Arbejdsgiver frifundet for skade i ansats skulder 04.11.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for defekt i lastbils liftsystem 23.10.2014 Vestre Landsret ændrer byretsdom om årsagssammenhæng 21.10.2014 Asfaltfabrik ansvarlig for materialesvigt 29.08.2014 Eget pensionsbidrag dækkes også ved efterbetaling efter individuel kontrakt. 15.07.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren medarbejders fald 04.07.2014 Forsikringsselskabers grundløse klager til Ankestyrelsen nedsætter skadelidtes erstatningskrav 30.06.2014 Ankestyrelsen underkendes i principiel dom om lungekræft og rygning 27.06.2014 Bjørst og Rosberg & Haug flytter sammen 26.06.2014 Alvorlige fejl i Arbejdsskadestyrelsens kvalitet 24.06.2014 Forsikringsselskab fik ikke tilsidesat skadelidtes erhvervsevnetabsafgørelse 20.06.2014 Ankestyrelsen underkendes vedrørende rotator cuff lidelse. 18.06.2014 Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade 11.06.2014 Arbejdsgiver frifundet for chaufførs skade 04.06.2014 Genoptagelse af arbejdsskadesag og tabsbegrænsning 27.05.2014 Arbejdsgiver frifundet på grund af skadelidtes “tanketorsk” 19.05.2014 Højesteret tilkender efterladt erstatning for psykisk skade 15.05.2014 Læssested ansvarlig for chaufførs ulykke. Efterfølgende videoovervågning ikke tillagt betydning. 08.05.2014 Arbejdsgiveransvar for fald på trappe 06.05.2014 Ankestyrelsen pålagt at anerkende rengøringsassistents dobbeltsidige skulderlidelse. 29.04.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for armlidelse efter mangeårigt entreprenørarbejde 14.04.2014 Vestre Landsret tilsidesætter Ankestyrelsen vurdering af erhvervsevnetab i arbejdsskadesag 04.04.2014 Højesteret har afvist at nedsætte differencekrav 03.04.2014 Arbejdsskadestyrelsen ændrer praksis og inddrager efterlønspræmier i årslønsfastsættelse 24.03.2014 Bortvisning af medarbejder uberettiget 21.02.2014 Højesterets praksis om fremlæggelse af speciallægeerklæringer 12.02.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald over slange 01.01.2014 Regulering af satser i EAL for 2014 14.10.2013 Erstatning – kreditorbeskyttelse 22.08.2013 Efterlønspræmier er erhvervsmæssig indkomst 15.05.2013 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats lænderyglidelse 14.05.2013 Spørgsmål om funktionsevne kunne ikke stilles til Retslægerådet 16.04.2013 Personskadeerstatning; kreditorbeskyttelse opretholdt 11.04.2013 Psykisk lidelse – arbejdsgiveransvar 14.02.2013 Hovedentreprenør ansvarlig. 13.02.2013 Arbejdsgiver ansvarlig for elektrikers ulykke med strømførende kabel 12.02.2013 Ankestyrelsen pålagt at anerkende en arbejdsulykke 23.11.2012 Arbejdskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab tilsidesat 14.11.2012 Erstatning til arbejdsskadet tjenestemand 11.06.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats handling i ulønnet pause 06.06.2012 Afviste sager om skulderlidelser kan genoptages 06.06.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for tungt løft 21.05.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for medarbejders fald fra tag 25.04.2012 Ikke tilbagebetaling af udbetalt arbejdsskadeerstatning 16.04.2012 Ankestyrelsen havde ikke løftet bevisbyrde for nedsættelse af méngrad 12.03.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald på produktionsgulv 01.03.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren medarbejders fald hos kunde 28.02.2012 Dødsulykke – erstatning ikke nedsat på grund af egen skyld 27.02.2012 Højesteretsdom – ansvar for tungt løft 17.02.2012 Gartneri ansvarlig for ulykke med fuldautomatisk afstandsrobot 18.01.2012 Arbejdsgiver ansvar for kørsel med trillebør 17.01.2012 Arbejdsgiver ansvarlig ved ansats tab af skarp kniv 08.01.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for fald på grund af manglende dræning. 08.01.2012 Ikke forældelse af erstatningskrav. 21.12.2011 Ingen pligt til at sagsbehandle for uorganiserede 15.06.2011 Ændring af reglerne om tabt arbejdsfortjeneste 17.05.2011 Selvtræning er tilstrækkelig “lægebehandling” for at få svie- og smertegodtgørelse. 16.03.2011 Arbejdsgiveransvar for manglende instruktion 22.02.2011 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren tømrers arbejdsulykke 22.02.2011 Tabt arbejdsfortjeneste frem til tidspunktet for Arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab 08.02.2011 Arbejdsgiveransvar – arbejdsbetinget lidelse 07.02.2011 Arbejdsgiveransvar for arbejdsbetinget lidelse 13.12.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats arbejdsulykke 14.10.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald fra stige 24.09.2010 Zoologisk Have ansvarlig for ponyspark 19.08.2010 Højesteret underkender Ankestyrelsen vedr. deltidsansatte 19.08.2010 Højesteret underkender krav om diagnose 18.08.2010 Hovedentreprenør ansvarlig for arbejdsulykke hos underentreprenør 28.07.2010 Svie- og smertegodtgørelse under delvis sygemelding 19.03.2010 Grundejeransvar 15.03.2010 Opsigelse af gravid i strid med ligebehandlingsloven 10.03.2010 Tabt arbejdsfortjeneste til Arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab 12.02.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for bæring af gulvslibemaskine 12.02.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren ansats stigeulykke 18.12.2009 Periodisering af tabt arbejdsfortjeneste 07.12.2009 Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsen 23.11.2009 Landsretsdom vedrørende bevisbyrden for omstændighederne ved en arbejdsulykke 18.11.2009 Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsens principudtalelse 18.11.2009 Højesteretsdomme: Principielle afgørelser om periodisering af tabt arbejdsfortjeneste 06.10.2009 Arbejdsgiveransvar for ansats erhvervssygdom 04.09.2009 Højesteretsdom om tabt arbejdsfortjeneste i ferieperiode 05.08.2009 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats ulykke ved pressemaskine 02.07.2009 Perioden for tabt arbejdsfortjeneste og krav til årsagssammenhæng 27.05.2009 Årsagssammenhæng 13.03.2009 Årsagssammenhæng mellem ulykke og erhvervsevnetab på 65 % 03.03.2009 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren chaufførs arbejdsulykke 27.02.2009 Arbejdsgiver erstatningsansvarlig for ansats stigeulykke 03.12.2008 Fremlæggelse af lægejournal 01.12.2008 Grundejeransvar 25.09.2008 Forlængelse af uddannelse 01.09.2008 Ikke skadelidtes risiko, at kommunens sagsbehandling var langsommelig 27.06.2008 Erhvervsevnetab på 75 % fra piskesmæld 21.05.2008 Forudbestående lidelser uden betydning for fastsættelsen af erhvervsevnetab 21.05.2008 Østre Landsret tilsidesætter Ankestyrelsens skønsmæssige vurdering af erhvervsevnetab i arbejdsskadesag 11.03.2008 Højesteretsdom om perioden for erstatning for tabt arbejdsfortjeneste 16.01.2008 Erhvervsevnetabserstatning tilkendt med tilbagevirkende kraft 12.07.2007 Arbejdsgiveransvar for erfaren chauffør 05.07.2007 Arbejdsgiveransvar – kantsikring – kørsel med motortrillebør 26.04.2007 Glatførebekæmpelse – arbejdsgiveransvar 30.03.2007 Omvendt bevisbyrde ved forskriftstilsidesættelse 02.03.2007 Påregneligt for arbejdsgiver at der blev brugt uforsvarlig metode 28.02.2007 Perioden for tabt arbejdsfortjeneste 19.12.2006 Arbejdsskadesikring – erhvervsevnetab – forudbestående lidelses betydning 11.10.2006 Arbejdsskadeansvar – faldt over metaltråd 22.09.2006 Arbejdsgiveransvar ved flytning af so 01.03.2005 Arbejdsskadestyrelsen kan ikke udtale sig om hvornår det var muligt at skønne over erhvervsevnetabet efter erstatningsansvarsloven. 28.01.2005 Arbejdsskade – nedspring var ikke et ulykkestilfælde omfattet af den dagældende arbejdsskadesikringslov. 10.01.2005 Funktionærloven fandt ikke anvendelse mellem familieplejer og kommunen. 06.01.2005 Funktionær kunne betragte sig som fritstillet. 20.12.2004 Bortvisning uberettiget – passivitet. 20.12.2004 Lønmodtagernes Garantifond – krav på pensionsbidrag var ikke forfulgt uden ugrundet ophold. 17.12.2004 Bortvisning af ansat uberettiget. 26.11.2004 Opsigelse under barselsorlov. 08.10.2004 Bortvisning uberettiget – mangelfuldt ansættelsesbevis. 30.09.2004 Overarbejdsbetaling – ansættelsesbevis. 03.06.2004 Arbejdsskade – ikke fradrag i erstatningskravet for ferie. 23.12.2003 Arbejdsskade – erhvervsevnetab og fleksjob 18.11.2003 Ansættelsesbevis – godtgørelse ved ansættelse på under 1 måned. 02.09.2003 Kommune pålagt erstatningsansvar for smøl – bevisbyrde. 27.11.2002 Arbejdsskadeerstatning – forældelse 25.09.2002 Ryglidelse – senfølger – årsagssammenhæng 19.08.2002 Arbejdsskade – ansvar og årsagssammenhæng 17.06.2002 Principiel højesteretsdom om erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven 07.06.2002 Arbejdsskade – årsagssammenhæng og forældelse

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Sagstilgangen til Højesteret er ændret
Den 1. februar 2014 trådte en lovændring om sagstilgangen til Højesteret i kraft. Formålet med lovændringen er at skabe sikkerhed for, at de sager, der indbringes for Højesteret, fortsat er egnede til behandling af landets øverste domstol.
Højesteret har vurderet, at over halvdelen af ankesagerne fra Sø- og Handelsretten ikke er egnet til behandling i Højesteret, hvorfor ankeadgangen med en lovændring pr. 1. februar 2014 er blevet begrænset, således at principielle sager kan ankes til Højesteret eller landsretten, mens øvrige sager kun kan ankes til landsretten. Skal Højesteret behandle sagen i anden instans forudsætter det således, at "sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller hvis andre særlige grunde i øvrigt taler herfor". Der er altså tale om samme krav som ved henvisning af sager fra byretten til landsretten.
Anker man til Højesteret, vil Højesteret undersøge, om sagen opfylder ovennævnte kriterier. Er dette ikke tilfældet afvises anken. Højesteret henviser ikke sagen til landsretten, så ønsker én af parterne trods afvisningen at udnytte sin ankeadgang, skal sagen ankes til landsretten senest to uger efter Højesterets afgørelse om ankeadgangen.
Efter domstolsreformen i 2006 er det klare udgangspunkt, at alle retssager behandles ved byretten i første instans. Sager af principiel karakter henvises efter anmodning af byretten til behandling i første instans i landsretten eller Sø- og Handelsretten.
Nogle sagstyper skal behandles af Sø- og Handelsretten i første instans, mens andre efter anmodning eller aftale mellem parterne kan henvises dertil, uden der stilles krav om, at sagen skal have principiel karakter. Domme afsagt af Sø- og Handelsretten kunne inden den nylige lovændring frit ankes til Højesteret.
Sø- og handelsrettens kompetencer udvides
Sø- og Handelsrettens kompetence er efter lovændringen udvidet og omfatter herefter flere sagstyper, som domstolen kan behandle i første instans (Retsplejelovens § 225, stk. 2). Det gælder f.eks. sager mellem erhvervsdrivende, hvor markedsføringsloven har væsentlig betydning.
For ankesager, der henvises af byretten til landsretten (Retsplejelovens § 226), har ændringen medført en præcisering af allerede gældende ret. Principielle sager skal desuden have "generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt." Kravet tydeliggøres efter den nye lovændring ved en direkte indskrivning af kravet i lovteksten. Endvidere skal landsretten nu af egen drift påse, om betingelserne for henvisningen er opfyldt. Præciseringen gælder imidlertid ikke for sager, der henvises af byretten til Sø- og Handelsretten (Retsplejelovens § 227).
Begrænset ankeadgang fra Sø- og Handelsretten
Nogle sager kan med fordel behandles ved landsretten fremfor Højesteret. Ved anke til landsretten har parterne mulighed for vidneførelse direkte for ankeinstansen (landsretten). Dette betyder, at parterne ved landsretten vil have bedre mulighed for at få uddybet og afklaret eventuelle tvetydige eller mangelfulde forklaringer. Det er der ikke samme mulighed for i forbindelse med anke til Højesteret, da eventuelle supplerende vidneforklaringer sædvanligvis afgives over for en dommerfuldmægtig forud for hovedforhandlingen.
På baggrund af lovændringen samt Højesterets ovennævnte vurdering må det nok forventes, at et betydeligt antal Sø- og Handelsretsdomme fremover kun kan ankes til landsretten. Ankeadgangen fra landsretten som første instans til Højesteret er ikke ændret, og landsrettens domme kan derfor forsat frit ankes til Højesteret efter de hidtidige regler.
For yderligere information kontakt advokat, partner Peter Schradieck.


text:
Skat.dk: C.C.1.2.2 Praksis om afgrænsningen af selvstændig erhvervsvirksomhed over for lønmodtagere
Overblik over afgørelser sorteret efter erhverv
Afgørelser, hvor der er statueret selvstændig erhvervsvirksomhed
Afgørelser, hvor der er statueret lønmodtagerforhold.
Afsnit C.C.1.2.3 om afgørelser vedrørende afgrænsningen over for honorarmodtagere, der ikke er selvstændigt erhvervsdrivende
Afsnit C.C.1.2.4 Selvstændigt erhvervsdrivende ved deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab.
Dette afsnit giver i et skema et overblik over de afgørelser, der findes i skemaerne i
dette afsnit C.C.1.2.2 Praksis om afgrænsningen af selvstændig erhvervsvirksomhed
afsnit C.C.1.2.3 "Selvstændig erhvervsvirksomhed, afgrænsning over for honorarmodtagere, der ikke er selvstændigt erhvervsdrivende"
Se afgørelsen i afsnit C.C.1.2.3
Sælgere, handelsagenter, kommissionærer og lignende
TfS 1996, 449 HRD
TfS 1984, 150 ØLD
UfR 1981, 159 ØLD
SKM2004.395.LSR
TfS 1988, 102 LSR
LSRM 1979, 164 LSR
TfS 1973, 163 LSR
TfS 1989, 75 DEP
TfS 1995, 458 VLD
TfS 1988, 228 VLD
TfS 1989, 248 LSR
TfS 1990, 247 LSR
Distributører mv.
TfS 1995, 155 TSS
TfS 1988, 236 LR
TfS 1988, 233 LR
LSRM 1980, 85 LSR
TfS 1995, 154 TSS
TfS 1998, 70 HD
TfS 1987, 483 LR
TfS 1988, 182 LSR
SKM2014.411.VLR.
SKM2010.797.BR
TfS 2000, 510 LSR
Discjockeyer
xSKM2019.284.LSRx
(C.C.1.3.2.6)
SKM2015.276.LSR (C.C.1.3.2.6)
TfS 1988, 234 LR
TfS 1988, 222 LR
TfS 1999, 377 HRD
SKM2002.561.ØLR
SKM2006.485.SR
LSRM 1985, 47 LSR
xSKM2016.343.SR
SKM2015.334.SRx
TfS 1990, 391 LSR
TfS 1999, 370 LSR
Fiskere, lodser
TfS 1991, 108 TSS
Skd. 1975.32.102
Læger m.fl.
TfS 1988, 67 LSR
TfS 1987, 327 LR
(afvist)
SKM2013.872.SR
SKM2013.115.SR
SKM2012.260.SKAT (SR )
(SKM2002.108.LR )
(selvstændig)
SKM2015.275.SR (tatovører)
Deltagelse i transparent selskab, LL § 4. Se afsnit C.C.1.2.4
Dette afsnit indeholder en oversigt over afgørelser, hvor bedømmelsen af de samlede forhold er faldet ud til, at der var tale om selvstændig erhvervsvirksomhed.
Afgrænsningen mellem selvstændigt erhvervsdrivende og lønmodtagerforhold er sket gennem en omfattende praksis vedrørende de forskellige skatteregler, hvor afgrænsningen har betydning.
Se også afsnit C.C.1.2.3 om afgørelser vedrørende afgrænsningen over for honorarmodtagere, der ikke er selvstændigt erhvervsdrivende
En skatteyder, der drev et plejehjem, blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret lagde vægt på, at skatteyder
ifølge sin overenskomst med kommunen havde det direkte økonomiske ansvar for driften, fordi plejehjemmet blev drevet i hans lokaler og med hans inventar og driftsmidler
selv ansatte og afskedigede personalet
ikke stod i et ansættelsesforhold med kommunen, som kun kunne standse samarbejdet ved at opsige den samlede plejehjemskontrakt med 3 års varsel.
Modsat landsretten fandt Højesteret, at det ikke i sig selv kunne tillægges væsentlig betydning, at den samlede betaling til skatteyderen fra kommunen var specificeret som refusion af udgifterne vedrørende fast ejendom, inventar, lønninger mv. Denne opdeling var i overensstemmelse med de dagældende regler for statslig refusion af kommunale udgifter til drift af plejehjem.
Dommen ændrede Østre Landsrets dom i TfS 1997, 3.
Dommen er også offentliggjort som U 1998, 247 H.
Højesteret fandt det efter en samlet vurdering mest nærliggende at anse tupperwareforhandlere for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Forhandlerne solgte i henhold til en distributionsaftale firmaets produkter ved home-parties, og honoraret udgjorde en procentdel af de vejledende udsalgspriser. Bestillinger blev modtaget på stedet og indkøbt hos firmaet, så forhandlerne havde ikke noget lager.
forhandlerne frit kan bestemme deres arbejdstid
forhandlerne selv afholder alle udgifter
udgifterne medfører en betydelig omkostningsprocent
forhandlerne ikke anses som lønmodtagere ved praktiseringen af ferieloven mv.
forhandlerne kan have andre hvervgivere og antage medhjælp
forhandlerne er momsregistrerede
forhandlerne påtager sig en vis økonomisk risiko.
Ud fra en samlet vurdering af de kriterier, der er nævnt i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994, pkt. 13.3.1.1, tiltrådte retten, at vederlaget fra de to institutioner for vikararbejde var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold.
Retten lagde særlig vægt på, at
skatteyderen udførte samme arbejde og var underlagt samme institutioner som de pædagoger, han vikarierede for
arbejdet - der var uden forbindelse med driften af skibet - foregik på institutionerne, og på den måde indgik som en integreret del af institutionernes virke.
De øvrige honorarer, der var vederlag for sejladser med institutionernes unge, var derimod erhvervet ved selvstændig erhvervsvirksomhed.
Landsretten lagde til grund, at skatteyderen købte skibet for at bruge det til erhvervsmæssig sejlads, og at han i den forbindelse foretog investeringer for at få myndighedsgodkendelse af skibets anvendelse til erhvervsmæssig sejlads.
Landsretten lagde særligt vægt på, at
aftalerne med institutionerne forudsatte, at skatteyderen som driftsmiddel stillede sit skib til rådighed
han løbende afholdt udgifter til skibets drift, der både i art og omfang måtte anses for usædvanlige i lønmodtagerforhold
han i kraft af samarbejdsaftalen med institutionerne hverken var garanteret en løbende indtægt fra sejladser med institutionernes unge eller begrænset i adgangen til at udføre arbejde for andre, og at skatteyderen herved måtte anses for at have påtaget sig en reel økonomisk risiko
skatteyderen selv sørgede for ansættelse og aflønning af nødvendig medhjælp til sejladserne
honorarerne for sejladserne var fastsat som et samlet vederlag til dækning af skatteyderens driftsudgifter
det henset til sejladsernes tidsmæssige udstrækning havde været naturligt at foretage faktureringerne månedsvis
opsplitningen i fakturaerne på udgifter til personale, kost og logi samt aktiviteter ikke havde været begrundet i skatteyderens forhold men udelukkende i institutionernes bevillingsmæssige forhold.
Landsretten anså det ikke for afgørende, at skatteyderen kun havde fået vederlag fra én hvervgiver.
Dommen ændrede SKM2008.502.BR.
En handelsagent blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
selv tilrettelagt salgsarbejdet uden agenturgiverens indblanding
efter udløbet af en overgangsperiode i det hele haft den økonomiske risiko og herunder havde han med en betydelig omkostningsprocent, afholdt alle omkostninger i forbindelse med arbejdet, bortset fra udgifter til enkeltstående messer i udlandet.
frit stillet med hensyn til at antage medhjælp og forhandle produkter, der ikke konkurrerede med agenturgiverens produkter
momsregistreret.
En assurandør samarbejdede med to forsikringsselskaber. Han var selvstændigt erhvervsdrivende i relation til et det ene, men lønmodtager i relation til det andet.
Se også TfS 1989, 248 LSR.
En provisionslønnet filialbestyrer i et større forsikringsselskab blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende og berettiget til at overføre en overskudsandel til hustruen.
Filialbestyreren var ansat på funktionærvilkår. Selskabet stillede kontor til rådighed for ham, og hans driftsomkostninger var efter overførsel af en del af overskuddet til den medarbejdende ægtefælle ca. 25.000 kr. årligt.
Flertallet af dommerne lagde til grund, at sagsøgeren
uanset sin stilling som lønmodtager i meget vidt omfang selv havde tilrettelagt sit arbejde
var provisionslønnet uden garanteret minimumsløn
afholdt driftsudgifter væsentligt ud over, hvad der er sædvanligt i lønmodtagerforhold.
Retten lagde også vægt på karakteren og omfanget af det arbejde, som sagsøgerens ægtefælle havde udført.
Vedrørte KSL 37 A (nu § 25 A).
Se også TfS 1984, 150 ØLD om en provisionslønnet direktør.
En direktør, der på provisionsbasis solgte anparter for en investeringsfond, drev erhvervsvirksomhed og havde derfor ret til at overføre en overskudsandel til hustruen. Salgsarbejdet foregik fra et kontor på ægtefællernes bopæl. Hustruen passede kontor og telefon i dagtimerne, hvor manden var fuldtidsbeskæftiget som direktør i en anden virksomhed. Overskuddet var på 154.668 kr.
Retten lagde vægt på,
at direktøren havde ret til selv at tilrettelægge salgsarbejdet, der var forbundet med et vist kontorhold
at han skulle ansætte den nødvendige kontorhjælp på egen hånd og i eget navn
salgsarbejdets omfang
at hans vederlag afhang af salgsresultaterne.
Vedrørte KSL § 37 A (nu § 25 A).
En handelsagent var selvstændigt erhvervsdrivende.
Agenten arbejdede fra egne lokaler med to væsentlige agenturer, som var fastlagt i skriftlige aftaler. Agenturerne blev drevet fra agentens hjem uden fremmed medhjælp.
Alle udgifterne ved salgsarbejdet blev afholdt af agenten, der selv disponerede over sin tid uden nogen form for instruktion fra agenturgivernes side i øvrigt. Agenten optog ordrer, der blev sendt til agenturgiveren, som derefter sendte ordrebekræftelse til kunden.
Agenten hæftede ikke for varernes betaling.
En nedrivningsvirksomhed benyttede i en periode på ca. 1 ½ år A til at udføre nedrivningsopgaver. Der var ingen skriftlig aftale om, hvordan arbejdet skulle udføres. Arbejdet blev i henhold til fakturaer betalt med en fast pris pr. time. Fakturaerne omfattede også arbejde, der var udført af andre end A, men A var ikke selv registreret som arbejdsgiver og havde heller ikke indgivet selvangivelser eller momsangivelser. Retten fandt efter en samlet vurdering af sagens faktiske omstændigheder sammenholdt med kriterierne i skd.cirk nr. 129 af 4. juli 1994, at A var selvstændigt erhvervsdrivende i forhold til nedrivningsvirksomheden. Der blev blandt andet lagt vægt på, at A
selv havde tilrettelagt arbejdet
havde udstedt fakturaer til hvervgiveren med cvr-nummer og moms
hovedsageligt havde anvendt eget værktøj til løsning af opgaverne
i et vist omfang havde anvendt medarbejdere til løsning af opgaverne.
xSelvstændig erhvervsmæssig virksomhed - pianist.
SKAT havde anset en pianist, der i det pågældende indkomstår havde modtaget indkomst fra 19 forskellige indkomstkilder, for dels lønmodtager, dels honorarmodtager.
Landsskatteretten fandt efter en konkret samlet vurdering, at musikeren måtte anses for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed.
Et modtaget legat, der ikke havde relation til konkrete erhvervsmæssige aktiviteter, fandtes dog ikke at kunne indgå i virksomhedsindkomsten.
Musikeren kunne fratrække driftsudgifter på 68.848 kr. i virksomhedsindkomsten, herunder udgifter til kropspleje relateret til stress og afspænding. x
En it-konsulent blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Agenter for slankeprodukter blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Chauffører på cykeltaxier, der var ejet af et cykeltaxifirma, var ikke lønmodtagere, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat af vederlagene.
Der blev bl.a. lagt vægt på, at
chaufførerne havde påtaget sig en vis økonomisk risiko
vederlagene var erhvervet direkte fra kunderne
der skulle betales for leje af cyklerne.
En assurandør med en indtægt på 558.598 kr. og driftsudgifter på 94.521 kr. blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Se også TfS 1995, 458 VLD.
En arkitekt, der var vurderingsinspektør for et realkreditinstitut, blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Han havde ret til at tage fradrag for medarbejdende ægtefælle, fordi ægtefællens bistand opfyldte betingelserne for det.
Arkitekten var provisionslønnet og havde aflønnet en freelance vurderingsinspektør med honorar pr. vurderingssag.
Arkitekten havde fået mindre tilskud til kontorhold, men det havde langt fra dækket de faktiske kontorholdsudgifter mv.
Kontorarbejdet var udført af ægtefællen, der dagligt havde arbejdet 5-6 timer for ham.
En provisionslønnet sælger af avlsdyr blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende og berettiget til overførsel af indkomst til medarbejdende ægtefælle.
En praktiserende læge, der deltog i en lægevagtsordning, blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende, fordi der efter overenskomsten med sygesikringen ikke er tale om et tjenesteforhold til sygesikringen.
Se også TfS 1987, 327 LR om lægevagtskørsel ved Københavns lægevagt.
En kreaturhandler på et eksportmarked blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende på grund af sin særlige stilling som kommissionær, der handlede for egen regning og risiko. Han kunne derfor henlægge til investeringsfond af sine provisionsindtægter.
LSRM 1973, 163 LSR
En repræsentant, derfra sin bopæl drev agentur med salg af møbler fra flere fabrikker, blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende. Han fik provision på 5-6 pct., men modtog ikke nogen godtgørelse for sine udgifter og fik ikke feriepenge.
Se også TfS 1989, 75 DEP.
xLL § 4 - Deltagelse i transparent selskabx
xAfgørelsen er refereret i afsnit C.C.1.2.4 Selvstændigt erhvervsdrivende ved deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab.x
Afgørelsen er refereret i afsnit C.C.1.2.4 Selvstændigt erhvervsdrivende ved deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab.
Skatterådet lagde bl.a. vægt på, at A ikke fastsatte retningslinjer for, hvordan en opgave skulle løses. Derimod koordinerede freelancerne og brugerne af platformen selv, hvordan en opgave skulle løses og hvornår. Arbejdet blev ikke udført i As navn, og freelancerne hæftede selv for fejl og mangler i forbindelse med arbejdets udførelse. Dertil kom, at samarbejdet mellem A og freelancerne kunne ophøre med øjeblikkelig varsel, og at freelancerne selv skulle afholde udgifter i forbindelse med fravær grundet sygdom og ferie.
På denne baggrund var det Skatterådets vurdering, at A udelukkende fungerede som en formidlende platform mellem freelancerne og brugerne af platformen.
Skatterådet bekræftede, at de pågældende freelancere ikke var lønmodtagere, men tog ikke stilling til, hvorvidt de var selvstændigt erhvervsdrivende.
En konsulent blev anset for selvstændigt erhvervsdrivende i relation til en kontrakt med en virksomhed.
Der blev lagt vægt på, at konsulenten
havde etableret eget kontor, hvorfra arbejdet helt eller delvist udførtes
ikke var underlagt hvervgivers instruktionsbeføjelse
selv bestemte sin arbejdstid
selv afholdt udgifter til it, udstyr, abonnementer, kontor og arbejdsplads.
Skatterådet fandt efter en samlet konkret vurdering, at en ny kapitalejer efter erhvervelse af en aktie samt tiltrædelse af ejeraftale kunne anses for selvstændigt erhvervsdrivende.
Se dog nu afsnit C.C.1.2.4 om den nye bestemmelse LL § 4.
Skatterådet bekræftede, at ejeren af en polsk enkeltmandsvirksomhed (murervirksomhed) drev selvstændig erhvervsvirksomhed.
Han var derfor ikke begrænset skattepligtig til Danmark af lønindkomst.
En advokats vederlag som fast værge blev anset for indtægt ved selvstændig virksomhed og kunne indgå i virksomhedsordningen.
Skatterådet lagde vægt på, at advokaten
havde udgifter til sekretær, der arbejdede 24 timer ugentligt med opgaven
havde etableret sig i egne lokaler
ville kunne ifalde erstatningsansvar jf. § 31 i værgemålsloven
var frit stillet til at kunne antage medhjælp
ikke var begrænset i sin adgang til at udføre arbejde for andre
skulle være optaget på en liste hos Statsforvaltningen
modtog fast honorar pr. værgemål pr. år.
Det ændrede ikke ved bedømmelsen, at
advokaten var antaget af Statsforvaltningen
havde pligt til at lade sig beskikke som værge i de værgemål, som blev tildelt ham
eller at han i et vist omfang fik refunderet sine udgifter.
Landsskatteretten har efterfølgende fundet, at der i relation til ML § 3, stk. 1, var tale om selvstændig økonomisk virksomhed, og ændrede dermed det bindende svar på dette punkt. Se SKM2014.781.LSR.
En plastikkirurg blev efter en konkret vurdering anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Kirurgen var ansat som lønnet medarbejder i sit anpartsselskab, som var hans eneste arbejdsgiver. Selskabet drev plastikkirurgi på forskellige hospitaler og klinikker.
Skatterådet lagde vægt på, at
skatteyderen tidligere havde arbejdet som selvstændigt erhvervsdrivende, som ejer af et privathospital, og at det var denne virksomhed, han havde ført videre
virksomheden var skatteyderens hovederhverv
skatteyderen i høj grad selv skaffede sine patienter.
En vognmand, der var ansat på et renseri, hvor han afhentede og udbragte vaske- og rensetøj, blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Han skulle selv anskaffe varevogn og sørge for vedligeholdelsen af den. Ved sygdom skulle han for egen regning ansætte en afløser. Han fik ikke feriepenge, og han havde ret til at afstå sin rute, dog sådan at renseriet skulle godkende køberen.
Vognmanden modtog på provisionsbasis 336.000 kr. i 1986, hvor hans udgifter til drift af varevogn udgjorde 44.000 kr. ekskl. moms med tillæg af 8.000 kr. til renteudgifter på varevognen og 25.000 kr. til afskrivning.
Ligningsrådet fandt efter en samlet bedømmelse af vognmandens ansættelsesforhold, at han kunne benytte reglerne i virksomhedsordningen på indkomsten fra renseriet.
En professionel bokser blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Hans indkomst, der udgjorde ca. 500.000 kr. i alt, bestod af bokse-, sponsor- og reklameindtægter mv. For at opnå denne indkomst havde han ud over bil- og rejseudgifter, driftsudgifter på 55.000 kr. bl.a. til træningsophold mv. og sparringspartnere.
En avisdistributør med 20 ansatte blev efter en samlet bedømmelse anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Ligningsrådet lagde navnlig vægt på, at der blev anvendt lønnet medhjælp i betydeligt omfang.
Medlemmerne af en folkemusikgruppe blev anset for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed og kunne anvende virksomhedsordningen. Gruppen arbejdede som et interessentskab, hvis økonomiske formål var størst muligt overskud i form af indtægter ved orkestervirksomheden.
En skatteyder havde etableret døgnplejehjem med plads til 4 beboere. Selv om hun modtog plejevederlag fra det offentlige - der traditionelt betragtes som A-indkomst - fandt Ligningsrådet, at plejevirksomheden havde en sådan art og et sådant omfang, at den var selvstændig erhvervsvirksomhed omfattet af virksomhedsskatteloven. (Bruttoindtægten udgjorde 1 mio. kr., mens udgifterne til lønninger, kost, administration, lokaleomkostninger og renteudgifter mv. beløb sig til 800.000 kr.).
Se også xSKM2017.739.ØLR, SKM2014.719.BR og SKM2019.282.LSR, hvor der blev statueret lønmodtagerforhold.x
Vognmænd, der kørte for handicappede og bragte mad ud til dem, blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende. Vognmændene ejede selv deres vogne og havde betydelige driftsomkostninger, som de selv skulle afholde.
En agent formidlede salg for 11 danske møbelvirksomheder, overvejende i Norge. I de fleste tilfælde var der en aftale om generalagentur mellem agenten og leverandørvirksomheden.
Agenten tilrettelagde selv salgsarbejdet, og havde selvstændigt kontor med bl.a. telefon og telefax. Han modtog provision, som først blev udbetalt, når/hvis der skete betaling for salget.
Han afholdt samtlige udgifter, herunder til rejser, repræsentation og kontorhold. Agenten var momsregistreret og medlem af A-kassen for selvstændigt erhvervsdrivende.
Skattedepartementet fandt, at agenten efter en samlet vurdering var selvstændigt erhvervsdrivende, og at provisionen var B-indkomst.
TfS 1987, 327 DEP
Lægevagtskørsel ved Københavns Lægevagt, der udføres af vagtlæger med selvstændigt ydernummer, anses for at være selvstændig erhvervsvirksomhed.
Det samme gælder lægevagtskørsel uden for København, hvor lægevagtsordningen udføres af de praktiserende læger. Se TfS 1988, 67 LSR.
Afgørelser, hvor der er statueret lønmodtagerforhold
Dette afsnit indeholder en oversigt over afgørelser, hvor bedømmelse af de samlede forhold er faldet ud til, at der ikke var tale om selvstændig erhvervsvirksomhed, men derimod om lønmodtagerforhold.
C.C.1.2.3 om afgørelser vedrørende afgrænsningen over for honorarmodtagere, der ikke er selvstændigt erhvervsdrivende.
C.C.1.2.4 om afgørelser vedrørende afgrænsningen af lønmodtagere over for selvstændigt erhvervsdrivende ved deltagelse deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab.
Landsretten havde i SKM2014.846.ØLR fundet, at det var en læge personligt og ikke hans selskab, der var rette indkomstmodtager af et vederlag, idet arbejdet var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold. Dette var ikke bestridt under højesteretssagen.
Højesteret stadfæstede landsrettens dom vedrørende spørgsmål om omgørelse jf. SKFL § 29, stk. 1, og betalingskorrektion, jf. LL § 2.
Sagen vedrørte bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt en distriktsleders indkomst fra en rengøringsvirksomhed var erhvervet som led i distriktslederens selvstændige erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst. Efter en samlet vurdering fandt Højesteret, at distriktslederen ikke kunne anses for at have drevet virksomhed for egen regning og risiko.
Retten lagde navnlig vægt på, at
aftalen mellem rengøringsvirksomheden og distriktslederen reelt var en aftale om en løbende arbejdsydelse
distriktslederen månedligt modtog et vederlag i form af provision
distriktslederen havde ret til et opsigelsesvarsel.
Dommen stadfæster SKM2007.73.ØLR.
Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt en fysisk person A eller hans selskab H1 havde ret til et vederlag efter nogle konsulentaftaler med et andet selskab G1. A havde oprindeligt drevet selvstændig konsulentvirksomhed i H1, men var i 4 år ansat som økonomidirektør i G1. Han fortsatte dog med at arbejde som konsulent både i opsigelsesperioden og efterfølgende. Det var omtvistet, om det var A personligt eller H1, der var kontraktpart.
A blev derefter ansat som administrerende direktør i G1 og valgt til medlem af bestyrelsen.
Højesteret fandt som landsrettens flertal, at det arbejde, A havde udført i henhold til konsulentaftalerne, skattemæssigt måtte anses for udført af ham som lønmodtager.
Landsretten henviste bl.a. til,
at det fremgik af konsulentaftalerne, at A skulle repræsentere selskabet G1 som "senior vicepresident"
at A havde fri rådighed over samme bil og over telefon og computer
at A fra ophøret af ansættelsen som økonomidirektør ved udgangen af juli 1999 til ansættelsen den 15. april 2000 som administrerende direktør i selskab G1 i det alt væsentlige kun havde indtægter fra selskab G
at konsulentkontrakterne efter deres ordlyd blev indgået med A. A's selskab, H1, skulle kun fakturere mv.
A's tilknytning til G1 både før og efter kontraktperioderne.
Højesteret stadfæstede dommen under henvisning til landsrettens begrundelse.
Dommen stadfæster SKM2007.259.ØLR.
En hovedaktionær fik vederlag fra sit selskab for konsulentarbejde, der bestod i at videreudvikle og tilrette den software, som anvendtes i eller i forbindelse med de produkter, selskabet forhandlede.
Højesteret tiltrådte, at hovedaktionæren, for så vidt angik dette arbejde, måtte anses som lønmodtager i selskabet og således ikke i denne relation kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende eller honorarmodtager.
Højesteret lagde især vægt på, at
hovedaktionærens arbejde indgik som en løbende og integreret del af den virksomhed, som blev drevet af det selskab, som han selv ejede
hovedaktionæren i de omhandlede år kun i et enkelt tilfælde havde udført lignende arbejde for andre end selskabet
arbejdet ikke var forbundet med en reel økonomisk risiko for hovedaktionæren personligt
hovedaktionæren ikke havde afholdt udgifter, som efter art og omfang adskilte sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere.
Dommen stadfæster SKM2006.457.ØLR.
En journalist arbejdede som freelance ved et dagblad, hvor han fungerede som afløser for andre journalister ved sygdom og ferie. Journalisten havde ingen ansættelseskontrakt og havde samme arbejdstid og arbejdsopgaver som den journalist, han afløste. Han sendte faktura for udført arbejde og fik udbetalt vederlag én gang om måneden. Han fik ikke feriepenge og løn under sygdom.
Efter en samlet bedømmelse tiltrådte Højesteret, at journalistens indkomst ved dagbladet måtte anses som lønindkomst.
Højesteret tiltrådte landsrettens præmisser, hvor der særligt var lagt vægt på, at
journalisten var underlagt samme arbejdsvilkår som de journalister, han vikarierede for
journalisten fik udbetalt kørselsgodtgørelse og ulempetimebetaling
journalisten udførte arbejde for dagbladet gennem flere år
journalisten blev aflønnet månedligt efter faste takster.
Dommen stadfæster SKM2001.626.VLR.
Skatteyderen havde haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende vedrørende indtægterne fra Odsherredskolen. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som også oprettede en pensionsordning for skatteyderen.
Han havde ikke afholdt udgifter, der lå ud over, hvad der er sædvanligt i ansættelsesforhold. Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager.
I årene 1990 til 1992 havde skatteyderen - bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - kun haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn. Retten fandt, at han i disse år ikke drev erhvervsmæssig virksomhed.
Nogle restauratører udbetalte vederlag til 4 discjockeyer. Højesteret fandt ud fra en samlet vurdering af kriterierne i cirk. nr. 129 af 4/7 1994, pkt. B.3.1. 1., jf. pkt. 2-8 i cirk. af 5/10 1988, at vederlaget var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold, og at virksomhederne derfor skulle indeholde A-skat.
Retten særligt vægt på, at
discjockeyerne løbende skulle præstere deres arbejdsydelser som en integreret del af restaurationernes differentierede ydelsesudbud,
discjockeyerne således indgik i virksomhedernes sædvanlige struktur med fast mødetid, vagtplan samt løn pr. time, som var uafhængig af omsætningen og i det væsentlige var nettoindkomst.
Se også SKM2002.561.ØLR og SKM2006.485.SR om discjockeyer.
Højesteret afviste, at en ingeniør var selvstændigt erhvervsdrivende. Ingeniøren havde i en periode været udlånt til Naturgas Syd. Efter periodens udløb fik ingeniøren mulighed for fortsat tilknytning til virksomheden. Det var Naturgas Syds politik, at medarbejdere, for hvilke der ikke kunne regnes med varig ansættelse, ikke blev ansat i selskabet, men blev tilknyttet selskabet som konsulenter, enten som selvstændige eller gennem større ingeniør- og konsulentfirmaer.
Højesteret bemærkede, at sondringen skulle ske efter de kriterier, som er angivet i punkt B 3.1.1 i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om personskatteloven.
Efter en samlet vurdering af kriterierne fandt Højesteret, at ingeniøren ikke var selvstændigt erhvervsdrivende. Retten lagde især vægt på, at
ingeniøren var engageret for en længere periode, hvor han var undergivet forflyttelsespligt
ingeniøren ikke havde afholdt driftsudgifter af en sådan art og størrelse, som man måtte forvente af en selvstændigt erhvervsdrivende inden for den pågældende branche.
Dommen ændrede Vestre Landsrets dom i TfS 1996, 7.
Se også SKM2014.719.BR xog SKM2019.282.LSR.x
Montør og svejseopgaver, skibsværft. Lønmodtager.
Sagen angik bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt et selskab var ansvarligt for manglende indeholdelse af A-skat og AM-bidrag. Selskabet havde foretaget en række udbetalinger for udført arbejde på et skibsværft til en svejser, som ifølge selskabet var selvstændigt erhvervsdrivende.
Landsretten fandt, at svejseren måtte anses for lønmodtager, hvorefter der var pligt til indeholdelse af A-skat og AM-bidrag.
Retten udtalte, at der ikke forelå oplysninger, der understøttede, at arbejdet blev udført for svejserens egen regning og risiko. Der var tale om en tidsubegrænset kontrakt om udførelse af ikke nærmere definerede opgaver med aflønning på timebasis, og svejseren måtte over for kunder og kolleger ikke give udtryk for, at han var selvstændigt erhvervsdrivende.
Dommen stadfæster (SKM2015.363.BR) og SKM2015.364.BR.
Sagerne vedrørte to overlæger med speciale i x-kirurgi, som var hjemmehørende i Sverige.
Sagerne drejede sig bl.a. om, hvorvidt overlægerne var personligt skattepligtige af vederlag for arbejde på et privathospital, eller om vederlaget kunne henføres til deres selskaber.
Efter en samlet vurdering fandt retten, at vederlaget fra privathospitalet skulle bedømmes som lønindkomst.
Landsretten lagde vægt på, at lægerne både før og efter perioden var ansatte i et sædvanligt ansættelsesforhold på privathospitalet.
Retten fremhævede også, at uanset der var sket væsentlige ændringer i arbejdsforhold og ansvarsområde i den relevante periode, indgik arbejdet fortsat som en integreret del af hospitalets kerneydelse.
Lægerne havde desuden kun haft driftsudgifter i mindre omfang. Den yderligere økonomiske risiko, de måtte have påtaget sig, var derfor ikke så betydelig, at de ikke længere kunne betragtes som lønmodtagere.
Dommen stadfæster SKM2014.297.BR.
Sagerne vedrørte også spørgsmål om beskatning af fri bolig.
SKM2014.411.VLR Nogle polske håndværkere blev anset for at være ansat som lønmodtagere i en dansk virksomhed og ikke i en polsk virksomhed. Retten lagde til grund, at det var den danske virksomhed, der aflønnede de polske håndværkere. Da de polske håndværkere var ansat i den danske virksomhed, var der ikke grundlag for at anse forholdet for arbejdsudleje. Dommen stadfæster SKM2012.233.BR.
SKM2013.344.ØLR A, der servicerede tankstationer i situationer med problemer med standere/betalingsautomater, blev anset som lønmodtager i relation til hvervgiveren, fordi han indgik som en integreret medarbejder hos hvervgiveren. Det var derfor A personligt og ikke hans selskab, der var rette indkomstmodtager. Dommen stadfæster SKM2011.796.BR.
Et selskab, der havde anvendt østeuropæiske håndværkere, skulle indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag, fordi håndværkerne blev anset for at være lønmodtagere.
Det forhold, at håndværkerne var registreret med selvstændig virksomhed i Østeuropa og momsregistreret i både Østeuropa og Danmark, førte ikke i sig selv til, at de ikke kunne anses for at være lønmodtagere i forhold til selskabet.
At håndværkerne udstedte fakturaer til selskabet var heller ikke afgørende for, om de måtte anses som lønmodtagere.
Retten lagde bl.a. vægt på, at
der ikke var sammenhæng mellem betalingerne til håndværkerne og byggeriernes aflevering eller betalingerne fra bygherrerne. De enkelte håndværkere bar derfor ikke den økonomiske risiko for arbejderne
håndværkerne var tilmeldt selskabets adresse
håndværkerne over for politiet havde forklaret, at de arbejdede for selskabet og fik timebetaling.
Retten lagde desuden særlig vægt på, at selskabet havde afholdt en række sædvanlige erhvervsmæssige udgifter, herunder væsentlige udgifter vedrørende værktøj, arbejdstøj, materialer, mobiltelefoner mv. for håndværkerne, og at der ikke var dokumentation for afregningsforholdet for dette.
Dommen stadfæster SKM2011.707.BR.
En række udenlandske arbejdere, som en virksomhed formidlede til beskæftigelse hos danske kunder, blev anset for at være lønmodtagere. Det kunne ikke føre til andet resultat, at virksomheden fremlagde "samarbejdsaftaler", eller at der var fremlagt enkelte fakturaer vedrørende danskere, der bl.a. var angivet at vedrøre arbejdsudleje fra en anden virksomhed.
SKM2012.375.VLR En chauffør, der afregnede med faktura påført moms blev anset for lønmodtager. Arbejdsgiveren hæftede derfor for afregning af A-skat mv.
Dommen stadfæster SKM2011.513.BR.
Se også SKM2012.400.LSR.
Skatteyderen modtog i et interessentskab med sin hustru managementhonorarer fra to selskaber, som var ejet af ham og hustruen. Retten fandt, at honorarerne ikke var erhvervet som led i selvstændig virksomhed, men var lønindkomst.
Dommen stadfæster SKM2009.495.BR.
Sagen drejede sig om, hvorvidt nogle danserinder på natklubber var lønmodtagere med den virkning, at der skulle indeholdes A-skat af deres vederlag eller ej.
Danserinderne optrådte fire gange pr. aften. Mellem deres optrædener havde danserinderne mulighed for at sælge champagne, som de drak sammen med kunderne på natklubberne.
Landsretten fandt, at danserindernes vederlag var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold, jf. KSL § 43, stk. 1. Retten lagde navnlig vægt på, at
danserindernes arbejde såvel i form af striptease-dans som champagnesalg indgik som en integreret eller central del af natklubbernes ydelser
danserinderne således i perioder på typisk ikke under én måned til adskillige år indgik i natklubbernes ordinære struktur med faste mødetider og vagtplaner
lønnen i alt væsentligt måtte betegnes som nettoindkomst.
Retten fandt heller ikke, at der som følge af administrativ praksis vedrørende udenlandske artister og solister var grundlag for at anse danserinderne for selvstændige erhvervsdrivende, ligesom der heller ikke var dokumenteret nogen fast praksis for, at danserinderne af andre grunde skulle betragtes som selvstændige.
Tidligere instanser: SKM2006.676.LSR og SKM2008.487.BR.
Skatteyderne i sagen - et ægtepar - havde i indkomstårene 1997-1999 begge arbejdet for en række selskaber, der indgik i to koncerner, men som i 2000 blev én koncern. Selskaberne i koncernen havde udbudt telefonsexydelser, og ægteparret havde lavet annoncer mv. til brug for udbud af telefonsexydelserne. Den ene af skatteyderne havde ejerinteresser i den ene koncern i 1997-1999. Landsretten fastslog, at skatteyderne ikke kunne anses for at være selvstændigt erhvervsdrivende i perioden 1997-1999.
Landsretten lagde bl.a. vægt på, at
arbejdet indgik som en løbende og integreret del af den virksomhed, der var blevet drevet igennem de selskaber, som den ene af ægtefællerne var eller blev medejer af
arbejdet ikke var forbundet med en reel økonomisk risiko for ægtefællerne.
Sagen drejede sig bl.a. om, hvorvidt 7 EOD-specialister (sprængningseksperter), der var antaget af et konsortium med henblik på ammunitionsrydning, var ansatte lønmodtagere.
Landsretten lagde til grund, at EOD-specialisterne
var underlagt konsortiets instruktionsbeføjelse og kontrol
modtog månedligt vederlag
ikke afholdt erhvervsmæssige udgifter, der lå væsentligt ud over, hvad der er sædvanligt i lønmodtagerforhold
fik stillet arbejdskraft og materiel til rådighed.
Landsretten fandt derfor, at EOD-specialisterne var lønmodtagere i forhold til konsortiet.
Altmuligmand blev anset for at være lønmodtager.
Landsretten foretog en samlet vurdering af, om altmuligmanden havde udført personligt arbejde i et tjenesteforhold for en byggeforening.
Landsretten lagde vægt på, at
han udførte arbejde for byggeforeningen efter nærmere anvisninger
han ikke havde påtaget sig en selvstændig økonomisk risiko, men blev aflønnet på baggrund af sin opgørelse af anvendte timer
forbrugte materialer blev faktureret direkte over for byggeforeningen
hans løn ikke var af en sådan størrelse, at han kunne antage medhjælp
han ikke havde andre hvervgivere
han ikke havde nogen håndværksmæssige autorisationer
han ikke var momsregistreret.
Selvom han ikke havde fast ugentlig arbejdstid på 24 timer, skulle byggeforeningen derfor have indeholdt A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag i udbetalingerne til ham.
En edb-konsulent modtog indkomst fra et selskab, der var ejet af hans halvsøster.
selskabet var edb-konsulentens eneste hvervgiver
selskabet ejede samtlige driftsmidler og afholdt alle udgifter i forbindelse med driften
det var selskabet, som entrerede med kunderne, herunder at fakturering skete i selskabets navn
samarbejdsaftalen mellem selskabet og konsulenten indebar, at han havde påtaget sig en løbende arbejdsforpligtigelse over for selskabet og havde et opsigelsesvarsel på én måned.
Derfor og henset til, at konsulenten modtog skattefri befordringsgodtgørelse, fandt landsretten, at indkomsten måtte anses som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold.
En discjockey, der arbejdede to steder, blev anset for at være lønmodtager og ikke selvstændigt erhvervsdrivende. Retten lagde vægt på, at
han modtog feriepenge
han havde indgået aftale om en løbende arbejdsydelse
der var tale om et længerevarende arrangement
hvervgiverne havde en almindelig adgang til at fastsætte generelle eller konkrete instrukser for arbejdets udførelse
arbejdstiden svarede til diskotekets åbningstid
han havde ret til opsigelsesvarsel
vederlaget var beregnet som almindeligt i tjenesteforhold
vederlaget blev udbetalt periodisk
han var medlem Dansk Funktionærforbund og Funktionærernes Arbejdsløshedskasse.
Se også TfS 1999, 377 HRD og SKM2006.485.SR.
En skatteyder, der hjemme lavede strenge til musikinstrumenter for en virksomhed, blev anset for at være lønmodtager.
To slagteriarbejdere, der i sæsonen var beskæftiget på en minkfarm med pelsning af mink, blev anset for lønmodtagere.
En assurandør var ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
han var undergivet ferielovens og funktionærlovens regler
han var omfattet af forsikringsselskabets pensionsordning og gruppelivsforsikring
hans omkostninger ved arbejdet helt eller i det væsentlige blev dækket ved månedlige omkostningstillæg.
En freelancer ved en virksomhed blev anset for at være lønmodtager.
Retten fandt efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder sammenholdt med kriterierne anført i cirkulæret om personskatteloven, at skatteyderen skulle anses for lønmodtager.
Retten lagde i den forbindelse særligt vægt på, at
skatteyderen over en længere periode kontinuerligt varetog skiftende opgaver integreret i den pågældende virksomhed, dels i henhold til en skriftlig aftale indgået med skatteyderen personligt, dels i henhold til en mundtlig aftale om udførelse af diverse forefaldende opgaver.
skatteyderen i det væsentlige havde udført samme opgaver som de øvrige medarbejdere
skatteyderen kun havde indtægter fra virksomheden bortset fra et mindre beløb
skatteyderen var undergivet generelle retningslinjer, instruktion og tilsyn
aflønningen skete efter faste dagstakster en gang månedligt
der ikke var afholdt driftsomkostninger, der efter deres karakter og omfang væsentligt adskilte sig fra det, der sædvanligvis afholdes af lønmodtagere.
En vognmand blev anset for ansat lønmodtager i relation til den sagsøgende virksomhed.
at vognmanden ikke var registreret som selvstændigt erhvervsdrivende
ikke havde et aktivt CVR-nummer i de omhandlede indkomstår
sagsøgeren var vognmandens eneste hvervgiver i de pågældende år
vognmandens arbejde for sagsøgeren havde været omfattende
arbejdet var foregået løbende og med stor hyppighed
arbejdet ofte var faktureret til en bestemt enhedspris
vognmandens arbejde for sagsøgeren i al væsentlighed var foregået ved kørsel med sagsøgerens lastbiler
betalingen for vognmandens arbejde ikke i særlig grad adskilte sig fra lønnen til sagsøgerens øvrige ansatte.
Derfor fandt retten efter en samlet vurdering, at vognmanden måtte betragtes som en lønmodtager i sagsøgerens virksomhed.
Døgnpleje. Lønmodtagere.
Spørgsmålet var, om ægtefællerne A og BAs indkomst som døgnplejefamilie for anbragte børn var oppebåret som led i selvstændig erhvervsvirksomhed eller som lønmodtagerindkomst.
de enkelte kontrakter om pleje af børn blev indgået mellem de anbringende kommuner og døgnplejerne personligt
de kommunale myndigheder havde tilsyns- og kontrolbeføjelser over for A og BA
der var fastsat faste takster for det vederlag, de modtog pr. døgn, hvor et barn var anbragt
ægtefællerne havde ret til opsigelsesvarsel
ægtefællerne var omfattet af ferielovens bestemmelser
at vederlaget hidtil havde været udbetalt månedligt som A-indkomst, hvori der blev indeholdt A-skat.
Retten fandt det endvidere ikke dokumenteret, at A og BA havde afholdt udgifter i forbindelse med plejeopgaverne, der oversteg de beløb til dækning af familiens og børnenes fornødenheder, der blev refunderet af de anbringende kommuner. Retten lagde således til grund, at A og BA havde modtaget vederlag for det udførte arbejde samt refusion af de omkostninger, der var forbundet med at være plejefamilie.
Uanset at der tillige forelå omstændigheder, der kunne tale for at anse A og BA som selvstændigt erhvervsdrivende, måtte de på denne baggrund og efter en samlet vurdering anses for at have været lønmodtagere i 2009 og 2010.
Se også SKM2017.739.ØLR xog SKM2019.282.LSR.x
Se afsnit C.A.3.4.3. om beskatning af døgnplejere.
Retten fandt, at to lægers vederlag for arbejde på et privathospital var lønindkomst for lægerne og ikke indkomst, der kunne henføres til deres svenske selskaber (aktiebolag).
Retten foretog en samlet vurdering af de faktiske omstændigheder sammenholdt med de kriterier, der er angivet i pkt. B 3.1.1. i cirkulære nr. 129 af 4/7 1994 om personskatteloven, og fandt, at de honorarer, som lægerne modtog fra privathospitalet, var vederlag for deres personlige arbejde i tjenesteforhold, jf. KSL § 43, stk. 1.
Retten lagde navnlig lagt vægt på, at
kontrakterne blev indgået med lægerne personligt og ikke efterfølgende blev ændret. De senere stiftede aktiebolag var derfor hverken berettigede eller forpligtede i henhold til kontrakterne med hospitalet
lægernes arbejdsydelse ikke var begrænset til enkeltstående, afgrænsede opgaver, men indgik som en løbende og integreret del af hospitalets ydelsesudbud og virksomhed i forhold til hospitalets patienter
lægerne på hospitalets hjemmeside fremstod som fast tilknyttet hospitalet i præsentationen af hospitalets lægeteam
der i honoraret ikke indgik betaling for andet og mere end lægernes personlige arbejdsydelse
honoraret blev udbetalt periodisk på baggrund af hospitalets registrering af udførte undersøgelser og operationer og ikke på baggrund af udstedte fakturaer
aktiebolagenes indtægter i det væsentlige alene hidrørte fra det pågældende privathospital
lægerne benyttede hospitalets faciliteter uden at yde betaling for det
lægerne i øvrigt ikke havde godtgjort at have afholdt udgifter, der efter art og omfang adskilte sig fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere
arbejdet reelt ikke indebar nogen økonomisk risiko for lægerne, idet samtlige økonomiske og administrative opgaver, herunder kontakten til patienter og regioner, patientindtag, koordinering mv. blev varetaget af hospitalet, for hvis regning og risiko operationerne blev udført.
Retten fandt, at en juletræsplantage ikke havde indgået aftale med en selvstændig virksomhed med polske ansatte. Disse blev derimod anset for lønmodtagere i forhold til den danske virksomhed.
Retten fandt efter en konkret vurdering, at skatteyderens faktureringer af kørsel til det af ham ejede selskab ikke var led i hans selvstændige erhvervsvirksomhed med markedsføring, men derimod lønindkomst som led i hans arbejde som direktør i selskabet. Fakturaerne skulle derfor ikke tillægges moms.
Retten fandt, at en læge var rette indkomstmodtager af honorarer, som var optjent af et selskab, som han var eneanpartshaver i.
Arbejdsopgaverne på sygehusene kunne kun udføres af lægen personligt, og lægens forhold til hvervgiverne for de pågældende sygehuse havde så mange lighedspunkter med et almindeligt ansættelsesforhold, at honoreringen måtte anses for at være løn til ham.
Nærmere lagde retten følgende til grund for sin afgørelse:
Arbejdet indgik som en løbende og integreret del af sygehusets virksomhed på det pågældende område
Sygehuset havde haft almindelig adgang til at fastsætte generelle instrukser for arbejdets udførelse
Lægen havde benyttet sygehusets personale og lokale uden at betale for det
Der var tale om en løbende arbejdsydelse, som der blev afregnet for månedsvis
Lægen havde ikke godtgjort, at han havde afholdt udgifter, som efter art og omfang adskiller sig væsentligt fra, hvad der er sædvanligt for lønmodtagere
Lægens ansvar for eventuelle fejl måtte antages at have været det samme uden hensyn til, om arbejdet blev udført i stillingen som ansat sygehuslæge eller ej.
xEn aktivitet som døgnplejer blev anset for at være lønmodtagerforhold og ikke selvstændig erhvervsvirksomhed.
Landsskatteretten fandt det ikke godtgjort, at der forelå udgifter, der kunne fratrættes som lønmodtagerudgifter jf. LL § 9, stk. 1.x
xSe også SKM2017.739.ØLR, SKM2014.719.BR og modsat TfS 1987, 483 LR.x
En virksomhed (avisdistributør) hæftede for A-skat og arbejdsmarkedsbidrag af udbetalinger til en chauffør, fordi chaufføren blev anset for at være lønmodtager.
Chaufføren havde eget CVR nr. og udskrev fakturaer til virksomheden.
virksomhedens andre ansatte havde haft tilsvarende lønforhold og arbejdsvilkår
virksomheden bortset fra en kortere periode havde stillet varebil til rådighed
virksomheden havde finansieret brændstoffet
med undtagelse af en enkelt måned var der udbetalt et månedligt vederlag, så forholdet havde karakter af en løbende arbejdsydelse
virksomheden i det væsentlige havde været chaufførens eneste arbejdsgiver.
Se også SKM2012.375.VLR.
En speciallæge, der var ansat som konsulent ved et privathospital, blev anset for at være lønmodtager i tjenesteforhold.
Se også SKM2011.854.SR, SKM2011.859.SR og SKM2014.350.LSR.
En læge, der udførte opgaver for to forsikringsselskaber, blev anset for at være lønmodtager i begge tilfælde.
En underviser i musik, der arbejdede gennem oplysningsforbund, blev anset for at være lønmodtager.
vederlaget var beregnet som det var almindeligt i tjenesteforhold (timeløn) og udbetalt periodisk
vederlaget var i overvejende grad nettoindkomst
kurserne blev afholdt for oplysningsforbundenes økonomiske regning og risiko.
Han var desuden dirigent for to kor. Han blev ikke anset for at stå i et egentligt tjenesteforhold til korene. Henset til karakteren og omfanget af arbejdet fandt retten heller ikke, at han havde etableret selvstændig virksomhed.
Disse indtægter blev derfor anset for honorarindtægter, der skattemæssigt skulle behandles som indtægter ved hobbyvirksomhed. Efter praksis skulle indkomsten opgøres ud fra et nettoprincip, sådan at fradragsberettigede udgifter kunne fratrækkes i den personlige indkomst.
Se afsnit C.C.1.2.3 om honorarindtægter.
Et selskab, der drev edb-konsulentvirksomhed, havde engageret edb-konsulenter til som underentreprenører at udføre arbejdsopgaver for de kunder, som selskabet havde indgået aftale med.
Instruktionen og fordelingen af arbejdsopgaverne skete direkte mellem de enkelte konsulenter og selskabets kunder. Konsulenterne fakturerede selskabet og fik på den måde vederlaget udbetalt uden indeholdelse af A-skat og arbejdsmarkedsbidrag.
Landsskatteretten fandt efter en samlet vurdering af forholdet mellem selskabet og konsulenten, at arbejdet for selskabet var udført på lønmodtagerlignende vilkår. Der var henset til
den mellem parterne indgåede kontrakt og det i øvrigt oplyste herom, hvorefter konsulenten ikke havde båret den for selvstændig erhvervsvirksomhed kendetegnende økonomiske risiko
kontraktens vilkår vedrørende arbejdstid, honorering, konkurrenceklausul mv.
Selskabet skulle derfor indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag af vederlag til konsulenterne.
En musiker, der var ansat som lønmodtager i et symfoniorkester, havde ved siden af dette arbejde modtaget indtægter fra en musikskole, som blev anset for at være lønindkomst.
Desuden havde han indtægt fra visse enkeltstående engagementer.
Indtægterne fra engagementerne ansås ikke for oppebåret som led i selvstændig erhvervsvirksomhed, men en del af disse indtægter måtte anses som indtægt ved ikke erhvervsmæssig aktivitet, der skatteretligt skulle behandles på samme måde som indtægt ved hobbyvirksomhed.
Når nettoindkomsten skulle opgøres, kunne de udgifter, der var forbundet med indkomsten (kildeartsbestemte) trækkes fra i det omfang, de var dokumenteret og kunne indeholdes i denne indkomst, jf. PSL § 3, stk. 1, sammenholdt med § 1.
En overlæge var tilknyttet et privathospital i de perioder, hvor han havde fri fra det offentlige sygehus, hvor han var fastansat. Han blev aflønnet af privathospitalet med en fast timeløn, som blev udbetalt som B-indkomst. Landsskatteretten anså lægen for at være lønmodtager i forhold til privathospitalet. Retten lagde vægt på, at
lægens driftsudgifter ikke oversteg, hvad der var sædvanligt i lønmodtagerforhold
lægen ikke havde båret den risiko, som er karakteristisk for selvstændigt erhvervsdrivende.
TfS 1990, 370 LSR
En disponent i et vinfirma havde samtidig indtægter fra kurser om vin inden for fritidsundervisningssektoren. Indtægterne fra kurserne kunne ikke anses for erhvervet ved selvstændig virksomhed.
Der blev lagt vægt på, at
han havde modtaget en fast timeløn, der var beregnet uden hensyn til, hvor mange deltagere, der havde meldt sig til foredragene. Virksomheden var derfor ikke drevet for egen regning og risiko
han ikke havde afholdt driftsudgifter, der efter deres art og omfang lå væsentligt ud over, hvad der var sædvanligt i lønmodtagerforhold.
En assurandør, der fik stillet kontor og sekretærhjælp til rådighed af arbejdsgiveren, blev anset for at være lønmodtager, og var derfor ikke berettiget til at indtræde i virksomhedsordningen. Hans egne udgifter i forbindelse med erhvervet afveg ikke væsentligt fra sædvanlige lønmodtagerudgifter.
Stillingen som postekspeditør anses ikke for at være selvstændig virksomhed.
Afgørelsen er omtalt i afsnit C.C.1.2.4 Selvstændigt erhvervsdrivende ved deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab.
En projektmedarbejder, der udførte arbejde for et dansk firma via et engelsk rekrutteringsbureau, blev efter en samlet, konkret vurdering anset for lønmodtager, idet der udførtes personligt arbejde i tjenesteforhold i relation til det danske firma.
To tatovører, der havde indgået lejekontrakt med en tatovørvirksomhed, blev anset for lønmodtagere.
Skatterådet tillagde det ikke vægt, at de to tatovører efter eget valg havde investeret i eget værktøj, eller at de ikke var garanteret en indkomst.
Skatterådet afviste at svare bekræftende på, at nogle læger og psykologer, der var knyttet til et privathospital ved samme kontrakt, ikke var lønmodtagere. Spørgsmålet måtte besvares konkret på baggrund af oplysninger om den enkelte læge eller psykolog, herunder om dennes udgifter.
SKM2014.407.SR Skatterådet kunne ikke bekræfte, at en polsk håndværker (hvervtager), der lejlighedsvis udførte arbejde for et dansk malerfirma, var selvstændigt erhvervsdrivende her i landet.
Hans momsregistrering i Polen havde ikke betydning i relation til den danske afgrænsning af lønmodtagere i forhold til selvstændigt erhvervsdrivende.
En praktiserende læges bijob ved en region som efteruddannelsesvejleder for regionens andre læger blev anset for et lønmodtagerforhold.
SKM2013.115.SR En overlæge på et offentligt sygehus havde gennem flere år haft mindre indtægter som speciallæge for privatpraktiserende speciallæger og -klinikker. Han blev tilkaldt ved særlige behov og opgaver. Skatterådet fandt, at lægen ikke var selvstændigt erhvervsdrivende.
En overlæge, som var deltidsansat (80 %) på et privathospital, startede et konsulentfirma til ad hoc beskrivelser af MR-undersøgelser (avancerede røntgenundersøgelser).
Skatterådet fandt, at overlægen ikke var selvstændigt erhvervsdrivende, og arbejde, som blev udført under en konsulentaftale med privathospitalet kunne derfor ikke faktureres under virksomhedsordningen.
Afgørelsen stadfæstet af Landsskatteretten (ej offentliggjort).
Se også SKM2012.262.SR.
SKM2012.260.SKAT (SR)
En speciallæge i ortopædkirurgi blev anset for at være i et lønmodtagerforhold til et privathospital. Honorar for ydelser, som han udførte på privathospitalet, kunne derfor ikke udbetales til hans virksomhed.
En anæstesilæge, der var konsulent ved et privathospital blev ikke anset for at være selvstændig erhvervsdrivende, selvom han havde en anden læge som tilkaldevagt.
Lønmodtager.
En speciallæge i plastikkirurgi havde, siden han havde færdiggjort speciallægeuddannelsen, været ansat som afdelingslæge på et offentligt hospital. Han indgik derefter aftale med et privathospital. Hans tilknytning til privathospitalet blev anset for at være et lønmodtagerforhold, idet han ikke kunne anses for at være selvstændigt erhvervsdrivende som speciallæge.
Se tilsvarende afgørelse i SKM2012.199.SR og SKM2014.133.SR.
En ansat overlæge ved et offentligt sygehus var ved siden af dette arbejde tilknyttet et privathospital på honorarbasis. Hans tilknytning til privathospitalet blev anset for at være et lønmodtagerforhold.
SKM2011.718.LSR og SKM2011.854.SR.
En læges tilknytning til et privathospital blev anset for at være et lønmodtagerforhold.
Skatterådet afviste, at det skatteretligt anses for en erhvervsmæssig risiko, at en læge ikke kan garanteres fremtidige arbejdsopgaver.
SKM2011.718.LSR og SKM2011.859.SR.
Skatterådet fandt efter en samlet vurdering, at skatteyders udførelse af personundersøgelser for Kriminalforsorgen ikke var selvstændig erhvervsmæssig virksomhed.
skatteyderens arbejde kun bestod i én type af opgaver for én arbejdsgiver
skatteyderen ikke løb nogen økonomisk risiko.
Skatterådet anerkendte ikke et konsulentselskab A A/S som rette indkomstmodtager til honorarer vedrørende bygningsrådgivning, da arbejdsopgaverne ikke havde karakter af selvstændig erhvervsvirksomhed.
Virksomhed som discjockey kunne ikke betragtes som erhvervsmæssig virksomhed.
Se også TfS 1999, 377 HRD og SKM2002.561.ØLR om discjockeyer.
En buschauffør , der drev et buschaufførbureau som momsregistreret enkeltmandsvirksomhed, blev ikke anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende.
Han havde ingen ansatte og stillede ikke bus til rådighed.
Chaufførlønnen var alene ud fra sin karakter A-indkomst, og det er ikke en forudsætning, at der er et egentligt ansættelsesforhold. Det var uden betydning, om chaufføren havde en eller flere arbejdsgivere.
Lodser ved regulerede lodserier anses for at være lønmodtagere.
Partsfiskeri blev ikke anset for at være selvstændig erhvervsvirksomhed i et tilfælde, hvor fiskeren ikke selv ejede kutteren.
Se KSLbek § 18, nr. 30.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret