text:
Skat.dk: Maskeret udbytte – rette indkomstmodtager
SKM2020.54.BR
BS-46568/2018
Rette indkomstmodtager, salg, domæner,
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøger skulle udbyttebeskattes af et beløb modtaget i forbindelse med salg af to domæner.
Retten lagde først til grund, at sagsøgeren havde modtaget beløbet hidrørende fra salg af de to omhandlede domæner.
Retten fremhævede herefter, at det fremgik af faktura af 15. februar 2012, at det var sagsøgerens selskab, der havde erhvervet domænet, samt at det fremgik af senere overdragelsesaftale af 1. august 2012, at det var selskabet, der solgte domænerne.
Med henvisning til de fremhævede forhold fandt retten efter en samlet vurdering, at sagsøgeren over for de tilgængelige dokumenter ved sin forklaring hverken havde bevist, at det var ham, der oprindeligt havde betalt for domænerne, at det var ham, og ikke selskabet, der var ejer af domænerne, eller at han havde et krav mod selskabet, som blev udlignet af de modtagne beløb.
Den juridiske vejledning 2020-1 C.B.3.5.2.1
Sagen er anlagt den 27. november 2018. Sagen drejer sig om, hvorvidt der er grundlag for at beskatte A af en maskeret udlodning i medfør af ligningslovens § 16 A af kr. 85.000 i 2012 og kr. 40.000 i 2013.
Der nedlægges påstand om, at A aktieindkomst for indkomståret 2012 nedsættes med kr. 85.000 og for indkomståret 2013 nedsættes med kr. 40.000.
Skatteankenævn Y1-adr. traf den 27. august 2018 afgørelse om blandt andet forhøjelse af A aktieindkomst med 85.000 kr. for indkomståret 2012 og 40.000 kr. for indkomståret 2013. Beløbene hidrørte fra salg af domænerne Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2.
Af Skatteankenævnets afgørelse fremgår:
Der er fremlagt faktura af 15. februar 2012, hvoraf fremgår, at klagerens selskab, G1 har købt domænet Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2 af G2 for en købesum på 125.000 kr. ekskl. moms. Klageren har forklaret, at domænenavnet er købt kontant af klageren for 125.000 kr. af BM.
Der er fremlagt forligsaftale mellem BM og klageren/selskabet. Aftalen er ikke underskrevet eller dateret af parterne. Det fremgår heraf, at Rene Nørgaard forpligtes til at underskrive købsaftale af 30. juli 2012 omkring køb af domænenavnene Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2. Det fremgår af aftalen, at købesummen skulle berigtiges ved en engangsbetaling på 65.000 kr. den 7. august 2012, mens resten af købesummen skulle erlægges ved successive betalinger på 5.000 kr. indtil købesummen var betalt. Ifølge aftalen er klageren tillagt beføjelser i forbindelse med misligholdelse af aftalen.
Der er efter mødet for skatteankenævnet fremlagt overdragelsesbekræftelse af 29. februar 2012 fra G3. Det fremgår heraf, at domænet den 29. februar 2012 er overdraget til Hjemmeside-1 (tidligere navn for G1). Mailen er sendt til Hjemmeside-2.
Der er fremlagt overdragelsesaftale af 1. august 2012 mellem G1 og NR. Det fremgår heraf, at Rene Nørgaard køber domænenavnene domænet Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2 for en købesum på 125.000 kr. Det fremgår af aftalen, at købesummen skulle berigtiges ved en engangsbetaling på 65.000 kr. den 7. august 2012, mens resten af købesummen skulle erlægges ved successive betalinger på 5.000 kr. indtil købesummen var betalt. Det fremgår, at G1 er tillagt beføjelser i forbindelse med misligholdelse af aftalen.
Skatteankenævn Y1-adr's afgørelse
Det må på baggrund af fakturaen af 15. februar 2012, overdragelsesbekræftelse af 29. februar 2012 og overdragelsesaftalen af l. august 2012 lægges til grund, at det er klagerens selskab, der har erhvervet og solgt domænet, hvorfor selskabet er rette indkomstmodtager i henhold til den aftalte salgssum på 125.000 kr.
Overførslerne til klageren anses for maskerede udlodninger, jf. ligningslovens § 16A.
At klageren efter det oplyste har betalt købssummen kontant, og derved kan have et tilgodehavende overfor selskabet, kan ikke medføre et andet resultat.
Der er afgivet forklaring af A og vidnet HB.
A har forklaret, at han var udsat for en arbejdsulykke i 1990 og havde et langt skadesforløb. Han blev revalideret til ortopædist men kunne ikke holde til at arbejde, så han fik førtidspension omkring 2000. Han havde løbende fået udbetalt erstatning men fik den kapitaliseret og fik en check fra Arbejdsskadestyrelsen. Han stiftede et selskab G1 i 2011. Selskabet købte og ejede anparter i et byggeprojekt i Y2-land. Der var tale om en investering på 100.000 kr. Det var én fra projektet, der hjalp ham med at oprette selskabet. Han har i personligt regi udført havearbejde, ikke i selskabets. Omkring årsskiftet 2011-2012 kom han via en virksomhedsbørs i kontakt med BM, som havde et selskab i Y5-by, der arbejdede med køb og salg af brænde, støjhegn til motorveje og mobile saunaer. De mødtes og talte sammen. BM havde problemer med en emsig bankmand men sagde, at hvis sagsøgeren stolede på ham, kunne de finde ud af noget. Han skulle købe de to domænenavne Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2 af BM, og det gjorde han. Der var ikke et egentligt kundekartotek, men tidligere kunder fremgik af siden. Han skulle købe brænde i Y3-land og Y4-land og sælge til private. Han betalte pengene kontant hjemme ved BM's køkkenbord tredje eller fjerde gang, de mødtes. Han ville hjælpe BM og hans familie. Han ved ikke, hvorfor det var hans selskab, der kom til at stå på fakturaen, det var ham personligt, der var køber. Der gik nogen tid, før han fik fakturaen, men han ville gerne have en bekræftelse på, at han havde betalt. Han var i kontakt med BM, som blandt andet inviterede ham til Y4-land for at se på saunaer, men det blev ikke til noget. Det var ham og ikke selskabet, der var køber. Selskabet ejede kun anparterne i byggeprojektet. Han havde de 125.000 liggende i en bankboks. De hidrørte fra hans erstatning og lå i boksen, så de kunne holdes adskilt fra hans øvrige økonomi. Det var han blevet rådet til i forbindelse med udbetalingen fra Arbejdsskadestyrelsen. Der var nok i alt 800.000 kr. Checken blev sat ind på en konto, og han hævede pengene og lagde dem i bankboksen. Hans sagsbehandler ved kommunen havde også sagt, at han kun måtte have et vist beløb stående af hensyn til de tilskud, han kunne få. Samarbejdet med BM krakelerede lige så stille. Han tog BM i at lyve og blev mistænksom. Han rykkede for at se driftsregnskaber og talte med andre, der advarede ham mod BM. Han fik ikke regnskaberne og kunne ikke få adgang til netbanken, som BM's kone sad med. Der blev udstedt falske fakturaer, som han betalte. På et tidspunkt sagde han til BM, at handlen skulle nulstilles, ellers ville han melde det til politiet. Der var en tredje person inde i billedet, som ikke tålte dagens lys.
Sagsøgeren talte med BM's revisor og bankmand, som advarede ham. BM kontaktede advokat JM. Sagsøgeren ville have sine penge tilbage, og der blev lavet en afdragsordning/forlig og overdragelsesaftale. De to dokumenter, der blev lavet i august, hænger sammen. Han har et underskrevet eksemplar. Han ved ikke, hvorfor selskabet er nævnt i aftalen. Han havde ikke advokatbistand men havde fået hjælp af sin onkel. Advokaten har nok skrevet det, som BM sagde. Det har aldrig været meningen, at domænerne skulle overdrages til selskabet. Det var ham personlig, der købte det. Selskabet kom nok ind i billedet, fordi han fortalte BM, at han havde et holdingselskab. Der var en plan om, at der skulle laves et datterselskab, hvor han skulle ansættes i fleksjob, og BM skulle være direktør. Han havde talt med kommunen om det. Det var BM, der styrede det, men der kom et brev fra Skat om, at der skulle stilles sikkerhed, hvis BM skulle være direktør. De afdrag, han i henhold til forliget fik udbetalt, gik ind på hans mor konto. Det var igen for ikke at blande dem med hans øvrige midler. Han havde skyldt sin mor penge fra en periode, hvor han havde været på kontanthjælp, men hun havde sagt, at han ikke skulle betale tilbage. Han står ved det, han sent i forløbet skrev til Skat (sagens bilag B). HB har været selskabets revisor og har lavet bogføringen. Selskabet tilhørte sagsøgeren, og det var ham, der rådede over det. Han ved ikke, hvorfor selskabet på et tidspunkt skiftede navn, han tror ikke, det er ham, der har gjort det.
HB har som vidne forklaret, at han i 16 år, herunder i 2011-12, var ansat i RR-revision. Han er nu selvstændig revisor. Han var ikke revisor for A privat, kun for hans holdingselskab. Det var JB, der skrev under på regnskaberne, fordi han var indehaver af revisionsfirmaet. Vidnet havde løbende kontakt med A og lavede den løbende bogføring og årsregnskab/årsrapport, og selvangivelse. Det er ikke vidnet, der har stiftet selskabet. Selskabet ejede anparter i projektejendomme i Y2-land. A havde fået en erstatning og ville investere. Det gik ikke så godt. Der var ikke ret mange bilag at bogføre. Han har ikke mødt BM, men han ved, at A havde drøftelser med ham. A spurgte sent i forløbet, om han havde hørt noget negativt om BM. A fik at vide, vist nok af BM's revisor, at han var en svindler. Vidnet mener, at A betalte noget vedrørende et domænenavn. Det var ikke selskabet, der købte. Han har ikke bogført noget, og han mener heller ikke, at der havde været penge i selskabet til det, men det er længe siden. Han mener ikke, der var indtægter i selskabet. Han er ikke blevet præsenteret for et bilag vedrørende køb. Han har udarbejdet årsrapporten 2012 for selskabet. Han har ikke vurderet, at der var aktivitet med køb og salg. Der var ikke et aktiv i form af et domænenavn i selskabet. De 100.000 kr. var dem, A havde betalt. Han havde indskudt midler til at afholde udgifter/dække underskud. Dækningsbidraget, der er anført, svarer til underskuddet. Der har ikke været en postering på 125.000 kr. i selskabet, selskabet har ikke haft det beløb. Han har ikke drøftet planer om, at domænet skulle ind i holdingselskabet, og det ville også være uhensigtsmæssigt. Han var ikke klar over, at selskabet på et tidspunkt skiftede navn
Til støtte for den nedlagte påstand gøres det helt overordnet gældende, at realiteten i nærværende sag er, at det er sagsøgeren, der har afholdt udgiften til købet af domænenavnene Hjemmeside-2 og Hjemmeside-1. Sagsøger gør gældende, at det også var ham, som blev ejer af domænenavnene på trods af, at fakturaen blev udstedt til hans selskab.
Hvis retten måtte finde, at det var Selskabet, som var ejer af domænenavnene som følge af, at fakturaen blev stilet til Selskabet, gøres det gældende, at sagsøgeren i så fald havde et tilgodehavende hos Selskabet, og at dette tilgodehavende blev indfriet ved de betalinger fra Rene Nørgaard, som sagsøger er blevet beskattet af som maskerede udlodninger. Selskabet kan ikke anses for at have afholdt udgifter til købet, medmindre det lægges til grund, at sagsøgeren har en fordring på Selskabet, jf. ligeledes det ovenfor citerede fra Skatteankenævnets afgørelse.
Det gøres videre gældende, at der, uanset om sagsøger var ejer af domænenavnene eller ej, ikke er hjemmel til at beskatte sagsøgeren af en maskeret udlodning i medfør af ligningslovens § 16 A, idet sagsøgeren ikke i nogen af situationerne har modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet.
Det bestrides, at sagsøgeren har afgivet skiftende forklaringer, og at der derfor gælder en skærpet bevisbyrde. De faktiske oplysninger i sagen er baseret på det fremlagte bilagsmateriale, som understøtter sagsøgerens forklaring.
I det følgende uddybes ovennævnte anbringender.
Det er fast antaget i teori og praksis, at skatteretten kun er styret af privatretten i det omfang, der er overensstemmelse mellem den anvendte privatretlige klassifikation og de faktiske realiteter. Der kan i den henseende henvises til dr.jur. Jan Pedersen i Skatteretten 1, 7. udgave, 2015, s. 60, hvor der bl.a. anføres følgende:
”Uanset det vide indhold i den privatretlige begrebsbestemmelse kan det hævdes, at danske domstole i visse tilfælde har ladet beskatningen ske uden sammenhæng med den privatretlige styring. Beskatningen er i stedet sket ud fra en realitetsbedømmelse af de faktisk foretagne økonomiske dispositioner, uanset hvorledes disse må karakteriseres i privatretlig henseende.” (min understregning)
Der henvises videre til dr.jur. Jan Pedersens artikel ”Realitetsgrundsætningen i ti år”, bragt i TfS 2000.142, hvor forfatteren bl.a. anfører følgende:
”Hovedindholdet i realitetsgrundsætningen er derfor, at beskatningen under visse betingelser kan rettes mod den faktiske økonomiske realitet på bekostning af den modstående civilretlige formalitet. Herved frigøres beskatningen fra den civilretlige styring, idet lovlige og retskraftige dispositioner frakendes skattemæssig betydning.
Realitetsgrundsætningen indebærer ikke hjemmelsmæssige problemer, idet normen ikke foreskriver fortolkninger eller analogislutninger ud over de berørte skatteloves klare ordgrænse. Realitetsgrundsætningen relaterer sig derimod til den præjudicielle
fastlæggelse af det faktum, som skattelovene skal anvendes på. Nærmere bestemt gennemføres en prøvelse af, om den hævdede civilretlige form har en hertil svarende realitet. Dette er malende beskrevet som kravet om, at dispositionerne skal være af “kød og blod”. Realitetsgrundsætningen relaterer sig således til faktumbestemmelsen snarere end lovfortolkningen.”
I forlængelse af ovenstående kan det udledes af praksis, at en given økonomisk disposition, for at blive anerkendt skattemæssigt, skal have et reelt økonomisk indhold og være forretningsmæssigt begrundet. Endvidere lægges der i bevismæssig henseende vægt på, om der har været pengestrømme, der kan underbygge realiteten i en given disposition. Der kan i den henseende henvises til Højesterets dom af 28. januar 2010, UfR 2010.1190 H, hvor Højesteret tilsidesatte et skattearrangement ud fra en helhedsbedømmelse, idet det savnede forretningsmæssig begrundelse. Landsretten udtalte bl.a. følgende ved afgørelsen af sagen, hvilket Højesteret efterfølgende tiltrådte:
”Christiania Bank påtog sig ikke nogen risiko ved købet af den konvertible obligation, da banken havde fuld sikkerhed i de nominelt 225 mio.kr. AIGobligationer, som Selskabet samtidig købte, og som ligeledes skulle indfries den 2. oktober 1996. Forrentningen af den konvertible obligation med 25% var derfor ikke et udslag af bankens krediteller markedsrisiko ved købet heraf, men konstruktionen af høj forrentning af den konvertible obligation sammenholdt med en høj købskurs herfor må antages udelukkende at være sket af skattemæssige grunde med henblik på at etablere en rentefradragsret og en efter dagældende regler skattefri kursgevinst for Selskabet. Banken, der må antages ikke at have haft til hensigt at konvertere obligationen til anparter i Selskabet, fik for sin deltagelse i arrangementet det forud aftalte provenu, som var eneste reelle pengestrøm mellem Selskabet og banken.
Landsretten finder på denne baggrund, at arrangementet, som således var uden risici for de implicerede parter, ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene etableret med henblik på at gennemføre en skatteudnyttelse. Efter en samlet bedømmelse finder landsretten herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.”
Der kan endvidere henvises til Højesterets præmisser i UfR 1983.705 H, hvor flertallet bl.a. anførte følgende:
Tiltalte, der var særlig sagkyndig i skatteret, findes ikke at have
haft grundlag for den opfattelse, at hans dispositioner i administrationssystemet dispositioner, der alene havde skatteunddragelser som formål var holdbare over for skattemyndighederne. Det bemærkes i denne forbindelse, at han ikke har givet disse myndigheder nærmere oplysninger om den indbyrdes sammenhæng mellem de bogholderimæssige posteringer i administrationssystemet og om dispositionernes mangel på økonomisk realitet.
Oplysningerne til skattemyndighederne er kun givet for hver enkelt klient for sig på grundlag af de på klientens kontokort bogførte dispositioner, der blev angivet som normale, reelle retshandler.”
Der kan også henvises til Højesterets præmisser i TfS 2008.1400 H, hvor Højesteret ikke gav tabsfradrag for tab for annullering af egne aktier i forbindelse med en kapitalnedsættelse, idet der alene var tale om et beregningsteknisk tab uden selvstændigt økonomisk indhold. Højesteret anførte bl.a. følgende:
S' nedsættelse af aktiekapitalen ved annullering af egne aktier indebærer imidlertid ikke noget tab for S, som kan begrunde fradrag efter aktieavancebeskatningslovens § 3, stk. 4. Det påståede tab er alene et beregningsteknisk tab, der som anført fremkommer ved, at S foretager årsopgørelsen uden at lade de annullerede aktier udgå af primosaldoen og uden at lade dem indgå i ultimosaldoen med markedsværdien ved annulleringen. I denne særlige situation må der ved anvendelsen af § 3, stk. 4, foretages en regulering, der som anført af Skatteministeriet kan ske på den måde, at de annullerede aktier anses for afstået til den kurs, aktierne havde på tidspunktet for generalforsamlingens beslutning om kapitalnedsættelsen.”
Der kan ligeledes henvises til Højesterets dom, UfR 2009.1241 H, hvor Højesteret tilsidesatte et lånearrangement i skattemæssig henseende, idet det savnede forretningsmæssig begrundelse. Landsretten udtalte bl.a. følgende ved afgørelsen af sagen, hvilket Højesteret efterfølgende tiltrådte:
Lånene var ikke efter deres ordlyd uopsigelige, men henset til aftalekompleksets indbyrdes sammenhæng og sagsøgers manglende adgang til at sælge anparterne i S var lånene reelt uopsigelige. Banken var forpligtet til på forfaldsdagen at indfri lånene mod tilbagekøb af de pantsatte obligationer. På denne baggrund findes sagsøger selvom om han ifølge låneaftalernes ordlyd hæfter personligt for gælden ikke ved arrangementet at have haft en reel økonomisk risiko. Arrangementet savner forretningsmæssig begrundelse og er alene etableret med det formål at opnå et skattemæssigt fradrag på ca. 33 millioner mod indbetaling af ca. 5 millioner kr. Herefter finder landsretten, at rentebeløbet ikke er fradragsberettiget efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra e, og at kursværdien og gælden ikke skal medregnes ved opgørelsen af sagsøgers skattepligtige formue.”
Realitetsgrundsætningen har i praksis hovedsageligt været brugt af skattemyndighederne og domstolene til at tilsidesætte skatteyderens foretagne skattemæssige kvalifikation af en given disposition. Det gøres imidlertid gældende, at der ikke er noget til hinder for, at samme grundsætning anvendes af skatteyderen selv til netop at underbygge en allerede foretagen selvangivelse. Dette synspunkt er da også fremført af Skatteministeriet selv under højesteretssagen, refereret i UfR 2006.592 H, hvor Kammeradvokaten på vegne af Skatteministeriet anførte følgende:
”Det bestrides ikke, at skatteyderen kan påberåbe sig en realitetsgrundsætning. Der må imidlertid stilles strenge bevisbyrdekrav til skatteyderen.”
Som det fremgår af ovennævnte, så kan domstolene efter realitetsgrundsætningen i skattemæssig henseende omkvalificere en i øvrigt gyldig civilretlig aftale, hvis aftalens realøkonomiske strømninger ikke svarer til den civilretlige iklædning. Det gøres i forlængelse heraf gældende, at der i nærværende sag ikke er tale om, at sagsøgeren benytter en realitetsgrundsætning i et ønske om at ændre en allerede foretagen skatteretlig kvalifikation, pga. uhensigtsmæssige skattemæssige konsekvenser. I nærværende sag har sagsøgeren økonomisk ageret ud fra realiteterne i sine dispositioner, og realitetsgrundsætningen påberåbes alene som et anbringende til støtte for, at skattemyndighederne ikke kan ændre sagsøgerens skatteansættelse med den følge, at beskatningen ikke følger realiteterne. Selskabet fremstår alene rent formelt på overdragelsesaftalen og fakturaen; men der er ikke afholdt udgifter af Selskabet til købet af domænenavnene.
Aktivet fremgår ikke af Selskabets årsregnskab; ligesom der ikke af bogføringsmaterialet figurerer posteringer, som indikerer, at Selskabet har afholdt udgifterne til købet af domænenavnene. De eneste måder Selskabet kunne have fået ejerskabet til domænenavnene på var, hvis Selskabet var blevet tilskudsbeskattet af værdien af domænenavnet, eller hvis sagsøgeren som følge af købet havde en fordring mod Selskabet.
Det gøres derfor gældende, at Selskabet ikke har det økonomiske ejerskab til domænenavnene, og at realiteten i nærværende sag er, at det er sagsøgeren, der har afholdt udgiften til købet af domænenavnene Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2. Dette gør sig gældende, uanset der er anført andet i fakturaen og overdragelsesaftalen. Der ses da heller ikke at være konsekvens i henhold til det frivillige forlig, som netop lægger til grund, at det er sagsøgeren, der ejer domænenavnet.
Udbyttebegrebet i ligningslovens § 16 A indebærer, at samtlige økonomiske fordele, der opnås fra selskabet som følge af aktionærindflydelsen, skal anses som skattepligtigt udbytte. Det er dermed en forudsætning for beskatning af udbytte, at aktionæren har modtaget en økonomisk fordel fra selskabet. Det gøres i den forbindelse gældende, at allerede fordi Selskabet ikke har haft det reelle ejerskab til domænenavnene, kan sagsøgeren ikke beskattes af maskeret udlodning ved salget af disse. Sagsøgeren har således ikke modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet. Det eneste måde Selskabet kan have det fået det reelle ejerskab til domænenavnene er, hvis det lægges til grund, at sagsøgeren har finansieret det på vegne af Selskabet. Eftersom Selskabet ikke er blevet tilskudsbeskattet af værdien, må konsekvens være, at sagsøgeren har en fordring på Selskabet, som indfries i forbindelse med indgåelsen af det frivillige forlig. Heller ikke i denne situation skal sagsøgeren anses for at have modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet, som skal beskattes som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A. Selvom Selskabet har anvendt domænenavnene, ændrer det ikke på, at Selskabet ikke har betalt for domænenavnene.
På baggrund af ovennævnte gøres det sammenfattende gældende, at de realøkonomiske forhold i sagen medfører, at sagsøgeren ikke kan anses for at have modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet, som skal beskattes i henhold til ligningslovens § 16 A.
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gør Skatteministeriet overordnet gældende, at A skal beskattes af de kr. 125.000,-, som A modtog dels ved en check på kr. 65.000,-, dels ved indbetalinger på sin moders konto.
A har ikke bevist, at hans selskab skyldte ham kr. 125.000,-, eller at udbetalingerne via check og A moders konto var afdrag på denne gæld – særligt ikke når henses til den skærpede bevisbyrde, der påhviler A dels i kraft af interessefællesskabet mellem ham og hans selskab, dels i kraft af de modstridende forklaringer, han har afgivet om de kr. 125.000,-.
I stedet for at fremlægge konkrete beviser såsom regnskabsbilag, kontooverførsler eller lignende, der beviser, at tingene forholder sig, som A hævder, har A fremsat en række abstrakte bemærkninger, der er uden sammenhæng med spørgsmålet i sagen.
Til udbytte henregnes alt, hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer eller andelshavere, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 2, nr. 1. Medmindre A kan bevise, at betalingerne på i alt kr. 125.000,var hans selskabs afdrag på et lån, som selskabet havde optaget hos ham, skal han udlodningsbeskattes.
Der påhviler desuden A en skærpet bevisbyrde for, at hans selskab skyldte ham kr. 125.000,i kraft af interessefællesskabet mellem ham og hans selskab, jf. f.eks. UfR 2007.1049 H, UfR 2009.2325 H og SKM2017.142.ØLR.
A bevisbyrde er endvidere skærpet, idet han har afgivet skiftende forklaringer.
Under sagens behandling ved SKAT hævdede A ved telefonisk henvendelse af 27. august 2014, at han var blevet snydt, og at han ikke kunne udtale sig i sagen pga. løfte om tavshed i forbindelse med modtagelse af de kr. 125.000,(bilag A, s. 2, nederste række, idet der for en ordens skyld gøres opmærksom på, at dokumentet – ubestridt – er endeligt, selvom der er påført ”kladde”).
I brev til SKAT af 30. november 2015 anførte A, at selskabet aldrig havde ejet domænet eller købt det af ham (bilag B, s. 1, lidt under midten).
Ved A og hans repræsentants møde med skatteankenævnet den 21. juni 2018 fastholdt A dette synspunkt, idet repræsentanten fremførte, at ”der er således ikke et tilgodehavende i selskabet vedrørende det beløb som klageren har betalt for køb af domænet.” (bilag C).
I stævningen (s. 2. 2. afsnit) anførte A det synspunkt, at domænenavnet faktisk blev erhvervet af selskabet, men at han havde et tilgodehavende på selskabet, og at betalingen af de kr. 125.000,derfor ikke skulle beskattes.
I replikken (s. 2, 4. afsnit) anførte A så, at der ”ved en fejl” blev udarbejdet en faktura til selskabet (bilag 3). Det fremgår af en mail fra G3 af 29. februar 2012 (bilag D), at domænenavnet blev overdraget til ”Hjemmeside-1”. Af en udskrift fra CVR (bilag E) fremgår, at G1 den 29. februar 2012 hed Hjemmeside-1 (bilag E, side 3, øverst). Det kan herefter ikke lægges til grund, at fakturaen blev adresseret til selskabet ved en fejl; tværtimod.
Både synspunktet anført i stævningen, og at A i replikken hævdede, at fakturaen til selskabet (bilag 3) var udtryk for ”en fejl”, står i modsætning til, hvad A hævdede under sagens administrative behandling.
Den radikalt ændrede forklaring skærper også A bevisbyrde for, at det faktisk forholder sig, som han nu gør gældende, jf. f.eks. SKM2009.124.HR, UfR 2009.230 H og UfR 1998.898 H.
3.2 A har ikke løftet sin bevisbyrde
A har ikke løftet denne skærpede bevisbyrde, idet han ikke har dokumenteret, at han betalte for domænet Hjemmeside-3 i forbindelse med købet, samt at betalingen blev anset for et lån fra A til selskabet, og idet han ikke har dokumenteret, at betalingerne på i alt kr. 125.000,i 2012-2013 udgjorde afdrag på dette lån. Der foreligger således ingen dokumentation i form af regnskabsbilag, kontooverførsler eller lignende, der viser, at det forholder sig, som A (nu) hævder.
I stedet for at fremlægge konkrete beviser for, at tingene forholder sig, som A hævder, og som kræves ifølge den retspraksis, der – i overensstemmelse med de udvekslede processkrifter – er gennemgået ovenfor i afsnit 3.1, har A fremsat en række abstrakte bemærkninger om den skatteretlige realitetsgrundsætning (bl.a. replikken, s. 3, 2. sidste afsnit ff.), som ingen sammenhæng har med de synspunkter, Skatteministeriet har gjort gældende, og som ikke løfter A bevisbyrde.
A kan heller ikke løfte sin bevisbyrde ved at opfordre Skatteministeriet til at fremlægge dokumentation for, at selskabet betalte købesummen og dermed forsøge at vende bevisbyrden.
3.3 Adressering af A indsigelser
A abstrakte betragtninger om den skatteretlige realitetsgrundsætning (bl.a. replikken, s. 3, andet sidste afsnit ff.) har ingen sammenhæng med Skatteministeriets synspunkter. Skatteministeriet har ikke på noget tidspunkt gjort gældende, at der skal lægges vægt på andet end realiteterne, men anført at A ikke har bevist, at hans synspunkter er i overensstemmelse med realiteterne, idet hans synspunkter grundlæggende er udokumenterede.
A har i den forbindelse gjort gældende (replikken, s. 2, 1. og 2. afsnit), at Skatteankenævnets udtalelse (Skatteankenævnets afgørelse (bilag 1), s. 10, 2. afsnit):
”At klageren efter det oplyste har betalt købesummen kontant, og derved kan have et tilgodehavende overfor selskabet, kan ikke medføre et ændret resultat.”
er en bekræftelse af, at såfremt A har betalt for domænenavnet, så må A have en fordring på selskabet. Der er ikke grundlag for at forstå udtalelsen, som A hævder, og Skatteministeriet er under alle omstændigheder ikke bundet af den, jf. UfR 2018.3603 H.
Realiteten er, at A ingen beviser har fremlagt for, at han har betalt for domænet Hjemmeside-1, endsige at det var tilbagebetaling af en fordring på selskabet, der var årsagen til, at han modtog de kr. 125.000,– til dels via sin moders konto.
A gør videre gældende (replikken, s. 8, første afsnit), at den oprindelige købsaftale efterfølgende er hævet, hvorved den ikke får skattemæssige konsekvenser for A eller selskabet.
For det første angår nærværende sag Skatteankenævn Y1-adr's stadfæstelse af SKATs afgørelse om SKATs forhøjelse af A skattepligtige indkomst og ikke selskabets skatteansættelse. Idet aftalens skattemæssige konsekvenser for selskabet er et nyt spørgsmål, kan spørgsmålet ikke prøves under nærværende sag, jf. skatteforvaltningslovens § 48, stk. 1.
For det andet foreligger der ikke i sagen dokumentation for, at den oprindelige købsaftale er hævet.
Den fremlagte ”Forligsaftale” (bilag 7) er hverken dateret eller underskrevet og kan derfor ikke lægges til grund ved sagens afgørelse.
For det tredje er det svært at se, hvad formålet med den fremlagte forligsaftale (bilag 7) mellem domænets oprindelige sælger, BM, og ”A og G1” er, eftersom det ligger fast, at A, som følge af overdragelsesaftalen mellem G1 og NR (bilag 6), har modtaget kr. 125.000,fra NR, som netop ikke er selskabets oprindelige sælger af domænet.
A betragtninger om tilskudsbeskatning af selskabet (bl.a. replikken, s. 7, 2. afsnit) er i øvrigt også uden betydning for, om han skal udlodningsbeskattes af de modtagne beløb, idet der ikke er nogen sammenhæng mellem de to forhold.
A indsigelser kan derfor ikke føre til, at A skal have medhold i sin påstand om, at hans aktieindkomst skal nedsættes.
Det kan lægges til grund, at sagsøgeren har modtaget i alt 125.000 kr. hidrørende fra salg af domænerne Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2.
Det fremgår af faktura af 15. februar 2012, at der var G1, der erhvervede domænerne, og det fremgår af overdragelsesaftale af 1. august 2012, at NR købte domænerne af G1.
Sagsøgeren har forklaret, at han var ejer af domænerne, som han havde købt og betalte kontant med penge hidrørende fra personskadeerstatning, opbevaret i bankboks. Der har været tanker om etablering af et datterselskab til G1, som skulle beskæftige sig med blandt andet handel med brænde, hvor sagsøgeren skulle ansættes.
Efter en samlet vurdering af de fremhævede forhold finder retten ikke, at sagsøgeren overfor de tilgængelige dokumenter ved sin forklaring har bevist, at det var ham, der betalte for domænerne, at det var ham, og ikke selskabet, der var ejer af domænerne, eller at han havde et krav mod selskabet, som blev udlignet af de modtagne beløb. At selskabets revisor har forklaret, at selskabet formentlig ikke har haft penge til at købe for, og at køb/salg er ikke registeret i selskabet, kan, ligesom det forhold, at både sagsøgeren og G1 har stået som forligsparter i forbindelse med videresalget af domænerne, ikke føre til et andet resultat. Skatteministeriet frifindes derfor.
Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 15.000 kr. Skatteministeriet er ikke momsregistreret.
A skal til Skatteministeriet betale sagsomkostninger med 15.000 kr.


text:
Skat.dk: Hotel- og restaurationsdrift - urigtige momsangivelser - korrektion af fakturaer - afgørelsens gyldighed
12 Jul 2010 08:38
11 May 2010 11:09
SKM2010.450.HR
1. afdeling, 139/2007
Urigtige, momsangivelser, forældelse, hæftelse, forkert, anvendelse, vejledningen Y 99
Højesteret fastslog, at appellanten havde tilsidesat momslovgivningen ved ikke at afregne den fulde salgsmoms af fakturerede, momsbelagte hotel- og restaurationsydelser leveret fra en række hotelejendomme. Endvidere havde appellanten i en lang række tilfælde med urette benyttet SKATs dagældende vejledning Y 99 fra marts 1990 om moms ved servering af spise- og drikkevarer. Appellanten opfyldte ikke de i EU-Domstolens praksis opstillede krav for at kunne berigtige de udstedte momsbelagte fakturaer med tilbagevirkende kraft.
Appellanten hæftede under de i sagen foreliggende omstændigheder for det af SKAT rejste momskrav. SKATs afgørelse var ikke ugyldig som følge af sagsbehandlingsfejl. Kravet var ikke delvist forældet. (Stadfæstelse af SKM2007.263.VLR).
Momsloven § 46, stk. 1, 1. pkt.
Momsloven § 57, stk. 1
Forældelsesloven - 1908-loven § 3 (dagældende)
Vejledning Y 99 (dagældende)
Momsvejledningen 2010-1 L.1.1
Momsvejledningen 2010-1 M.1.1
Momsvejledningen 2010-1 O.1.1
Momsvejledningen 2010-1 P.1.1
Torben Melchior, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe og Henrik Waaben.
Appellanten, H1 ved A, har for Højesteret nedlagt følgende påstande
Principalt at indstævnte tilpligtes at anerkende, at SKATs afgørelse af 4. oktober 2001 er ugyldig, og subsidiært at indstævnte tilpligtes at anerkende, at det af indstævnte rejste krav vedrørende moms mv. for 1996 er forældet.
Indstævnte tilpligtes at anerkende,
at opspaltningen i fejltyperne 1.1 - 1.4 helt eller delvist hviler på forkerte principper,
at appellanten i forhold til urigtig faktureret moms skal indrømmes korrektionsadgang alene med hensyntagen til momsens neutralitet, og uden at det er et krav, at afgiftsmodtageren skal beriges, og
at appellanten i relation til fejltype 1.4 har været i god tro, hvorfor der kan ske berigtigelse, uden at det er et krav, at afgiftsmodtageren skal beriges.
H1 ved A har således ikke gentaget sin påstand 2 for landsretten.
Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært at ministeriet skal anerkende, at forhøjelsen af momstilsvaret for 1., 2. og 3. kvartal 1996 er forældet.
H1 ved A har til støtte for sin påstand 1 om ugyldighed supplerende anført, at afslag på fristudsættelse i sig selv er en forvaltningsafgørelse, og at ToldSkat derfor i den forbindelse skulle have foretaget bl.a. partshøring. Til støtte for påstanden om ugyldighed har A endvidere henvist til, at han alene hæfter for de moms- og afgiftskrav, der vedrører hans personligt drevne virksomheder, og ikke for krav vedrørende driften af hotellerne og restauranterne, der drives af hans ægtefælle.
Til støtte for sin subsidiære påstand 1 har A yderligere henvist til, at der først blev foretaget udlæg efter årsskiftet 2001-02.
Til støtte for påstand 2 har A anført, at inddelingen i fejltyperne 1.1-1.4 har medført, at mange fejl er blevet rubriceret under en forkert fejltype, ligesom der i mange tilfælde vil kunne ske rubricering under flere fejltyper. Endvidere følger det af EF-domstolens praksis, at der kan ske korrektion af eventuelle urigtige momsfaktureringer, såfremt staten ikke lider et afgiftstab, uden at det er et krav, at leverancemodtageren beriges. Det under påstand 1 anførte om manglende hæftelse for krav vedrørende driften af hotellerne og restauranterne gøres også gældende til støtte for påstand 2.
Skatteministeriet har over for As påstand 1 supplerende anført, at ToldSkat på baggrund af korrespondancen med advokat JJ forud for ToldSkats afgørelse af 4. oktober 2001 med føje kunne gå ud fra, at advokaten også repræsenterede A i den administrative skattesag.
Til støtte for sin subsidiære påstand om forældelse har Skatteministeriet yderligere anført, at der i december 2001 blev indgået aftale om suspension af forældelsesfristen, hvorfor der i givet fald kun kan være indtrådt forældelse af momstilsvaret for 1.-3. kvartal 1996.
Over for As påstand 2 har Skatteministeriet anført bl.a., at fejltyperne 1.1 og 1.2 begge er udtryk for, at appellanten har afregnet et andet og lavere momsbeløb, end den salgsmoms der rent faktisk er faktureret og opkrævet hos kunderne. Fejltyperne 1.1 og 1.2 adskiller sig fra hinanden derved, at der ved fejltype 1.2 efter faktureringen over for kunden er sket en nedregulering af den faktisk fakturerede salgsmoms, således at der over for told- og skattemyndighederne kun er afregnet moms efter en lavere "kursus-moms-sats". Fejltype 1.3 og 1.4 vedrører situationer, hvor henholdsvis de materielle og formelle betingelser for at anvende den dagældende vejledning Y 99 ikke er opfyldt, og hvor der derfor er afregnet en for lav salgsmoms til told- og skattemyndighederne. Selv om de fire fejltyper alle er udtryk for, at appellanten til fordel for sig selv har afregnet for lidt salgsmoms, adskiller de forskellige fejltyper sig fra hinanden, og skattemyndighederne er berettigede til at foretage den nævnte inddeling i forskellige fejltyper i arbejdet med at opgøre den skyldige moms.
A opfylder ikke betingelserne for at kunne berigtige sine fakturaer med tilbagevirkende kraft, jf. EF-domstolens dom af 13. december 1989 i sag 324/87, Genius Holding, og dom af 19. september 2000 i sag C-454/98, Schmeink & Cofreth. Han har ikke rettidigt og fuldstændigt afværget risikoen for afgiftstab for myndighederne, og han har ikke været i god tro. En korrektion måtte i øvrigt forudsætte, at A tilbagebetaler moms til sine kunder, og det er udokumenteret, at han skulle være villig hertil. Sagen vedrører transaktioner i årene 1996-99, og de pågældende kunder har i sin tid foretaget fradrag for købsmomsen. Afgiftsmyndighederne har ikke i dag mulighed for at genoptage kundernes afgiftstilsvar og efteropkræve moms hos dem, hvis berigtigelse blev tilladt.
Advokat JJs brev af 14. september 2001 til ToldSkat har følgende ordlyd
Vedr.: Deres j.nr. ... - H1 v/A, ...
I ovennævnte sag er De ved skrivelse af 28/8 2001 fremkommet med forslag til ændring af min klients afgiftstilsvar.
Der er tale om et meget stort beløb og et meget stort antal bilag, hvorfor min klient ikke har mulighed for at kommentere Deres forslag indenfor den af Dem givne meget snævre frist.
Endvidere er min klient af den opfattelse, at det ikke er muligt at kommentere Deres forslag, så længe min klient ikke har samtlige bilag, idet der ved ransagningen for ca. et år siden blev beslaglagt flere bilag, end der nu er udleveret. Min klient mener således, at det ikke kan udelukkes, at der i de bilag, som min klient endnu ikke har adgang til, findes bilag, der vil kunne nedbringe et eventuelt krav.
De bedes venligst bekræfte, at De har modtaget nærværende skrivelse, og bedes meddele mig en ny realistisk frist.
I et brev af 27. september 2001 fra advokat JJ til Politiet - hvoraf der blev sendt kopi til ToldSkat - hedder det
Vedr.: Deres j.nr. ... - A.
Hoslagt fremsendes kopi af skrivelse af 17/9 2001 fra ToldSkat.
Jeg finder det ikke ganske rimeligt, at ToldSkat sætter så snævre tidsgrænser for en kommentar til ToldSkats ændringsforslag. Det er næppe heller særlig rimeligt, at den administrative sag afgøres, inden det er afgjort, hvorvidt sagen ligeledes vil søges strafferetligt forfulgt.
Jeg har p.t. ikke modtaget nogen påtaleopgivelse, men hvis det sker, ser jeg ikke noget til hinder for, at den administrative sag fremmes.
De har tilkendegivet, at De ikke har indvendinger imod, at jeg udleverer det bilagsmateriale, som jeg har modtaget, hvorfor en sådan udlevering har fundet sted.
For mig at se ser det ud som om, at De har tilendebragt Deres arbejde, idet jeg opfatter de 25 ringbind, som det materiale, som De og ToldSkat vil støtte kravet på. Derfor har jeg svært ved at se, at betingelserne for at nægte at udlevere det beslaglagte materiale stadig er opfyldt. Som De kan se nægter ToldSkat imidlertid fortsat at udlevere det beslaglagte materiale.
Jeg beder Dem meddele mig, hvorvidt materialet kan udleveres på nuværende tidspunkt og i benægtende fald, hvorfor De fortsat nægter at udlevere materialet. Jeg kan i den forbindelse oplyse, at min klient er af den opfattelse, at ToldSkat kun har interesseret sig for den del af bilagene, der støtter ToldSkats synspunkt, hvorfor det vil være umuligt at udtale sig uden forbehold om ToldSkats ændringsforslag af 28/8 2001 uden det beslaglagte og ikke udleverede materiale.
Jeg har anmodet om udsættelse med afgivelse af et svar, hvilket ToldSkat har meddelt ved vedlagte skrivelse, men som De kan se, skal der indgives svar inden den 2/10 2001. Dette er ikke muligt, idet jeg som bekendt ikke har alle de bilag, der blev medtaget ved ransagningen.
Sluttelig kan jeg oplyse, at det findes svært foreneligt med EMK's regler om kontradiktion, at man fratager en sigtet mulighed for at varetage sine interesser under den administrative behandling af skattesagen.
Der er i øvrigt for Højesteret fremlagt et omfattende materiale i form af bl.a. årsregnskaber for A, BA, H6 ApS og H9 A/S, indbetalingsbilag/fakturaer, posteringslister og diverse andet regnskabs- og bogføringsmateriale.
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af A og SN samt forklaring af BA.
A har forklaret, at H2 og H3 er i lige sameje mellem ham og hans ægtefælle BA. H5 ejes af H9 A/S, der igen ejes i lige sameje af ham og BA. H4 ejes i lige sameje af ham og BA, og H6 ejes af H6 ApS, der igen ejes af H9 A/S. Han driver virksomhed med handel og landbrug i navnet H1X, nu H1. Han kone driver restaurationsvirksomhed. Han har et særskilt CVR-nummer for sin landbrugsvirksomhed.
H9 driver restaurationsvirksomhed og driver selv en landbrugsvirksomhed. Han har dog en pasningsaftale, der ikke er en forpagtningsaftale med H5. H6 har drevet restaurations- og hotelvirksomhed i 1999 med egen bevilling og eget personale. De har ikke forpagtet restaurationsdriften ud, idet der også her blot er tale om en pasningsaftale. H6 drives af selskabet. BA tager sig af hotellerne. Hun har dog ikke alkoholbevilling til H5 og H6, da hun kun kan have to bevillinger. H9 A/S og H6 ApS har derfor deres egen bestyrer og egen alkoholbevilling. Der var kontrol i virksomhederne hvert år i årerne 1993-1995. Kontrollen for 1996 foregik i 1997. I 1993 blev der kontrolleret vinafgifter hos ham og moms hos ægtefællen. I 1995 og 1996 var der samordnet kontrol. SKAT mødte op hos ham og fik bilag og kontospecifikationer med hjem. SKAT var mødt ved en person ved navn TM, som bad om forklaring på nogle af bilagene vedrørende momsen. I juni 1996 fik han bilagene tilbage og regnskabet godkendt med en enkelt bemærkning om momsen på en faktura vedrørende lokaleleje. Han foreviste TM momskoderne i regnskabet, og de blev drøftet. De talte om fordelingen af moms mellem konto 12-0 og 12-1. TM havde ingen bemærkninger til beregningen, som han fik forevist. Y 99 siger, at den momsfri lejedel i et arrangement skal fordeles ud fra regnskabets udgifter. Da fakturaerne blev udstedt, kendte man derfor ikke fordelingen. Den 31. august eller 1. september 2001 modtog han en fax på 88 sider fra advokat JJ. JJ måtte først ikke udlevere materialet, da han var forsvarer for ham. Han skulle til Østeuropa til høsten og talte derfor med JJ om fristen for bemærkninger. Der var 300.000 bilag, hvorfor det var en stor opgave, der lå foran ham. Da han kom hjem medio september 2001, fik han oplyst om fristforlængelsen fra JJ. Med i faxen fra advokat JJ var et brev af 28. august 2001 fra SKAT og en sagsfremstilling. Der var ingen underbilag. Bilagene var heller ikke blevet sendt til ham direkte fra SKAT. Han opfattede ikke, at der var andre bilag end sagsfremstillingen til brevet af 28. august 2001. Han talte senere med JJ, der oplyste, at der stod nogle ringbind på hans kontor. Det var 10.000 kopier af forskellige sammenblandede bilag. Han bad derfor om yderligere frist. JJ omtalte ikke i sin fax, at han havde bilag stående. Materialet var svært tilgængeligt. Der var tale om 3 % af hans regnskabsbilag, der var blandet sammen med bilag fra tre andre virksomheder. Bilagene var til dels tilvejebragt i forbindelse med ransagninger på virksomhederne. Et af problemerne er at adskille virksomhederne, og flere af bilagene går desuden igen i flere fejltyper. Han kontaktede derfor den 27. eller 28. september 2001 sin revisor for at få hjælp. I juli eller august 2005 fik han beregningerne i et regneark fra SKAT. Først derefter kunne han finde ud af, fra hvilken virksomhed de enkelte bilag stammer. SKAT har ikke forstået, hvordan hans regnskabsprogram C 4 virkede i 1996, og har derfor beregnet for høj moms. Programmet sammenlagde dagens samlede moms, hvilket SKAT ikke forstod. Virksomheden H1 har i 1997-1999 betalt 11 mio. kr. i moms for så vidt angår de fakturaer, der er udvalgt af SKAT, selv om SKAT kun har opfattet, at der er betalt 5,5 mio. kr. i moms vedrørende disse bilag.
Ejendommene og selskaberne har samme ejer. Han og BA har lånt penge i banken, og de hæfter begge for lånene med hele deres formue. De har samme konto, hvor deres indtægt går ind. Det er en Cash Pool konto. Formålet er at spare renter og lette virksomhedens drift. Kontoen føres af H1X eller H1. Hotelpersonalet, der er ansat af restauratøren, indgår aftalen med den enkelte gæst. Overskuddet går til ejeren. Fakturaen udstedes ved afrejse eller et par dage senere af hotellet. Der oprettes en ordre, og ydelserne lægges ind. Der udstedes derefter automatisk en faktura af hotellet, og fakturaen bliver bogført automatisk. Kontant betaling beholdes i hotellet. Kassen gøres op med forskellige mellemrum af hotellets chef. Beløbet anvendes til køb og til lønninger. Hvis der er flere penge, indbetales beholdningen til Cash Pool kontoen via en bank. De bliver derved krediteret til det enkelte hotel, og 20 % betales a conto til SKAT. Ved kreditsalg udstedes faktura, der sendes til kunden, som betaler på et medsendt girokort. Betalingen sker til H1s konto. Beløbene bogføres til fordel for det enkelte hotel. Der sker en spaltning, afhængig af om der er tale om momsfri lokaleleje eller ej, hvorefter beløbene fordeles på to konti. Herfra trækkes der automatisk moms til SKAT. Det er hotellet, der oplyser, om der skal betales moms eller ej. Hver postering har et bilagsnummer. 80 % af betalingerne er ikke registreret hos H1.
Hotellet laver et samlet bilag vedrørende hver kontant betaling til kontoen og et bilag vedrørende hver faktura, der betales efterfølgende. De momsbeløb, der indbetales til momsafregningskontoen, overføres til SKAT. H1 ser bare indbetalingen. Bogføringen sker på hotellet. Restbeløbet indtægtsfører hotellet på en mellemregning. Hvis der er givet kredit, og der ikke sker betaling, bogføres intet hos H1. H1 laver a conto afregning af moms. Den endelige momsafregning laves af hotellet. Hvis et hotel udsteder en kreditnota, ser H1 ikke denne, da der så ikke sker en indbetaling. Hotellernes fakturaer er ikke registreret i H1. Fakturaen ligger i kopi hos hotellerne. I 1996-1998 blev der i hotellerne anvendt regnskabssystemet C 4, og fra 1998 og frem er anvendt et andet system ved navn STW. H1 har anvendt et regnskabssystem ved navn C 5. De fakturaer, H1 selv udsteder, bogføres den dag, de udstedes, og arkiveres særskilt på virksomhedens kontor. De fakturaer fra hotellerne, der vedrører indbetalinger, står for sig et andet sted hos H1. Der er en mellemregningskonto mellem hans ægtefælle og ham. De har ikke lånt penge af hinanden. Hotellerne betaler leje for brug af lokaler. Dette gælder ikke de hoteller, der drives fra egne lokaler. Der er ingen momskonto i ejendommenes regnskaber. Restauratøren køber varer hjem til hotellerne. Én af leverandørerne er H1. De fakturaer fra hotellerne, der er fundet i H1s papirer, som ikke er registreret i H1, er ikke indbetalt til H1. Det er som nævnt ikke alle hotellernes indtægter og udgifter, der føres over i H1. Den moms, H1 har afregnet til SKAT, er kun a conto. Hotellerne har derudover betalt ca. 8 mio. kr. i moms. I 1996 antog SKAT, at der var betalt et lavere beløb i moms, end der faktisk er betalt, da SKAT ikke har forstået regnskabsprogrammet C 4. Der har ikke været fælles momsregistrering af virksomhederne nogensinde. H1X har frem til 1996 stået registreret som engrosvirksomhed. I 1997 og 1998 modtog de et nyt registreringsbevis fra SKAT med en ændring til hotelvirksomhed, hvilket han dog fik ændret tilbage til engrosvirksomhed. Der er hverken ens kontoplan, fakturajournal eller regnskabsprogram i hotellerne og i H1. Hans kones såkaldte kroregnskab er en del af hendes skatteregnskab. Det er ikke et momsregnskab. Han er direktør for H9 A/S og H6 ApS, der driver tre hoteller. Han har derfor været ansvarlig for, at der ikke er SE-numre på alle de fakturaer, der er udstedt af hotellerne. Han var ikke opmærksom på reglen fra 1998 med krav herom. Det er en fejl, at der nogle gange står hans CVR-nummer på fakturaeme fra hotellerne. Han har intet haft med hotel- eller restaurationsdriften at gøre. H9 A/S og H6 ApS drives ikke af BA, da de fik at vide, at man kun kunne have to alkoholbevillinger. BA har dog stået for driften af restauranterne. Han har selv stået for ansættelsen af en bestyrer. Fejltype 1.3 og 1.4 er der ingen logik i at opsplitte. 1.3 er i vidt omfang offentlige kunder. Et mindre antal er private arrangementer med lokaleleje. Samtlige fakturaer i 1.3 og 1.4 er ens, og der er afregnet den lovpligtige moms. Det er ikke usædvanligt, at der i forbindelse med et møde er udstedt faktura til den enkelte deltager. Der har dog stadigvæk været tale om et møde. Det er hotelpersonalet og ikke H1, der afgør, om der er tale om momsfri lokaleleje. Regnskabet føres af det personale, der er ansat i det enkelte selskab. Hans kone har en ansat bogholder, JL. Hotellernes kurser bogføres ikke af H1, men af det enkelte hotel. I den pågældende periode brugte han sin tid på engroshandel med vin, ejendomsadministration og skovbrug. Ca. 20 % af sin tid brugte han på en direktørpost i et rumænsk selskab. Han har ikke haft nogen hotelopgaver overhovedet.
Han kom hjem fra Østeuropa på et tidspunkt mellem den 15. og 20. september 2001. Han skimmede faxen fra advokat JJ den første uge i september 2001 og henvendte sig derefter til JJ for at få fristen forlænget. JJs opgave var alene at være forsvarer for ham i straffesagen. Det blev ikke drøftet på dette tidspunkt med JJ, hvorvidt han også skulle repræsentere ham i skattesagen. Han var i Danmark igen senest den 20. september 2001. Der lå da mange opgaver og ventede på ham. Hans kone er momskyndig. I praksis lavede JL og OM momsangivelse for alle virksomhederne. De sad på adressen ...1. Der var regnskabspersonale på hvert hotel, nemlig receptionisten og bestyreren, og det var dem, der lavede dele af momsregnskabet. Det er OM, som er nævnt i dommen fra Vestre Landsret. Momsen fra hotellerne er kun delvist afregnet fra H1 med check fra Cash Pool kontoen. Hotellet lavede den endelige afregning. Alle momsbetalingerne sker dog fra samme Cash Pool konto hos H1. Han er holdt op med at bruge Y 99, den blev ophævet i 2007.
Statsautoriseret revisor SN har forklaret, at han har været revisor for A og BAs virksomheder siden 1988 eller 1989. Han har ikke fuld indsigt i alle detaljerne, idet der er tale om nogle meget omfattende virksomheder. Det er hans opfattelse, at der har været en klar arbejdsdeling mellem ægtefællerne. A driver en handels- og landbrugsvirksomhed, og BA driver hotel- og restaurationsvirksomhed. Der har været tale om fire eller fem momsnumre vedrørende henholdsvis østeuropæisk vin, kroen, H8 planteskole, H5 og eventuelt H6. Hvert momsnummer har afregnet moms.
Han har dog kun haft meget lidt med momsafregningen at gøre. Han har udarbejdet skatteregnskabet uden stillingtagen til momsen. Kroregnskabet er BAs regnskab, der udspringer af, at hun har alkoholbevilling. Styringen af virksomhedens likviditet sker over en fælles konto og spredes derefter ud til der, hvor pengene hører hjemme. Af hensyn til likviditeten var det vigtigt, at alle indbetalingerne straks blev sat ind på den fælles konto. Én gang årligt blev nettoresultatet overført til det enkelte selskab eller den enkelte person. Der var ansat to regnskabsmedarbejdere i virksomhederne, henholdsvis OM hos H1 og JL hos BA. Regnskabssystemet C 5 blev taget i anvendelse af H1 på et tidligere tidspunkt end af de øvrige virksomheder. Den enkelte hotelvirksomhed havde sit eget kundebogholderi med en fælles kontoplan. Han mener dermed, at udgangspunktet for kontoplanerne er det samme, idet det var mest hensigtsmæssigt. Kontoplanerne var imidlertid tilrettet den enkelte virksomhed.
Han har ikke lagt mærke til, hvilke SE-numre der figurerede på den enkelte faktura. For så vidt angår anden bullit i SKATs brev af 31. oktober 2006 er punktet for firkantet formuleret. Beløbene for de enkelte virksomheder opsamles i H1s bogholderi, hvorefter nettobeløbene tilbageføres til den enkelte virksomhed. Han mener ikke, der var mulighed for, at Skat kunne foretage momskontrol vedrørende salgsindtægter hos det enkelte hotel på hotellets adresse. Det er de ansatte regnskabspersoner, der har stået for momsafregningen vedrørende samtlige CVR-numre.
BA har forklaret, hun er uddannet læge. Hun købte i 1988 H2 for at drive hotel- og restaurationsvirksomhed. Hun søgte alkoholbevilling til virksomheden og skulle i den forbindelse skrive under på, at hendes mand ikke handlede med vin. Hun kontaktede derfor politiet, der oplyste, at det godt kunne lade sig gøre at få alkoholbevilling alligevel, hvis hendes og hendes mands økonomi og virksomheder var adskilte. I 1990 kom H3 til. A var ikke inddraget i hoteldriften. Hun stod selv for indretningen og ansatte personale. Det er hende og hendes personale, der driver hotellerne. Det er også hende, der bestemmer priserne og menuerne. Når en kunde skal betale til hotellet, udstedes der en faktura. Hvis der er tale om et almindeligt restaurationsbesøg, udstedes der en almindelig faktura. Hvis der tale om et møde, hvori der indgår lokaleleje, påføres fakturaen reduceret moms. Det er personalet, der ordner dette. Bogføringen er siden 1998 sket automatisk. Kontantindbetalinger ligger i kassen, der gøres op af personalet 1-2 gange pr. uge. Restbeløbet efter betaling af varer, lønninger og eventuelt privatforbrug sendes til Cash Pool kontoen, der er hendes og As fælleskonto. Kreditbetalinger går til samme konto, hvor de registreres til hende. Der betales automatisk a conto moms af disse beløb. Hendes bogholder, JL, laver et endeligt momsregnskab, hvorefter hun efterbetaler den eventuelle resterende moms. H5 var i et selskab, da det blev købt. Dette selskab driver også restauranten på H4 og via et datterselskab H6. Hun tager løbende rundt til disse hoteller. Hun leder restauranterne og hotellerne, men der er ansat en bestyrer. A har intet med hotelvirksomheden at gøre. Hun ansætter også personale til de hoteller, der drives i selskabsform.
De fleste af indbetalingerne sker kontant. Momsen bliver betalt på forfaldsdagen, også a conto momsen. Hun har været med til at anvende Y 99. Hotellernes regnskabssystem har automatisk beregnet moms. Hun husker ikke, hvem der har fastsat den momssats, systemet har brugt. Hun var på et tidspunkt til møde hos Horesta, hvorefter hun syntes, at fordelingen lød fornuftig. Hendes momsregnskab blev undersøgt af SKAT i 1993, uden at dette gav anledning til bemærkninger.
Højesteret finder, at ToldSkat - bl.a. på baggrund af advokat JJs breve af 14. og 27. september 2001 - med føje måtte gå ud fra, at advokat JJ også var advokat for H1 ved A i forbindelse med partshøringen i den administrative afgiftssag, og tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at høringsfristen var for kort. Herefter og da det, som A har anført om yderligere fristforlængelse og om aktindsigt, ikke kan føre til et andet resultat, finder Højesteret, at afgørelsen ikke er ugyldig som følge af sagsbehandlingsfejl.
Det momstilsvar, som afgiftsmyndighederne efterfølgende har krævet forhøjet, er opgjort, angivet og indbetalt af H1 ved A på grundlag af virksomhedens bogføring og under dens SE-nummer, jf. momslovens § 47, 56 og 57. Højesteret lægger til grund, at fakturaer for de momspligtige ydelser - bortset fra i forholdsvis få tilfælde - er udstedt under anvendelse af H1s SE-nummer eller uden angivelse af udstederens SE- nummer, og det er ubestridt, at alle betalinger af de fakturerede beløb er sket til H1s konto enten direkte eller ved overførsel fra de enkelte hoteller. Det er endvidere ubestridt, at fakturaer vedrørende den fradragne købsmoms i alle tilfælde er udstedt til og betalt af H1. Det fremgår af de fremlagte årsregnskaber, at indtægter og udgifter vedrørende de momspligtige aktiviteter er medtaget i resultatopgørelsen for H1 og dermed i As indkomstopgørelse, idet alene den del, der er omfattet af spiritusbevillingen, er henført til årsregnskabet for BA med et beregnet beløb. Herefter og under de omstændigheder, der i øvrigt er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at H1 ved A er anset som afgiftspligtig i henhold til momslovens § 46, og at ToldSkat således med rette har kunnet rejse sit krav over for A.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret endvidere, at kravet på forhøjelse af momstilsvaret for 1996 ikke er forældet.
Højesteret tager derfor ikke As påstand 1 til følge.
Højesteret finder, at fejltyperne 1.1 - 1.4 alle er udtryk for en tilsidesættelse af momslovgivningen, således som både Landsskatteretten og landsretten nærmere har redegjort for, og Højesteret finder ikke grundlag for at anse opspaltningen i de fire fejltyper for at hvile på forkerte principper.
Det fremgår af Landsskatterettens afgørelse af 29. april 2005, at sagen for Landsskatteretten udelukkende drejede sig om ugyldighed og om fejltyperne 1.1 - 1.4, idet ToldSkat havde accepteret at genoptage afgørelsen bl.a. for så vidt angår den beløbsmæssige opgørelse af disse fejltyper. Efter genoptagelse har ToldSkat truffet afgørelse herom. Denne afgørelse har været indbragt for Landskatteretten, der har afsagt kendelse den 22. december 2009. Kendelsen er efter det oplyste indbragt for domstolene. Under den pågældende sag behandles spørgsmål om rettelse af eventuelle fejl ved den momsmæssige behandling af enkelte poster, og Højesteret tager under nærværende sag ikke stilling hertil.
I en situation som den foreliggende, hvor den afgiftspligtige ikke rettidigt og fuldstændigt har afværget risikoen for afgiftstab for statskassen, er det en betingelse for at kunne berigtige en urigtigt faktureret moms, at vedkommende har været i god tro med hensyn til den skete fakturering. Højesteret finder det ikke godtgjort, at A har været i god tro, og allerede derfor har han ikke krav på at kunne berigtige de omhandlede faktureringer.
Herefter tager Højesteret heller ikke As påstand 2 til følge.
Sagsomkostningerne er fastsat på baggrund af sagens værdi og under hensyn til sagens meget betydelige omfang.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ved A betale 400.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: G.A.3.4.1.4.2 Individualforfølgning og modregning i konkurs
De beløb, der indbetales ved lønindeholdelse, kan ikke omstødes og skal ikke reducere det dividendeberettigede beløb, medmindre restancen herved er fuldt indfriet. Se UfR 1987.755 HD.
Se KL § 1 om fristdagen og afsnit G.A.3.4.1.4.9.1 Generelt om omstødelse.
Skatteforvaltningen kan derfor ikke modregne med skyldige skatte- og afgiftskrav, som er stiftet på eller før fristdagen, i krav, som skyldneren efter fristdagen måtte få mod statskassen, fx negativ moms, vedrørende perioden efter fristdagen.
Skatteforvaltningen kan heller ikke modregne med skatte- og afgiftskrav, som er stiftet efter fristdagen, i krav, som konkursboet måtte få mod statskassen efter afsigelsen af konkursdekretet.
Sagerne handlede om, hvorvidt Skatteforvaltningen var berettiget til at modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte uerholdelige fakturaer. Se momslovens § 27, stk. 6.
Skatteforvaltningens momskrav var stiftet før de pågældende fristdage i konkursboerne. Konkursboernes krav var stiftet efter de pågældende fristdage. Kravene var således stiftet på hver sin side af fristdagen.
Spørgsmålet for Højesteret var, om kravene var nært forbundne, og dermed om kravene var konnekse. Højesteret kom i sagerne frem til, at kravene var konnekse, idet de udsprang af samme retsforhold (ubetalte momsbelagte fakturaer). Højesteret udtalte også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom Skatteforvaltningens krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i Skatteforvaltningens krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt.
På den baggrund fandt Højesteret, at Skatteforvaltningen i hvert fald i en situation som den foreliggende, hvor konkursboerne ikke havde fortsat virksomhedsdriften efter konkursens indtræden, kunne foretage modregning.
Højesteret fandt det i øvrigt ikke godtgjort, at der forelå en administrativ praksis, der kunne afskære Skatteforvaltningen fra at foretage modregning.
Ifølge Højesteret kunne det ikke føre til et andet resultat, at fradraget efter momslovens § 27, stk. 6, først kan ske, når tabet konstateres, og fradraget dermed ikke sker i samme afgiftsperiode, som Skatteforvaltningens krav på skyldig moms vedrører. Se også afsnit G.A.3.1.4.3.3.
xSe også SKM2018.442.LSR, hvor landsretten – dog med dissens - fandt, at et konkursbos krav på negativt momstilsvar var stiftet efter fristdagen den 14. maj 2013, og at der derfor som udgangspunkt ikke kunne ske modregning i afgiftstilsvaret for april 2013, jf. konkurslovens § 42, stk. 1. Da kravene endvidere ikke fandtes at være konnekse, havde SKAT ikke med rette kunnet foretage modregning.x
Om stiftelsen af krav på overskydende skat, restskat og særlig indkomstskat har Højesteret fastslået, at disse krav stiftes ved indkomstårets udløb - dvs. den første dag efter indkomståret, fordi udløbet først da er en realitet - uanset hvornår skatten opgøres eller pålignes. Se UfR 1985.619 HD. Hvis et krav på overskydende skat er omfattet af konkursmassen efter KL § 32, er modregningen reguleret af KL § 42. Er kravet på overskydende skat derimod undtaget fra konkursmassen efter KL § 33, kan der modregnes efter de almindelige regler. Se UfR 1997.910 HD.
UfR 1997.910/2 HD
UfR 1987.755/2 HD
UfR 1985.619 HD
xLandsskatteretten fandt, at et konkursbos krav på negativt momstilsvar var stiftet efter fristdagen den 14. maj 2013, og at der derfor som udgangspunkt ikke kunne ske modregning i afgiftstilsvaret for april 2013, jf. konkurslovens § 42, stk. 1. Da kravene endvidere ikke fandtes at være konnekse, havde SKAT ikke med rette kunnet foretage modregning. Dissens.x

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Focus på Fast Ejendom
Husk at udlevere vejledningen til lejekontrakten
Som oftest anvender udlejer ministeriets Typeformular A, 9. udgave, ved udlejning af beboelseslejemål.
Typeformularen er en autoriseret blanket til oprettelse af lejekontrakter og består af side 1-6, som skal udfyldes og underskrives af udlejer og lejer, samt side 7-14, som er en vejledning.
Typeformularen, som herefter bliver til parternes lejekontrakt, består altså af i alt 14 sider, og det er vigtigt, at udlejer sørger for, at lejer får udleveret alle 14 sider. Ellers kan det senere blive dyrt for udlejer.
Østre Landsret har tidligere fundet, at en udlejer, der ikke havde udleveret siderne med vejledningen til dagældende Typeformular A, 8. udgave, mistede sin ret til at kræve istandsættelse ved lejers fraflytning af et beboelseslejemål.
Begrundelsen var, at når udlejer ikke har udleveret vejledningen til lejer, har udlejer anvendt en uautoriseret blanket til lejekontrakten. Dette fik i Østre Landsrets dom blandt andet den konsekvens for udlejer, at afkrydsningen i lejeaftalens § 7 og § 8 - hvor det var angivet, at lejemålet var nyistandsat ved indflytning, at det ved ophør skulle afleveres nyistandsat, og at den indvendige vedligeholdelse påhvilede lejerne – blev tilsidesat på grund af ugyldighed.
Udlejer havde herefter selv den indvendige vedligeholdelsespligt og kunne ikke kræve istandsættelse af lejemålet.
Selvom Østre Landsrets dom vedrørte 8. udgave af typeformularen, må det antages, at det samme må gøre sig gældende, hvis udlejer ikke udleverer vejledningen til nugældende 9. udgave.
Udleverer udlejer ikke alle siderne i typeformularen til lejer, er der således risiko for, at typeformularen vil blive anset som en uautoriseret blanket med den virkning, at de bestemmelser, der pålægger lejeren større forpligtelser, eller giver lejeren færre rettigheder end angivet i loven, er ugyldige.
Adv. Sanne Alrik Sørensen, Kolding
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 01.38 Ingen kommentarer:
Indtil videre har det dog været uafklaret, om dette forbud mod betalinger ud over lejen tillige gælder for beboelseslejemål, som er beliggende i en ejendom, der er taget i brug efter den 31.12.1991. Baggrunden er at det for disse beboelseslejemål gælder, at der er lovhjemmel til, at der kan aftales en leje, som er højere end det lejedes værdi og uafhængig af reglerne om den omkostningsbestemte husleje. Den aftalte leje er kun begrænset af reglen i aftalelovens § 36 om tilsidesættelse af urimelige aftalevilkår.
Højesteret fandt at bestemmelserne i lejelovgivningen om, at der kan aftales en højere leje, ikke angik hvilke driftsudgifter, der skal indgå i huslejen, og hvilke der kan kræves særskilt refunderet som tillæg til huslejen. På den baggrund fandt Højesteret, at der ikke var den fornødne lovhjemmel, og at udlejer således ikke gyldigt kunne aftale, at der skulle ske særskilt betaling for renovation som et tillæg til huslejen.
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 05.15 Ingen kommentarer:
Ministeriet har netop offentliggjort den længe ventet nye typeformular til brug for indgåelse af boliglejekontrakter i private udlejningsejendomme.
Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015
Den nye typeformular hedder ”Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015” og er ændret på flere punkter i forhold til den gamle typeformular. Baggrunden er, at den nye typeformular er tilpasset de mange ændringer i lejelovene, som træder i kraft den 1.7.2015.
Den nye typeformular kan anvendes på de lejekontrakter, som indgås fra den 1.7.2015 og fremefter. Dvs. indgår man en lejekontrakt i dag eller frem til den 30.6.2015, skal man fortsat anvende den gamle typeformular ”Typeformular A, 8. udgave af 3. september 2001”.
Det afgørende for, om man skal anvende den gamle eller den nye typeformular, er således, om udlejer og lejer indgår lejeaftalen før eller efter den 1.7.2015.
Ændringer i typeformularen
Den nye typeformular indeholder flere ændringer i forhold til den gamle typeformular, og udlejer opfordres til at være både grundig og forsigtig ved udfyldelse af lejekontrakter på den nye typeformular. Der er steder i den nye typeformular, hvor udlejer må siges at skulle ”holde tungen lige i munden”, når han udfylder den.
Fx er der kommet en ny § 10 i typeformularen, hvor udlejer kan vælge at anføre oplysninger om det lejede, fx praktiske oplysninger om forholdene i ejendommen. Det er i og for sig fint nok, men der er den begrænsning, at det, som er anført i § 10, ikke må være vilkår som allerede følger af lejeloven eller, som er fravigelser fra loven.
Fravigelser fra lejelovens regler skal derimod fortsat skrives i typeformularens § 11, men her skal udlejer være opmærksom på, at i den nye typeformular er det anført, at ”Vilkår, som i sin helhed allerede følger af lejelovgivningens almindelige vilkår eller af en husorden, må ikke anføres her”.
I praksis betyder det, at udlejer fx ikke længere må skrive i § 11, at der ved fraflytning skal afholdes et flyttesyn, idet pligten til at holde et fraflytningssyn allerede fremgår af lejeloven efter den 1.7.2015.
Der er således i den nye typeformular blandt andet indsat en begrænsning af, hvad en udlejer kan skrive ind i lejekontrakten. I praksis kan det få den konsekvens, at udlejer skal være meget opmærksom på, om det som han ønsker at skrive ind i lejekontrakten, skal anføres under § 10 eller § 11 – eller om det overhovedet må anføres i lejekontrakten.
Link til den nye typeformular
Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015 findes på Ministeriet for By, Bolig og Landdistrikters hjemmeside.
Se link: Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 04.47 Ingen kommentarer:
Opkrævning af PBS-gebyr hos lejer
I en ny dom fra Vestre Landsret har Landsretten taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt udlejer er berettiget til at opkræve et PBS-gebyr hos lejer.
I den konkrete sag fremgik det af boliglejekontrakten mellem udlejer og lejer, at lejen skulle betales via PBS, og at udgiften til PBS skulle tillægges opkrævning af huslejen.
Huslejenævnet havde truffet afgørelse om, at udlejer ikke var berettiget til særskilt at opkræve betaling for PBS-gebyret, men et flertal i Boligretten og Landsretten fandt derimod, at udlejer var berettiget til det.
Flertallet i Landsretten udtalte i deres afgørelse, at der efter det oplyste er forskellig praksis i landets huslejenævn og boligretter omkring, hvorvidt udlejer kan kræve, at lejer betaler lejen via PBS og pålægge lejerne at betale PBS-gebyret.
Flertallet i Landsretten fandt imidlertid, at en bestemmelse i lejekontrakten - om at lejen skal betales på udlejers konto via PBS, og at gebyret til PBS tillægges huslejeopkrævningen - ikke er i strid med lejelovens bestemmelser. Efter karakteren af et PBS-gebyr, sammenholdt med dets størrelse, og da betaling via PBS ikke udelukkende er i udlejers interesse, fandt flertallet i Landsretten heller ikke, at en opkrævning af PBS-gebyret kræver særskilt hjemmel i lejelovgivningen.
Konklusionen er således, at der nu foreligger en dom, hvor Landsretten har fundet, at udlejer er berettiget til at indsætte en bestemmelse i en beboelseslejekontrakt om, at lejen skal betales på udlejers konto via PBS, og at gebyret til PBS tillægges huslejeopkrævningen
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 02.46 Ingen kommentarer:
Er der plads til rettidig omhu?
Det forventes, at der vedtages ændringer til lejeloven og boligreguleringsloven i løbet af foråret i år, således at ændringerne træder i kraft pr. d. 1. juli 2015.
Der har været skrevet meget om indholdet af ændringerne, og essensen af kommentarerne har væsentligst været meget negative.
Til trods herfor synes der at tegne sig et politisk flertal for ændringerne. Fra den borgerlige blok i Folketinget har Venstre støttet op om ændringerne, ikke nødvendigvis fordi ændringerne tiltaler Venstre, men angiveligt fordi Venstre ikke gerne ser, at lejelovsændringer får en negativ indflydelse på valget til Folketinget, ligesom Venstre – i hvert fald udadtil – forsøger at afbøde de mest markante ændringer, som kan være til skade for udlejere og ejendomsudviklere.
At der kan skabes politisk flertal for lovændringerne kan forekomme barokt, når det samtidig forholder sig således, at lejerorganisationer og udlejerorganisationer har været enige om at udtrykke kritik af lovforslaget.
Lovforslaget bærer undertitlen ”Forenkling og modernisering af lejelovgivningen”. Det er, således som lovforslaget nu fremtræder, vanskeligt at erklære sig enig i, at dette formål opnås med forslaget.
Flere punkter i lovforslaget vil således afstedkomme endnu større retsusikkerhed end lejelovgivningen p.t. frembyder, ligesom det må forventes, at forslaget vil pålægge udlejere større administrative byrder.
Forslaget indeholder bl.a. følgende elementer:
Den hidtil gældende retstilstand, hvorefter et lejemål nyistandsættes og kræves nyistandsat ved fraflytning, ændres. Ændringen indebærer, at der ikke længere kan kræves nyistandsættelse for fraflyttende lejers regning, og kravet til istandsættelse ændres således, at det alene kan kræves, at lejer har foretaget normal istandsættelse, uden at dette nye begreb er defineret i loven. Angiveligt afhænger spørgsmålet af, om der konkret er behov for istandsættelse, hvilket muligvis ikke kan antages efter kort tids leje uden egentlig misligholdelse, hvorimod istandsættelse for lejers regning efter flere års brug uden iagttagelse af lejers pligt til løbende vedligeholdelse antages at kunne afføde et berettiget krav om istandsættelse for lejers regning.
Retten til at lade lejen regulere med faste beløb til faste tidspunkter (”trappeleje”) afskaffes. I stedet indføres mulighed for i bestemte situationer at lade lejen regulere med udvikling i nettoprisindekset. Ændringerne er paradoksale, da det tidligere har været antaget, at lejeren nemmere kunne forholde sig til trappeleje end til, hvorledes lejen vil udvikle sig efter nettoprisindekset.
Der vil blive stillet krav om tvungne ind- og udflytningsrapporter. Manglende iagttagelse af kravene dertil vil kunne afstedkomme, at udlejer mister enhver ret til istandsættelse for lejers regning.
Indbringelse af sager for huslejenævn vil komme til at koste lidt mere, end tilfældet er p.t., men det er en nyskabelse, at nævnene får kompetence til at pålægge udlejer at betale et gebyr, foreløbigt kr. 2.080,-, såfremt lejer får ”fuldt medhold i nævnet”. Indbringer lejer en sag for nævnet med påstand om, at lejen er for høj, vil udlejer formentlig blive pålagt dette gebyr, såfremt lejer får ret i dette. Gebyret er tabt for udlejer, hvis udlejer skulle indbringe nævnsafgørelsen for boligretten og får medhold i, at lejen ikke var for høj.
Der fastlægges nye krav om rullende 10 årige vedligeholdelsesplaner. Der forventes udstedt en bekendtgørelse til afdækning af, hvad planerne skal opfylde af krav, og der knyttes et strafelement til manglende overholdelse af kravet. Omkostningen til udarbejdelsen af vedligeholdelsesplaner vil kunne indeholdes i det omkostningsbestemte lejebudget.
Der vil, som en naturlig konsekvens af ændringerne i lejelovgivningen, skulle udarbejdes en ny typeformular for beboelseslejekontrakter. Der foreligger endnu intet om, hvornår den kan forventes at foreligge.
Udover ovennævnte fremhævede eksempler på nye forhold i lejelovgivningen, indeholder lovforslaget en mængde yderligere forhold. Overordnet er det holdningen, at lovarbejdet mangler kvalitet, og at det må forventes, at der skal skabes en betydelig grad af retspraksis, før ændringerne bliver håndterbare.
Det vil være på sin plads at spørge sig selv, hvorvidt lovændringerne kan forberedes, så de væsentligste skadevirkninger undgås. Hertil må formentlig svares, at indtil 3. behandlingen er gennemført d. 7. april d.å., kan ændringerne ikke forberedes i detaljen, ligesom der efter d. 7. april d.å. bliver et langt tidsrum, hvor retspraksis må ”styre” anvendelsen af de nye regler i en retning, som aktørerne kan indrette sig efter. Ejendomsejere og lejere kommer således til at betale for den praktiske tilrettelæggelse af lovændringernes anvendelsesområde.
Herudover må det tilrådes, at lovforslaget gennemgås nøje, og at rådgivere involveres med henblik på tilrettelæggelse af de dele af den daglige drift, der skal ændres, hvis man vil undgå barokke og evt. strafsanktionerede konsekvenser ved tilsidesættelse - uanset om man er i god tro eller ej.
Adv. Jesper Hauschildt, Odense
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 03.08 Ingen kommentarer:
Hussælger ansvarlig for mangler ved husets omfangsdræn
En principiel dom fra 15.12.2014 afsagt af Højesteret har gjort det aktuelt at skærpe aftalen, når man sælger sit hus. Indtil den 15.12.2014 var det usikkert, om man som sælger kunne komme til at betale erstatning eller give afslag i købesummen for skjulte mangler.
Dommen handler om en køber, der konstaterede fugt i husets kælder efter overtagelsen. Spørgsmålet var bl.a. om der var mangler ved ejendommens dræn, der var beliggende under og rundt om huset, og om køber i givet fald var afskåret fra at påberåbe sig manglerne over for sælger efter lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom m.v. (LFFE). Dræn under og rundt om huset var ikke undersøgt i tilstandsrapporten, og der kunne heller ikke stilles krav om, at disse skjulte installationer skulle være undersøgt.
Højesteret fandt det på baggrund af skønsmandens erklæringer bevist, at der var mangler ved husets omfangsdræn, imens det ikke var bevist, at der var mangler ved drænet under huset.
Højesteret fastslog, at omfangsdrænet – der lå i jorden – rundt om huset ikke var en del af selve bygningen. Køber var derfor ikke i medfør af LFFE afskåret fra at påberåbe sig manglen. Sælger, der var i god tro, blev dømt til at betale et forholdsmæssigt afslag i købesummen. Afslaget blev skønsmæssigt fastsat til kr. 150.000,00.
Dommen medfører, at advokater, ejendomsmæglere og andre, der beskæftiger sig med køb og salg af ejendomme, bør overveje, om der i købsaftalen skal indføjes en ansvarsfraskrivelsesklausul således, at sælger i købsaftalen fraskriver sig ansvaret for forhold, der ikke er omfattet af sælgers ansvarsfrihed efter LFFE. En sådan ansvarsfraskrivelsesklausul bør særligt nævne mangler ved skjulte, ikke undersøgte installationer, f.eks. omfangsdræn som et af de forhold som sælger fraskriver sig ansvaret for.
Sagen blev ført af undertegnede ved by- og landsretten, og af advokat Michael Clemmensen fra Focus Advokater P/S ved Højesteret.
Adv. Brian Jacobsen, Odense
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 05.22 Ingen kommentarer:
Tilbud, der ikke var til stede i licitationslokalet, skulle ikke tages i betragtning
Højesteret finder i en nylig afsagt dom, at tre tilbud, som ikke var til stede, hvor åbningen og oplæsningen af tilbuddene fandt sted, ikke skulle tages i betragtning.
I sagen var tre kuverter med tilbud afleveret rettidigt på forstanderkontoret på skolen. De tre kuverter blev ved en fejltagelse ikke medbragt til åbningen og oplæsningen af tilbuddene, som blev gennemført i et klasselokale (licitationslokalet) på skolen. Kuverterne blev i stedet efterladt i forstanderens dueslag uden for hans kontor. Efter oplæsningen af de tilbud, der var medbragt i licitationslokalet, blev de glemte kuverter bragt ind i licitationslokalet. Kuverterne blev imidlertid ikke åbnet, men blev tilbageleveret til tilbudsgiverne uåbnet.
”Fremgangsmåden ved åbning af tilbud må i lyset heraf tilrettelægges på en sådan måde, at risikoen for misbrug og andre uregelmæssigheder imødegås bedst muligt. Højesteret finder derfor – og under hensyn til det oplyste om, hvad der er sædvane i branchen – at tilbud som udgangspunkt ikke må tages i betragtning, hvis de ikke, inden åbningen af tilbud påbegyndes, er til stede der, hvor åbningen og oplæsningen af tilbuddene finder sted. Dette gælder, selv om tilbudsgiver har sørget for at indlevere sit tilbud i rette tid og på rette sted.
Ved licitationen den 18. juni 2008 på Bygge- og Anlægsskolen i Sisimiut var tre kuverter med tilbud ved en fejl ikke medbragt til det lokale, hvor tilbuddene blev åbnet, og de blev først bragt til stede, efter at åbningen og oplæsningen af de øvrige tilbud var tilendebragt. De tre glemte kuverter befandt sig indtil da på et sted, hvortil andre havde adgang. Under disse omstændigheder er der ikke grundlag for at fravige det ovenfor anførte udgangspunkt.”
Højesterets bemærkninger synes at være i tråd med praksis på området. Højesteret påpeger imidlertid, at det ved vurderingen af om ”glemte” tilbud kan tages i betragtning er en afgørende faktor, om der er risiko for misbrug. Hvis andre end udbyder har haft adgang til de glemte tilbud i tidsrummet fra åbningen af de ikke glemte tilbud og indtil de glemte tilbud bringes til licitationslokalet, kan der være risiko for misbrug.
For at undgå ovenstående problemstilling bør udbyder altid – inden det første tilbud åbnes – tjekke, at alle tilbuddene er medbragt i licitationslokalet. Dette kan evt. ske ved afkrydsning på en licitationsliste, der indeholder navnene på de tilbudsgivere, som forventes at afgive tilbud.
Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 02.52 Ingen kommentarer:
Indholdet af denne blog er alene et kortfattet resumé af nyheder om domme og lovregler og kan ikke erstatte juridisk rådgivning.
Afdelingen for fast ejendom
Focus Advokater P/S yder rådgivning inden for fast ejendom, herunder men ikke udelukkende overdragelse af erhvervsejendomme, projektudvikling, lejeret, OPP og entrepriseret. Focus Advokater P/S har til huse i Odense, Englandsgade 25 og i Kolding, Toldbodgade 10 begge steder beliggende lige på havnen. Se vores hjemmeside www.focus-advokater.dk
Modtag indlæg på e-mail
Sanne Alrik Sørensen. Send en e-mail til sas@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Karina Dolmer Hansen. Send en e-mail til kdh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Merete Vangsøe Simonsen. Send en e-mail til mes@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Thomas Bøgholm. Send en e-mail til tb@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Jesper Hauschildt. Send en e-mail til jh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Henrik Hoeck. Send en e-mail til heh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
Søren Andersen. Send en e-mail til sa@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.


text:
Statssuccessionssagen – U.2007.1533H
Forsiden chevron_right Folkeret
Højesterets dom i sag 39/2006. Refereret af andre i U.2007.1533H.
Tobias Holm Yde Tobias Holm Yde
Kendelse afsagt af Højesteret
Tema: Folkerettens subjekter
Baggrunden for sagen er omvæltningerne i Sovjetunionen og den deraf følgende politiske proces, der fandt sted i de tidligere sovjetrepublikker som følge af Sovjetunionens opløsning.
Sagen drejer sig mere konkret om ejendomsretten til de tidligere ambassadebygninger for Sovjetunionen i Danmark og denne rettighedsdokumentation over for tingslysningsdommeren. Mere præcist omhandler sagen spørgsmålet om en ændring af adkomsthavers navn fra USSR til Den Russiske Føderation i tingbogen.
Anmelderen, Den Russiske Føderation, havde til brug for tinglysningsdommerens behandling af ændringen vedlagt en erklæring fra Udenrigsministeriet, hvoraf det fremgik; at "Danmark har anerkendt Den Russiske Føderation som successor- og efterfølgerstaten til Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker", og at "Den Russiske Føderation har overtaget alle rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom i udlandet, herunder med hensyn til de ovenfor nævnte ejendomme."
Adkomstberigtigelserne blev dog kæret af Ukraine, der gjorde gældende, at det ikke var godtgjort, at det var Den Russiske Føderation, der havde ejendomsretten til de pågældende ejendomme.
Højesteret afgjorde sagen til fordel for Den Russiske Føderation, idet den udtalte, at Udenrigsministeriets erklæring er udtryk for, at Danmark har anerkendt Den Russiske Føderation som efterfølgerstaten, hvorfor Højesteret som følge heraf fandt, at de foretagne adkomstberigtigelser var foretaget med det fornødne grundlag,
Folkerettens subjekter
I den folkeretlige teori er det fast antaget, at udgangspunktet for de folkeretlige regler er staterne, hvorfor staterne omtales som folkerettens hovedsubjekt. Staterne har internationale rettigheder og er desuden underlagt folkeretlige forpligtelser. Internationale organisationer og statslige repræsentanter kan desuden nævnes som andre typer af subjekter inden for folkeretten.
Spørgsmålet er der dog herefter hvad der skal til for at en stat anerkendes som et folkeretligt subjekt. Denne tvivl kan bl.a. opstå i forbindelse med nye statsdannelser. I den folkeretlige teori er der to forskelligartede teorier som står over for hinanden med hensyn til besvarelsen af dette spørgsmål:
Ifølge den deklaratoriske teori er politisk anerkendelse uden betydning for en stats status som folkeretssubjekt. Derimod bygger den deklaratoriske teori på et effektivitetsprincip, der går ud på, at det afgørende for en stats eksistens er effektiviteten af det statslige styre.
Heroverfor står den konstitutive teori, som anser den politiske anerkendelse som en betingelse for, at en ny stat kan anses som et folkeretligt subjekt.
En tredje teori går dog ud på, at man må anlægge en helhedsbetragtning, hvor man inddrager alle relevante forhold, herunder de ovenstående teorier.
Nærværende dom omhandler netop spørgsmålet om retsvirkningerne af anerkendelse, hvorimod selve ankerkendelses problematikken ikke i sig selv blev behandlet af domstolene. Højesteret bemærkede som nævnt, at Udenrigsministeriets erklæring var en anerkendelse af, at Danmark havde anerkendt Den Russiske Føderation som efterfølgerstaten med det til følge, at Den Russiske Føderation havde overtaget rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom her i landet. Det kan ikke udledes af dommen at Højesteret tilslutter sig den ene eller den anden teori. Derimod kan det udledes, at Højesteret anerkender regeringsprærogativet i grundlovens § 19, som netop går ud på, at regeringen er den kompetente statsmagt i mellemfolkelige anliggender.
Følgende tekststykke er tiltænkt som et eksempel på en kort og præcis reference til afgørelsen U 2007.1533 H:
"I den folkeretlige teori er det fast antaget, at udgangspunktet for de folkeretlige regler er staterne, hvorfor staterne omtales som folkerettens hovedsubjekt. Spørgsmålet er der dog herefter hvad der skal til for at en stat anerkendes som et folkeretligt subjekt. Denne tvivl kan bl.a. opstå i forbindelse med nye statsdannelser. U 2007.1533 H er et eksempel på, at Højesteret anerkender, at Den Russiske Føderation var arvtager af USSR's rettigheder og forpligtelser med hensyn til fast ejendom i Danmark"