text:
Skat.dk: I.A.1.6 Eksportgodtgørelse
Dette afsnit indeholder bestemmelser om godtgørelse af registreringsafgift ved udførsel af et køretøj, der tidligere er betalt registreringsafgift af.
Hvilke køretøjer er omfattet?
Køretøjer der ikke er omfattet
Hvor meget kan tilbagebetales?
Genindførsel og indregistrering
Sådan beder du om en værdifastsættelse i Motorregistret
Afgiften af et brugt motorkøretøj, der er afgiftsberigtiget efter REGAL §§ 4-5 e, 29 eller 29 a, godtgøres, hvis køretøjet bliver afmeldt fra Motorregistret og udføres af landet. Se REGAL § 7 b om godtgørelse af afgift ved eksport.
Reglerne om værdiansættelse af motorkøretøjer findes dels i registreringsafgiftsloven dels i bekendtgørelse nr. 1487 af 10. december 2018 om registreringsafgift.
Der kan kun tilbagebetales registreringsafgift, hvis der tidligere er betalt registreringsafgift ved indregistreringen af køretøjet. Det drejer sig om følgende køretøjer:
Varebiler med tilladt totalvægt på ikke over 4 tons
Busser til privat persontransport
Taxier, som er afgiftsberigtiget efter tidligere regler
Sygetransportkøretøjer, som er afgiftsberigtiget efter tidligere regler.
Det er ikke afgørende om køretøjet ved anmodning om eksportgodtgørelse er registreret i Motorregistret. Der kan således også udbetales godtgørelse for køretøjer afmeldt fra registrering, når blot der fortsat er betalt afgift af køretøjerne.
Køretøjer, der efter regler fastsat i medfør af REGAL § 1, stk. 3, har mistet deres afgiftsmæssige identitet
Køretøjer, der er afgiftspligtige efter REGAL § 7 eller ikke kan fritages for afgift efter § 7 a
Køretøjer, der er mere end 35 år gamle regnet fra første registreringsdato
Køretøjer, der ikke er i registreringsklar stand
Køretøjer der har mistet deres afgiftsmæssige identitet, kan ikke registreres i Danmark før de er afgiftsberigtiget på ny. Der er således tale om køretøjer, som ikke længere har noget afgiftsindhold, hvorfor der ikke kan godtgøres afgift ved eksport af sådanne køretøjer.
På samme vis kan der ikke godtgøres afgift ved eksport af køretøjer, der er genopbygget efter at have været ødelagt ved færdselsuheld, eksplosion, ildebrand m.m., og efter REGAL § 7 skal afgiftsberigtiges på ny. Dette gælder også reparerede og ombyggede køretøjer som skal afgiftsberigtiges igen efter REGAL § 7 a.
Hvis køretøjer er mere end 35 år gamle kan en eventuel restafgift i køretøjerne ikke godtgøres ved eksport.
Det er et krav for godtgørelse af afgift, at køretøjerne er i registreringsklar stand. Køretøjerne skal således kunne registreres til brug i Danmark, før de kan omfattes af reglerne for eksportgodtgørelse. Der udbetales derfor ikke godtgørelse af køretøjer, der på grund af skader, vedligeholdelsesstand eller lignende ikke er i registreringsklar stand.
Hvis køretøjerne, der anmodes om godtgørelse for, indeholder udstyr, der ikke tidligere er betalt registreringsafgift af, kan der tilsvarende ikke godtgøres afgift for værdien af dette udstyr.
Se REGAL § 7 b, stk. 4.
Godtgørelsesbeløbet bliver fastsat i medfør af REGAL § 10, om den afgiftspligtige værdi for brugte køretøjer, som den registreringsafgift, der skulle betales, hvis køretøjet blev indført fra udlandet.
For motorcykler afgiftsberigtiget efter § 4, stk. 1, nr. 1, eller § 4, stk. 7, fastsættes godtgørelsesbeløbet som afgiften efter § 4, stk. 7.
For personbiler afgiftsberigtiget efter § 4, stk. 1, nr. 2, eller § 4, stk. 7, fastsættes godtgørelsesbeløbet som afgiften efter § 4, stk. 7.
For varebiler afgiftsberigtiget efter § 5, stk. 1, 2 eller 8, § 29 eller § 29 a, fastsættes godtgørelsesbeløbet som afgiften efter § 5, stk. 8. Dog godtgøres afgiften af en varebil, der er afgiftsberigtiget med 95 pct., på grundlag af en afgiftssats på 95 pct.
For autocampere og busser afgiftsberigtiget efter § 5 a, stk. 1 og 2, fastsættes godtgørelsesbeløbet som afgiften efter § 5 a, stk. 1 og 2.
For køretøjer afgiftsberigtiget efter §§ 5 b-5 d, fastsættes godtgørelsesbeløbet som afgiften efter §§ 5 b-5 d.
Se REGAL § 7 b, stk. 2.
For at imødegå den fortsatte værdiforringelse af køretøjet, der sker efter vurderingen af og fastsættelse af godtgørelsesbeløbet, er det fastsat, at køretøjet skal afmeldes fra Motorregistret senest 1 måned efter anmodning om godtgørelse.
I det godtgørelsesbeløb, der er fastsat, skal der fratrækkes 15 pct. af beløbet Der skal dog altid som minimum fratrækkes 8.500 kr. for personbiler, herunder autocampere og busser, og 4.500 kr. for motorcykler, varebiler, hyrevogne og sygetransporter.
Se REGAL § 7 b, stk. 3.
Maksimalt godtgørelsesbeløb
Afgiftsgodtgørelsen der er fastsat efter REGAL § 7 b, stk. 2, kan ikke overstige den afgift, der oprindeligt er betalt af køretøjet, fratrukket 15 pct., dog mindst 8.500 kr. for personbiler og 4.500 kr. for varebiler og motorcykler.
Eksempel på beregning af godtgørelse
Se nærmere herom i afsnit I.A.1.4.2, under ”brugte personbiler og motorcykler”, herunder eksempel på afgiftsberegning.
Den registreringsafgift, der kan godtgøres, bliver således beregnet ud fra køretøjets oprindelige nypris her i landet sammenholdt med nuværende markedspris. Det svarer til køretøjets almindelige pris, inklusiv moms og registreringsafgift ved salg til en bruger i Danmark, og hvad en dansk forhandler kan sælge et tilsvarende køretøj for i registreringsklar stand, inklusive moms, forhandleravance og registreringsafgift.
For køretøjer der skal udføres fra landet, vurderes køretøjets stand på udførselstidspunktet. Se § 28, stk. 2 i registreringsafgiftsbekendtgørelsen.
For køretøjet i eksemplet på afgiftsberegning i afsnit I.A.1.4.2, vil der kunne godtgøres registreringsafgift efter REGAL § 7 b, med følgende beløb:
Beregnet registreringsafgift 77.821 kr.
Fradrag på 15 pct, dog mindst 8.500 kr. 11.673 kr.
Godtgørelse til udbetaling 66.148 kr.
xGebyr for anmodning om godtgørelse for eksport af køretøjx
xMed lov nr. 1126 af 19. november 2019 er der pr. 1. januar 2020 indført et gebyr på 1.950 kr., som skal betales i forbindelse med anmodning om værdifastsættelse med henblik på udbetaling af eksportgodtgørelse. Gebyret er indført pr. 1. januar 2020 og udgør frem til den 1. juli 2020 et fast beløb på 1950 kr. Gebyret skal betales af alle borgere og virksomheder, herunder også selvanmeldere, der anmoder om udbetaling af eksportgodtgørelse. x
xGebyret vil i perioden fra 1. januar 2020 - 30. juni 2020 have fiskal karakter, idet også selvanmeldere, som selv fastsætter værdien af deres eksportkøretøjer, skal betale gebyret. Fra og med 1. juli 2020 bemyndiges skatteministeren til at kunne fastsætte regler om gebyrets størrelse. Gebyret skal fra den 1. juli 2020 være fuldt omkostningsdækkende. Gebyret vil løbende kunne blive korrigeret, så gebyret afspejler Skatteforvaltningens faktiske omkostninger ved at varetage opgaven. x
xEfter vedtagelsen af lov nr. 1126 af 19. november 2019 om ændring af registreringsafgiftsloven og forskellige andre love, skal alle køretøjer, som anmeldes til eksport fra 1. januar 2020 gennemgå et toldsyn. Alle køretøjer, som anmeldes til eksport med henblik på at få udbetalt eksportgodtgørelse, skal således gennemgå et toldsyn og aflevere en synsrapport med henblik på at få udbetalt eksportgodtgørelse.x
Se REGAL § 7 c, stk. 1, xsammenholdt med lov nr. 1126 af 19. november 2019 § 1, nr. 14.x
Det syn, der skal foretages, består af to dele. For det første en prøvelse af, om køretøjet er i registreringsklar stand. For det andet en vurdering af køretøjets stand handelsmæssigt. Sidstnævnte er samme syn som det, der bliver foretaget af importerede køretøjer. Se afsnit I.A.1.4.2 "Personbiler og motorcykler".
Synsrapporten, der indgår ved Motorstyrelsens værdiansættelse af køretøjet, må ikke være mere end 4 uger gammel, regnet fra det tidspunkt hvor anmodningen om godtgørelsen bliver afleveret.
Krav til dokumentation for udførsel
Det er en betingelse for udbetaling af godtgørelse ved eksport af køretøjer, at der fremlægges dokumentation for, at køretøjet er afmeldt fra Motorregistret og udført fra Danmark. Se REGAL § 7 c, stk. 1.
xKøretøjet skal være udført af Danmark senest 3 måneder efter anmodning om eksportgodtgørelse. Køretøjer som er anført på månedsangivelsen af selvanmeldere, skal være udført af landet, inden den pågældende månedsangivelse godkendes. Se mere i Motorstyrelsens nyhedsbrev af 3. september 2019 x
Hvis en privatperson flytter til udlandet og medbringer sit køretøj, kan udførslen dokumenteres med en kopi af registreringsattesten fra tilflytningslandet.
Hvis køretøjet derimod eksporteres, kan dokumentationen efter Motorstyrelsens opfattelse bestå af dokumentation for salg til udlandet samt dokumentation for udførsel af køretøjet. Salgsdokumentation kan være en faktura indeholdende oplysninger om bl.a. identifikation af køretøjet, sælger og køber, samt dato, fakturanummer mv. Der bør også foreligge dokumentation for betaling i overensstemmelse med salgsaftalen.
Dokumentation for udførslen kan foreligge i form af fx et CMR dokument, som anvendes når køretøjet udføres med fremmed vognmand, en udenlandsk registreringsattest eller andet, som dokumenterer, at køretøjet er udført fra Danmark. Ved afhentningssalg, hvor køber selv fysisk udfører køretøjet, kan dokumentation for udførslen foreligge i form af fx kvittering for køb af prøvemærker til brug for eksport, eller oplysning om anvendt trailer/ladvogn, som er anvendt til afhentning af køretøjet. Herudover bør der foreligge en skriftlig erklæring om, at køber udfører køretøjet fra Danmark, samt kopi af den udenlandsk hjemmehørende købers ID-kort/kørekort.
Udføres køretøjet til lande uden for EU/EØS, skal der ud over et salgsdokument foreligge en kopi af udførselsangivelsen (EAD dokument)
Se SKM2016.369.SKAT samt SKATs nyhedsbrev om krav til dokumentation ved eksport af 17. februar 2017 og 20. december 2017.
Dokumentation for ejerskab
xDet fremgår af REGAL § 7c, stk. 2, at afgiften udbetales til køretøjets ejer.x Da godtgørelse ved udførsel udbetales til den, der har ejendomsretten til køretøjet, skal denne ejendomsret dokumenteres. Hvis den, der anmoder om godtgørelse, samtidig er registreret ejer af køretøjet, anses ejerskabet for dokumenteret.
Hvis den, der anmoder om godtgørelse, ikke er registreret ejer af køretøjet, skal ejendomsretten dokumenteres. Dette kan fx være kopi af købsdokument, som indeholder oplysninger om bl.a. køber, sælger, køretøjet mv., samt dokumentation for betaling, som er i overensstemmelse med købsdokumentet.
Registreringsafgiften bliver udbetalt af Skatteforvaltningen, når
køretøjet er værdifastsat
køretøjet er afmeldt fra Motorregisteret, og
køretøjet er udført fra Danmark, og dette kan dokumenteres.
Se REGAL § 7 c om reglerne for udbetaling af afgift.
Afgiftsgodtgørelsen bliver jf. lov nr. 1126 af 19. november 2019 § 1, nr. 17 udbetalt senest x9x uger efter modtagelsen af den nødvendige dokumentation. Hvis Motorstyrelsen ikke kan godkende dokumentationen, bliver fristen afbrudt, indtil den nødvendige dokumentation foreligger. xFristen for udbetaling af eksportgodtgørelse er således forlænget fra 3 til 9 uger fra 1. januar 2020. x
xSkatteforvaltningen har endvidere mulighed for, at suspendere udbetalingsfristen med henblik på modregning i eksportgodtgørelsen, hvis der er behov for nærmere undersøgelser af konstateret gæld til det offentlige. Skatteforvaltningens mulighed for at suspendere udbetalingsfristen er med lov nr. 1126 af 19. november 2019 forlænget fra 3 måneder til 6 månederx. Suspensionen af fristen skal være så kort som mulig, og må dermed ikke overstige x6x måneder fra modtagelsen af anmodningen om eksportgodtgørelse. Se REGAL § 7 c, stk. 2 xsammenholdt med § 1, nr. 18 i lov nr. 1126 af 19. november 2019x.
Godtgørelsen bliver udbetalt til køretøjets ejer. Ejeren er den, der er registreret som ejer af køretøjet, medmindre andet xdokumenteresx over for Motorstyrelsen. Hvis der er flere ejere, bliver godtgørelsen først udbetalt, når ejerne over for Motorstyrelsen har erklæret sig enige i, hvem udbetalingen skal ske til.
Motorstyrelsen kan afslå en anmodning om eksportgodtgørelse, hvis der i Bilbogen er tinglyst pant, udlæg eller ejendomsforbehold over køretøjet. Når rettigheden efterfølgende aflyses, skal der anmodes om godtgørelse på ny. Synsrapporten må ikke være ældre end fire uger på tidspunktet for anmodningens indgivelse, og det betyder også, at der skal indhentes en ny synsrapport, såfremt denne i mellemtiden er blevet forældet.
Er der på tidspunktet for udbetalingen af eksportgodtgørelsen tinglyst pant, udlæg eller ejendomsforbehold i køretøjet i følge bilbogen, stilles udbetalingen i bero, indtil pantet, udlægget eller ejendomsforbeholdet er aflyst.
Se REGAL § 7 c, stk. 3 og 4, om Bilbogen, jf. lov nr. 1431 af 5. december 2018.
Hvis køretøjet efter udførsel og udbetaling af godtgørelse senere bliver indført her til landet og registreret i Motorregistret, skal der på ny betales registreringsafgift som et brugt køretøj. Se REGAL § 7 b, stk. 6, om betaling af afgift, hvis køretøjet igen registreres i Danmark.
Afgiften beregnes på grundlag af køretøjets oprindelige nypris sammenholdt med handelsprisen på tidspunktet for indregistreringen.
Hvis køretøjet ved genindførsel er mere end 35 år gammelt og fremtræder som ved første registrering, fastsættes registreringsafgiften ved genindførslen til den tidligere udbetalte godtgørelse for køretøjet. Det er ikke afgørende for denne bestemmelse, hvornår køretøjet er udført fra Danmark, og hvor stort et beløb der er udbetalt i godtgørelse.
Se REGAL § 10, stk. 4.
SKM2016.608.HR
Ifølge REGAL § 7 b, stk. 1, godtgøres registreringsafgiften af et brugt motorkøretøj, såfremt motorkøretøjet afmeldes fra Køretøjsregistret og udføres af landet. Godtgørelsen fastsættes med udgangspunkt i det beløb, som det ville have kostet at afgiftsberigtige et tilsvarende (brugt) motorkøretøj i Danmark ("restafgiften"). I beløbet foretages dog et fradrag på 15 pct. af beløbet, jf. lovens § 7 b, stk. 3.
Ifølge forarbejderne til reglen antages 15 pct.-fradraget at svare til den gennemsnitlige forhandleravance på brugte motorkøretøjer, dvs. forskellen mellem en forhandlers købspris og salgspris. Fradraget tilsigter at udligne forskellen mellem købsprisen og salgsprisen, så det ikke bliver mere attraktivt at eksportere brugte motorkøretøjer frem for at afsætte dem her i landet.
Skatteministeriets modpart, der eksporterer brugte motorkøretøjer, gjorde gældende, at fradragsreglen er i strid med EU-retten. Modparten bestred således ikke, at opkrævningen af registreringsafgift havde været lovlig, men gjorde derimod gældende, at staten er forpligtet til at godtgøre den fulde "restafgift", når et afgiftsberigtiget motorkøretøj eksporteres.
Ifølge Højesteret gælder der ikke et almindeligt EU-retligt princip om, at der skal ydes refusion (godtgørelse) af en lovligt opkrævet afgift, hvis det afgiftsbelagte motorkøretøj eksporteres. Højesteret fastslog, at 15 pct.-fradraget derfor uanset om fradraget betyder, at "restafgiften" ikke godtgøres fuldt ud - ikke strider imod EU-retten.
Højesteret kom frem til det samme resultat som landsretten, men med en anden begrundelse (SKM2015.454.VLR).
Sagen vedrørte for det første et spørgsmål om en personligt drevet brugtbilsvirksomheds tilbagebetaling af registreringsafgift af et stort antal brugte køretøjer, som var blevet udbetalt til virksomheden som eksportgodtgørelse med urette, idet betingelserne for udbetalingen af godtgørelsen efter REGAL § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1, ikke var opfyldt. For det andet angik sagen et spørgsmål om afgiftsmyndighedernes efteropkrævning af moms af de i sagen omhandlede salg af brugte biler, idet det ikke var godtgjort, at betingelserne for momsfrit salg af varer til erhververe i andre EU-lande efter ML § 34, stk. 1, nr. 1, var opfyldt.
Sagen blev indbragt for Højesteret som tredje instans af virksomheden i henhold til procesbevilling (tidligere domme i SKM2013.142.BR og SKM2014.428.VLR).
Højesteret gav som landsretten Skatteministeriet medhold på begge punkter i sagen, idet Højesteret vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse bemærkede, at virksomheden ikke ved de fremlagte slutsedler om salg af brugte biler til udenlandske købere havde dokumenteret, at bilerne var udført her fra landet, jf. REGAL § 7 b, stk. 1 og 7 c, stk. 1. Højesteret henviste i øvrigt til de af landsretten anførte grunde vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse og om momsspørgsmålet og stadfæstede landsrettens dom.
For Højesteret angik sagen, om det var med rette at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen foretog fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Sagen angik endvidere, om det fradrag for antal kørte kilometer over det normale, som skattemyndighederne foretog ved bedømmelsen af køretøjets skønnede værdi på udførselstidspunktet, var sket i overensstemmelse med de dagældende administrative regler.
Af de grunde, som landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen med rette havde foretaget fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Højsteret bemærkede herved, at det fremgik af forarbejderne til den tidligere gældende regel om en afgift på 60 pct. for køretøjer som det foreliggende, at størrelsen af denne afgift skønnedes at udligne afgiften af den særlige beboelsesindretning. Det fremgik endvidere af forarbejderne til lovændringen, hvor den gældende afgiftsregel blev indført, at den forelåede regel om, at der betales registreringsafgift efter samme takst som for almindelige personbiler, men således at der ses bort fra udgiften til beboelsesindretningen, nøje ville svare til intentionen bag den hidtidige 60 pct. regel.
SKM2016.88.HR
Sagen angår, om reglerne for godtgørelse af registreringsafgift i forbindelse med eksport af brugte biler er i strid med fællesskabsretten. Efter en foreløbig vurdering fandt Højesteret, at de traktatbestemmelser, som eksportøren påberåber sig til støtte for anmodningen om præjudiciel forelæggelse af spørgsmål for EU-Domstolen, ikke rejser en sådan rimelig tvivl om forståelsen af fællesskabsretten af betydning for den foreliggende sag, at der er grundlag for at imødekomme eksportørens anmodning om at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen.
Sagen angik værdiansættelsen af 820 biler anmeldt til eksport efter "selvanmelderordningen" af en virksomhed registreret efter registreringsafgiftsloven. SKAT havde i overensstemmelse med sine administrative retningslinjer på dette område anvendt nogle nærmere bestemte fradrag (et "annoncefradrag" på 5 pct. og et "klargøringsfradrag" på 3 pct.) ved værdiansættelsen af bilerne.
Sagsøgeren påklagede SKATs afgørelser om værdiansættelserne til Motorankenævnet, der traf afgørelse om, at SKAT skulle genoptage sagerne. Nævnet fandt, at SKAT uhjemlet havde anvendt fradragene og ulovligt sat skøn under regel. SKAT genoptog sagerne, men fastholdt fradragene og begrundede disse nærmere. SKAT ændrede i flere tilfælde de oprindelige afgørelser til både skade og ugunst for sagsøgeren ud fra andre konkrete elementer i værdiskønnet (kilometerstand mv.).
Landsretten fandt, som byretten, at de administrativt fastsatte fradrag i forbindelse med værdiansættelsen af brugte biler var lovlige.
Endelig fandt landsretten, at SKAT ikke under den af Motorankenævnet pålagte genoptagelse af de påklagede værdiansættelser var afskåret fra at foretage ændringer af værdiansættelsen til skade for sagsøgeren. Landsretten lagde herved vægt på, at det følger af skatteforvaltningslovens § 39a, stk. 6, at Motorankenævnet kan foretage afledte ændringer af en klage over værdiansættelsen af et køretøj.
Dommen er en stadfæstelse af SKM2018.204.BR
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt appellanten kunne anses for at have dokumenteret, at et antal brugte køretøjer kunne anses for udført fra landet, og at betingelserne for udbetaling af afgiftsgodtgørelse af køretøjerne i henhold til REGAL §§ 7 b og 7 c dermed var opfyldt. Det var ubestridt, at køretøjerne var afmeldt fra Køretøjsregisteret.
Byretten fandt, at de i sagen fremlagte fakturaer ikke udgjorde tilstrækkelig dokumentation for udførslen, ligesom de under sagen afgivne forklaringer fra sagsøgeren og en af køberne af bilerne var forbundet med en sådan usikkerhed om handlerne og påtegningerne på fakturaerne om handlerne, at fakturaerne heller ikke på dette grundlag kunne anses som fornøden dokumentation. Forklaringerne var i øvrigt ikke understøttet af objektive bevisdokumenter for udførslen, så som fragtdokumenter, vognmandskvitteringer eller lignende.
Byretten lagde videre vægt på, at erhvervelserne af flere af bilerne var bestridt over for de tyske afgiftsmyndigheder af den tyske virksomhed, der fremstod som køber af bilerne på de fremlagte fakturaer, og på, at denne bestridelse ikke senere var berigtiget af virksomheden over for de tyske myndigheder.
På denne baggrund fandt byretten det ikke tilstrækkeligt dokumenteret, at bilerne var udført af landet. Den udbetalte eksportgodtgørelse var derfor med rette krævet tilbagebetalt af SKAT. Byretten fulgte dermed landsrettens retsanvendelse i SKM2014.428.VLR (stadfæstet af Højesteret i U2016.142 H/ SKM2016.14.HR).
Landsretten stadfæstede byrettens dom og tiltrådte byrettens begrundelse.
For så vidt angår beviskravet i henhold til REGAL §§ 7 b og 7 c udtalte landsretten, at det følger af forarbejderne til § 7 c, at der ved udførsel til andre EU-lande skal fremlægges passende dokumentation i form af faktura, dokumentation for indregistrering eller andet, som skattemyndighederne finder egnet som dokumentation. Der gælder således et egentligt dokumentationskrav, og det er ikke tilstrækkeligt, at det alene er sandsynliggjort, at et køretøj er udført af Danmark.
Landsretten fandt ikke, at de i sagen fremlagte fakturaer alene udgjorde tilstrækkelig dokumentation for udførslen. Landsretten bemærkede i samme forbindelse, at den påståede købers påtegning på fakturaerne måtte anses for at være blevet påført efter, at spørgsmålet om appellantens godtgørelse af registreringsafgift ved eksport af bilerne opstod.
Efter en samlet vurdering af de afgivne forklaringer og fremlagte dokumenter tiltrådte Landsretten, at appellanten ikke havde dokumenteret at have udført bilerne af Danmark. Ud over de af byretten anførte grunde tillagde landsretten det vægt, at appellanten ikke havde foretaget de pligtige listeindberetninger af salgene, og det ikke kunne udelukkes, at den ene af de to påståede købere var fængslet på tidspunktet for udstedelsen af en del af fakturaerne, og at den anden af de påståede købere var afmeldt for momsregistrering på tidspunktet for udstedelsen af fakturaerne (Stadfæstelse af SKM2014.805.BR).
Ifølge REGAL § 7 b, stk. 1, godtgøres registreringsafgiften af et brugt motorkøretøj, såfremt motorkøretøjet afmeldes fra Køretøjsregistret og udføres af landet. I godtgørelsesbeløbet fratrækkes 15 pct. af beløbet, dog mindst 8.500 kr. for personbiler og 4.500 kr. for motorcykler og varebiler, jf. lovens § 7 b, stk. 3.
Sagen vedrørte bl.a. spørgsmål om en personligt drevet brugtbilsvirksomheds tilbagebetaling til afgiftsmyndighederne af registreringsafgift af et stort antal brugte køretøjer, som var blevet udbetalt til virksomheden som eksportgodtgørelse med urette, idet betingelserne for udbetalingen af godtgørelsen efter REGAL § 7 b, stk. 1, ikke var opfyldt.
Landsretten fandt, at det følger af registreringsafgiftslovens ordlyd og forarbejder, at der skal fremlægges dokumentation for udførsel af det brugte køretøj, som anmeldes til eksport.
Virksomheden havde ikke dokumenteret, at bilerne var udført af landet. Landsretten udtalte, at det var virksomhedens egen risiko - henset til omstændighederne ved bilsalgene - at virksomheden ikke nu kunne tilvejebringe den fornødne dokumentation for udførslen. Landsretten ændrede således byrettens dom (SKM2013.142.BR) vedrørende dette punkt.
SKM2012.660.VLR Skatteministeriet blev i to sager frifundet for erstatningsansvar i anledning af SKATs udbetaling af afgiftsgodtgørelse i henhold til den dagældende REGAL §§ 7b og 7c til to anmeldere, der var i besiddelse af den originale registreringsattest og salgskontrakter med udenlandske købere, men som senere viste sig ikke at være ejere af køretøjerne og dermed materielt berettiget til at få afgiftsgodtgørelsen udbetalt.
Den af SKAT dengang fulgte praksis om at udbetale godtgørelsen til den person, der kunne fremvise den originale registreringsattest for det køretøj, der anmeldtes til eksport, ansås ikke for ansvarspådragende.
Sagsøgerne fandtes under de i sagerne foreliggende omstændigheder nærmest til at bære risikoen for, at anmelderen af køretøjet til eksport havde handlet svigagtigt.
SKM2016.263.BR
SKM2016.33.BR
En bilejer havde afleveret sin bil, en nøgle til bilen samt en kopi af bilens registreringsattest til en forhandler med henblik på videresalg eller eksport. Forhandleren, der var registreret i henhold til REGAL §§ 14 og 15, angav efterfølgende over for SKAT, at bilen var eksporteret og fik eksportgodtgørelsen udbetalt.
Forhandleren gik nogle måneder senere konkurs uden forinden at have betalt eksportgodtgørelsen videre til bilens ejer. Efter forhandlerens konkurs viste det sig, at bilen fortsat stod på forhandlerens plads.
Bilejeren kontaktede telefonisk SKAT. Ejeren forklarede under hovedforhandlingen, at han under denne telefonsamtale fik oplyst, at bilen ikke måtte være i Danmark, og at han kunne få en bøde, hvis han satte sig i besiddelse af den. SKATs medarbejder forklarede omvendt, at hun under samtalen oplyste, at SKAT var i færd med at "tilbageføre" registreringen i Motorregistret, således at bilen igen ville kunne indregistreres i Danmark.
Bilens ejer kontaktede herefter en advokat, der anmodede SKAT om udbetaling af eksportgodtgørelse. Denne anmodning blev afslået, idet bilen ikke var eksporteret.
Efterfølgende anlagde bilejeren sag mod SKAT med påstand om erstatning af eksportgodtgørelsen, idet han mente, at det var en fejl, at godtgørelsen ikke var blevet udbetalt til ham.
Under sagens forberedelse oplyste SKAT, at bilen nu var "låst op" i Motorregistret. Da bilejeren kontaktede konkursboet for at få bilen udleveret, fik han oplyst, at man havde vurderet, at bilen var værdiløs, og at den derfor var blevet skrottet. Bilejeren forhøjede herefter sin påstand, således at han nu krævede hele bilens værdi erstattet.
Retten frifandt SKAT. Retten fandt således ikke, at det var godtgjort, at SKAT ikke havde fulgt reglerne om udbetaling af eksportgodtgørelse, idet forhandleren havde været i besiddelse af en kopi af bilens registreringsattest.
Retten fandt endvidere ikke, at det kunne lægges til grund, at SKATs medarbejder skulle have oplyst, at bilen ikke måtte befinde sig i Danmark. Retten lagde i den forbindelse vægt på, at sagsøgeren ikke havde forsøgt at få ændret bilens status i Motorregistret, men alene havde forsøgt at få udbetalt eksportgodtgørelsen. Retten fandt det på denne baggrund ikke godtgjort, at SKAT havde frataget ejeren rådigheden over bilen og derved eller i øvrigt handlet ansvarspådragende.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren kunne anses for at have dokumenteret, at et antal brugte køretøjer kunne anses for udført fra landet, og at betingelserne for udbetaling af afgiftsgodtgørelse af køretøjerne i henhold til REGAL §§ 7 b og 7 c dermed var opfyldt. Det var ubestridt, at køretøjerne var afmeldt fra køretøjsregisteret. Retten fandt ikke, at de i sagen fremlagte fakturaer udgjorde tilstrækkelig dokumentation for udførslen, lige som de under sagen afgivne forklaringer fra sagsøgeren og en af køberne af bilerne var forbundet med en sådan usikkerhed om handlerne og påtegningerne på fakturaerne om handlerne, at fakturaerne heller ikke på dette grundlag kunne anses som fornøden dokumentation. Forklaringerne var i øvrigt ikke understøttet af objektive bevisdokumenter for udførslen, så som fragtdokumenter, vognmandskvitteringer eller lignende.
SKM2013.477.BR
Ved beregning af eksportgodtgørelse af registreringsafgift for en Volkswagen VW Tourag var der ikke grundlag for at tilsidesætte det af afgiftsmyndighederne foretagne skøn.
Afgiftsmyndighederne var ikke forpligtet til at anvende nedskrivningsskalaen fra punktafgiftsvejledningen ud fra en betragtning om, at de sammenlignede biler ikke var fuldstændig identiske.
SKAT fandtes at have handlet ansvarspådragende over for sagsøgeren, som havde tinglyst pant i et køretøj, som af ejeren blev anmeldt til eksport, fordi SKAT i strid med reglen i REGAL § 7 c, stk. 3, undlod at tilbageholde udbetalingen af afgiftsgodtgørelsen til ejeren. SKAT havde begået en ekspeditionsfejl ved enten at undlade opslag i Bilbogen eller foretage fejlopslag.
SKM2013.28.BR
Sagen angik, hvorvidt skattemyndighederne havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med fastsættelsen af registreringsafgift af et køretøj parallelimporteret fra Tyskland.
Sagsøgeren anmeldte i november 2008 et brugt køretøj af mærket Audi ... til udførsel fra Danmark og ansøgte om afgiftsgodtgørelse af køretøjet i henhold til REGAL § 7 b. Køretøjet var oprindelig parallelimporteret fra Tyskland i 2006 og afgiftsberigtiget ved betaling af kr. 189.409,-.
På baggrund af sagsøgerens eksportanmeldelse fastsatte skattemyndighederne afgiftsgodtgørelsen til kr. 160.998,-, med henvisning til at afgiftsgodtgørelsen ved eksport ikke kan overstige den oprindelig betalte registreringsafgift ved import fratrukket 15 %, jf. REGAL § 7 b, stk. 5.
Sagsøgeren hævdede imidlertid, at skattemyndighedernes oprindelige afgiftsberigtigelse var forkert, og at skattemyndighederne derfor ifaldt ansvar for sagsøgerens tab på kr. 459.002,-, idet godtgørelsen skulle have udgjort kr. 620.000,-, hvis ikke den var begrænset af den fejlagtige afgiftsberigtigelse.
Retten frifandt Skatteministeriet, idet retten fandt, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at Skatteministeriet havde begået fejl i forbindelse med afgiftsberigtigelsen, og at der således ikke var grundlag for at pålægge Skatteministeriet erstatningsansvar.
Landsskatteretskendelser og afgørelser fra Skatteankestyrelsen
Skatteankestyrelsen fandt, at virksomheden ikke var berettiget til eksportgodtgørelse, idet køretøjet ikke blev fremstillet for SKAT. SKAT havde i overensstemmelse med REGAL § 18, stk. 1, udtaget køretøjet til kontrol inden for 14 dage.


text:
En fastholdelsesbonus var omfattet af funktionærlovens lønbegreb, hvorfor en ansat havde krav på en ligefrem proportionalt udmålt bonus efter funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Højesterets dom af 30. juni 2017.
Ifølge funktionærlovens § 17 a, stk. 1, skal en funktionær, som "vederlægges med tantieme, gratiale eller lignende ydelser", og som fratræder sin stilling inden disse ydelser forfalder til udbetaling, have udbetalt en "forholdsmæssig del" af den ydelse, som den ansatte ellers ville have fået ifølge den pågældende ordning. Bestemmelsen omfatter løndele, som den ansatte modtager for at stille sin arbejdskraft til rådighed for arbejdsgiveren.
I dom af 30. juni 2017 skulle Højesteret tage stilling til, om en fastholdelsesbonus, som var baseret på den ansattes performance, anciennitet og pointoptjening, var omfattet af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Desuden skulle Højesteret tage stilling til, om det stred imod bestemmelsen, at bonusudbetalingen blev beregnet progressivt i stedet for ligefrem proportionalt med ansættelsestiden.
Sagen handlede om en ledende medarbejder, som opsagde sin stilling. Medarbejderen var med i en 3-årig bonusordning, hvor bonussens størrelse afhang af optjening af antal optjente bonuspoint. Bonuspoint blev optjent for hver måneds ansættelse. Optjeningen af bonuspoint blev forøget, jo længere hen man kom i bonusperioden. Bonusudbetaling afhang desuden af, om den ansattes performance blev vurderet til mindst 3 ud af 5 på virksomhedens bedømmelsesskala.
Bonusordningen var ifølge arbejdsgiver etableret for at fastholde medarbejderen, efter at virksomheden var blevet solgt.
Da medarbejderen opsagde sin stilling, havde han været ansat i 22 ud af bonusperiodens i alt 36 måneder. Det beløb, medarbejderen fik udbetalt, var baseret på den progressive pointoptjening og var derfor mindre, end hvad han ville have fået, hvis bonussen var blevet beregnet forholdsmæssigt i forhold til hans ansættelsestid. Medarbejderen gjorde gældende, at dette måtte være i strid med funktionærlovens § 17 a, stk. 1, da en sådan udbetaling ikke er "forholdsmæssig".
For Højesteret angik sagen således to spørgsmål; dels om funktionærlovens § 17 a, stk. 1, omfatter ordninger som den foreliggende, hvor bonus optjenes og udbetales progressivt på baggrund af et pointoptjeningssystem med krav om en vis performance, dels om udbetaling af en progressivt beregnet bonus ved den ansattes fratræden strider mod § 17 a, stk. 1's krav om "forholdsmæssig" udbetaling.
Angående spørgsmålet om, hvorvidt bonusordningen omfattes af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1, henviste Højesteret til Højesterets dom af 30. januar 2012 (refereret i U 2012.13.15 H), der omhandlede en særlig bonusordning, som en arbejdsgiver tildelte enkelte nøglemedarbejdere for at fastholde dem.
Der var i sagen tale om en helt særlig situation, da de ansattes arbejdsplads skulle nedlægges, men hvor arbejdsgiver trods dette havde akut behov for opretholdelse af netop disse jobfunktioner frem til nedlæggelsen. De ansatte havde derfor et stærkt incitament til at søge ny beskæftigelse så hurtigt som muligt. Højesterets flertal udtalte, at under disse helt særlige driftsmæssige omstændigheder omfattedes denne fastholdelsesbonus ikke af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1, da bonussen ikke udgjorde et arbejdsvederlag, men alene blev ydet for at fastholde de ansatte i deres stillinger. Bonusordningen havde dermed ikke karakter af løn i § 17 a, stk. 1's forstand og faldt derfor uden for bestemmelsens anvendelsesområde.
Højesteret fandt i det foreliggende tilfælde, at bonusordningen ikke kun var en præmiering af den ansatte for at blive i sin stilling indtil bonusperiodens udløb, men også var en vederlæggelse for udførelse af arbejde på samme måde som løn. Højesteret lagde særlig vægt på, at der ikke var tale om, at den ansattes stilling skulle nedlægges med et deraf følgende afgørende behov for virksomheden for at fastholde ham i stillingen. Desuden havde arbejdsgiver ikke nærmere uddybet bonusordningens formål om fastholdelse for den ansatte. Højesteret udtalte, at der ikke var grundlag for at antage, at fastholdelsesformålet ikke kunne være opnået ved at give den ansatte et løntillæg.
Bonusordningen i den foreliggende sag var således grundlæggende forskellig i udformning og formål fra den bonusordning, som dommen U 2012.13.15 H handlede om. Bonusordningen omfattedes således af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1.
Angående spørgsmålet om ordningens progressive bonusudbetaling bemærkede Højesteret, at det følger af funktionærlovens § 21, at § 17 a, stk. 1, ikke kan fraviges til skade for funktionæren. Den ydelse, som medarbejderen ifølge bestemmelsen har krav på ved fratrædelse, skal derfor afpasses i forhold til vedkommendes ansættelsestid ud fra en ligefrem proportional beregning.
Dommen viser, i tråd med tidligere praksis, at fastholdelsesbonusordninger som det klare udgangspunkt er omfattet af funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Den snævre undtagelse, som Højesteret opstillede i U 2012.13.15 H, finder kun anvendelse i helt særlige situationer, hvor bonussen udelukkende ydes for at fastholde medarbejderen i sin stilling grundet et tvingende driftsmæssigt behov, og bonussen derfor ikke har nogen tilknytning til selve arbejdsindsatsen.
Dommen viser endvidere, at medarbejderen ved fratræden har krav på en forholdsmæssig andel af den fulde bonusydelse, beregnet på baggrund af medarbejderens ansættelsestid i bonusperioden.
Læs Plesners tidligere omtale af Sø- & Handelsrettens afgørelse i sagen

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Kommunes påbud om total oprensning blev kendt ugyldig | Forum Orientering
Kommunes påbud om total oprensning blev kendt ugyldig
En kommune havde krævet at olieforurening på en privat villaejendom blev oprenset fuldstændigt.
Olieforureningen var omfattet af den lovpligtige ansvarsforsikring på ejendommen. Kommunen udstedte meget hurtigt efter at ejeren havde konstateret forureningen et påbud, hvorefter ejeren skulle sørge for at indhente en miljøteknisk undersøgelse og fremkomme med et forslag til afværgeforanstaltninger. Topdanmark, der var ejerens forsikringsselskab, iværksatte gennem Rambøll A/S en undersøgelse der konkluderede, at olieforureningen strakte sig 4 meter ned i undergrunden men anbefalede at alene de øverste 2 meter skulle renses. Miljøfirmaet vurderede, at restforureningen ikke ville udgøre nogen miljørisiko og vurderede i øvrigt, at omkostningerne ved at foretage en fuldstændig afrensning var ude af proportion med det resultat der kunne opnås.
Kommunen fastholdt overfor forsikringsselskabet, at man ønskede en total oprensning, hvorefter forsikringsselskabet foretog oprensning til 2,6 meter under grunden og herefter stævnede kommunen med påstand om, at kommunen skulle anerkende dels at påbudet om total oprensning var ugyldigt og dels at den oprensning af grunden der havde fundet sted var fuldt tilstrækkelig.
Sagen blev prøvet i såvel Vestre Landsret som Højesteret.
Højesteret gav Topdanmark medhold i, at kommunens beslutning om en total oprensning var ugyldig. Højesteret lagde hermed vægt på, at selvom jordforureningslovens § 48, st. 1 giver kommunen adgang til at kræve en olieforurening fjernet så tilstanden forud for forureningen genoprettes, så er loven i henhold til sine forarbejder, stadig underlagt de almindelige forvaltningsretlige principper, herunder proportionalitetsprincippet.
Kommunen havde i den konkrete sag ikke foretaget nogen vurdering af, hvorvidt der var en rimelig sammenhæng mellem på den ene side omkostningerne til at foretage en fuldstændig og ikke kun delvis oprensning af den forurenede jord, og på den anden side de miljømæssige gevinster der kunne opnås herved.
Denne undladelse blev af Højesteret bedømt til at være en så alvorlig sagsbehandlingsfejl, at kommunens påbud blev kendt ugyldig og Topdanmark fik derfor medhold i denne del af påstanden.
Højesteret fandt derimod ikke, at kommunen skulle være afskåret fra, at foretage en ny behandling af sagen med skyldig hensyntagen til de forvaltningsretlige regler og gav derfor ikke Topdanmark medhold i den del af påstanden, der gik ud på at kommunen skulle anerkende, at den oprensning der var foretaget var fuldt tilstrækkelig.
Samtidig tilkendte Højesteret ikke Topdanmark sagsomkostninger på trods af at sagen i hovedparten var vundet, da Topdanmark havde undladt at indbringe kommunens påbud for en højere administrativ myndighed. Konkret kunne sagen have været behandlet af Miljøstyrelsen, men dette fravalgte Topdanmark således.
(Højesterets dom af 30. juni 2005 gengivet i UfR 2005 side 2923H)
Selvom Topdanmark fik medhold i sin hovedpåstand og kommunens påbud dermed blev kendt ugyldigt, er der på ingen måde tale om en sag, hvor der hverken generelt eller i den konkrete sag er taget stilling til, om en kommune ikke kan påbyde en total oprensning af enhver olieforurening.
Det fremgår af dommens præmisser at når Højesteret finder, at kommunen skal have lov til at vurdere sagen på ny og muligvis udstede et nyt påbud om total oprensning, så skyldes det at det heller ikke for Højesteret i forbindelse med de syn og skøn der blev afholdt, er blevet bevist i tilstrækkelig grad, at der ikke består nogen miljørisiko ved restforureningen på ejendommen. Topdanmark risikerer derfor at ende med alligevel at skulle foretage en total oprensning af ejendommen på trods af Højesterets dom.
Dommen kan derfor alene siges at illustrere to ting tydeligt:
For det første at kommunerne og naturligvis også de administrative ankemyndigheder, som Miljøstyrelsen, skal sikre, at afgørelser der træffes til enhver tid er omhyggeligt forberedt, så Forvaltningslovens bestemmelser er overholdt.
For det andet at selvom det ingen lunde er umuligt at kortslutte det administrative klagesystem og skride direkte til en domstolsprøvelse, hvis man som grundejer eller forsikringsselskab er utilfreds med kommunens beslutning, så medfører det ingen sikkerhed for, at afgørelsen bliver endelig og det medfører en risiko for, at man ikke får dækket sine normale omkostninger ved at vinde en retssag.
Det er med andre ord ikke nødvendigvis en fornuftig langsigtet løsning at indbringe en sag for retten, blot fordi man konstaterer, at der er begået sagsbehandlingsfejl der kan medføre at myndighedens afgørelse er ugyldig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Mere om afsendelse og modtagelse af breve og dokumenter - Codexlaw
Mere om afsendelse og modtagelse af breve og dokumenter
I relation til vores tidligere artikel ”Er en afsendt mail også modtaget?” har Højesteret for nyligt truffet afgørelse i to andre sager, som belyser øvrige situationer, hvor det er afgørende for afsender at et dokument er kommet frem til modtageren af hensyn til at opfylde formalia og frister.
Hvornår er det bevist, at et brev er modtaget?
Mange meddelelser sendes via brev og uden dokumentation for modtagelse kan det ende ud i påstand mod påstand, om brevet er modtaget.
I Højesterets kendelse af 11. marts 2020 var hovedspørgsmålet, om et påkrav om betaling af restance var kommet frem til modtageren. I sagen havde en andelshaver i en boligforening ikke rettidigt betalt boligafgift. Som følge heraf sendte bestyrelsen et påkrav, hvori andelshaveren blev informeret om, at han ved manglende betaling af restance senest 14 dage efter modtagelse af brevet ville blive ekskluderet. Brevet var både sendt med almindelig post og som anbefalet brev. Da andelshaveren fortsat ikke betalte, valgte bestyrelsen at ekskludere ham.
Konflikten opstod, fordi andelshaveren påstod, at han ikke havde modtaget betalingspåkravet. Af PostNord’s ”Track & Trace” registrering fremgik, at det anbefalede brev var forsøgt leveret hos andelshaveren, men at vedkommende ikke var hjemme, hvorfor brevet efterfølgende blev lagt til afhentning på posthuset. Desuden havde en kundeservicemedarbejder fra PostNord i en mail oplyst, at det anbefalede brev blev forsøgt omdelt på andelshaverens adresse, samt at der blev lagt en besked til andelshaveren om afhentning på posthuset.
Højesteret fandt det godtgjort, at betalingspåkravet var kommet frem til andelshaveren og lagde ved afgørelsen vægt på PostNord’s ”Track & Trace” registreringer, mailen fra kundeservicemedarbejderen samt, at der ikke var registreret uregelmæssigheder i postomdelingen.
Afgørelsen viser, at der ligesom ved fremsendelse af en mail, skal være bevis for, at brevet er kommet frem til modtageren. Det blev i sagen afgørende, at brevet var sendt med anbefalet post og Track & Trace-muligheden, fordi der som følge heraf var registreringer over brevets færden.
Hvilken betydning kan tekniske problemer have?
IT er ikke altid til at stole på, og tekniske problemer kan opstå. Disse kan resultere i, at man ikke får afsendt en meddelelse efter den korrekte procedure, eller man ikke overholder en tidsfrist.
Denne udfordring for afsender behandles i en afgørelse afsagt af Højesteret den 11. februar 2020, som omhandler en sag, hvor tekniske problemer forhindrede en advokat i at afgive et kæreskrift til retten via domstolenes digitale sagsportal, hvorfor han i stedet fremsendte kæreskriftet ved mail.
Højesteret skulle tage stilling til, om kæreskriftet var indgivet rettidigt, selvom der ikke var truffet beslutning om at tillade, at kæreskriftet kunne fremsendes ved mail. Advokaten gjorde gældende, at ”opret appel”-knappen på sagsportalen var inaktiv på det pågældende tidspunkt, hvor kæreskriftet senest skulle indgives.
Det bemærkes, at landsretten afviste kæremålet, idet landsretten ikke mente, at advokaten havde godtgjort, at der var hindringer for at indlevere kæreskriftet på den digitale sagsportal. Da advokaten skulle indgive kæreskriftet fra Østre Landsret til Højesteret, opstod de samme tekniske problemer dog, hvorfor advokaten orienterede Domstolsstyrelsen og Østre Landsret. Problemerne blev herefter identificeret og løst. Forløbet, at de tekniske problemer opstår igen, og at advokaten denne gang påpegede problemet, må antages at have haft en bevismæssig betydning.
Højesteret anså det for godtgjort, at der var særlige tekniske problemer, der forhindrede, at kæreskriftet kunne indgives på den digitale sagsportal, og at det ikke var muligt inden kærefristens udløb samme dag at søge om tilladelse til at indgive kæreskriftet ved mail. Højesteret lagde også vægt på, at kærende orienterede den anden parts advokat om indlevering af kæreskriftet. Dermed ansås kæreskriftet helt undtagelsesvist for gyldigt indgivet ved mail.
Afgørelsen kan være et fingerpeg om, at domstolene vil være mere indstillede på at gøre undtagelser, når der er tale om tekniske problemer, men det vil stadig være afgørende, at der foreligger beviser som godtgør, at der reelt var hindringer, og det ikke blot skyldes afsenders egne forhold.
Begge afgørelser viser vigtigheden af efterfølgende at kunne bevise, at bestemte breve eller dokumenter er kommet frem til modtageren – særligt i de tilfælde, hvor det er afgørende i forhold til at overholde formalia eller frister.
Afgørelse om fremkomst af påkrav i andelsboligforhold, som blev afsagt den 11. marts 2020: http://www.hoejesteret.dk/hoejesteret/nyheder/Afgorelser/Pages/Fremkomstafpaakraviandelsboligforhold.aspx

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: E.C.2.4.9.1 Ophør eller fortsættelse af en virksomhed
Det kan undertiden volde vanskeligheder at afgøre, om en skattepligtig er ophørt med sin virksomhed, eller om der alene foreligger salg af aktiver fra en virksomhed. Det er i den forbindelse af betydning, om der foreligger én eller flere virksomheder. Spørgsmålet må afgøres efter en konkret vurdering.
Hvis virksomhederne udgør én virksomhed, skal salgssummen for de afhændede driftsmidler fragå i saldoværdien, jf. afsnit E.C.2.4.1, men når man frem til, at der er tale om flere selvstændige virksomheder, skal der ved ophør af en af disse virksomheder foretages en opgørelse af fortjeneste eller tab på driftsmidler og skibe, som skal tages i betragtning ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
Optages en medinteressent i et interessentskab, anses dette for et delvist salg af virksomheden, idet der sælges en ideel anpart af virksomheden. Se dog TfS 2000.195 LSR og DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.6.6. Der skal således opgøres fortjeneste og tab vedrørende den ideelle anpart efter AL § 9.
I det år, hvor en virksomhed omdannes til aktie- eller anpartsselskab, anses virksomheden for ophørt med den virkning, at afskrivning på aktiver omfattet af afskrivningsloven ikke kan foretages det pågældende år af sælger. Ved omdannelse efter virksomhedsomdannelsesloven sker der succession, således at afskrivningen kan fortsætte i selskabet, jf. VOL § 6, jf. dog nedenfor om VOL § 5.
Iflg. VOL § 5 anses aktiver knyttet til et fast driftssted eller en fast ejendom beliggende i en fremmed stat, på Færøerne eller i Grønland, for afstået på tidspunktet for omdannelsen af virksomheden. Dette gælder dog ikke, i det omfang virksomheden ville være omfattet af SEL § 32 om CFC-beskatning, hvis det faste driftssted havde været et udenlandsk selskab. Afståelsessummen ansættes til handelsværdien på omdannelsestidspunktet.
Om VOL §§ 5 og 6, se også afsnit E.H.2.5
SKM2007.876.VLR: Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgerens møbelproduktionsvirksomhed var ophørt i indkomståret 2000. Spørgsmålet var navnlig, om produktionsvirksomheden, efter at den sagsøgeren tilhørende fabriksbygning brændte i august 2000, var blevet overført til et litauisk datterselskab. Landsretten lagde til grund, at selskabet efter branden undersøgte forskellige muligheder for at genetablere produktionen i Danmark, men at dette ikke lykkedes. Landsretten henviste endvidere til selskabets regnskaber, hvoraf fremgik, at produktionen ophørte efter branden, samt til at det over for såvel skatteforvaltningen som Landsskatteretten var oplyst, at produktionen foregik i datterselskabet efter branden. Efter en samlet vurdering af oplysningerne til skattemyndighederne og oplysningerne i årsregnskaberne lagde landsretten herefter til grund, at der fra august til sommeren 2002 ikke var nogen møbelproduktion i det sagsøgende selskab, og at det litauiske datterselskab i samme periode producerede møbler. Under disse omstændigheder ansås møbelproduktionsvirksomheden for at være ophørt, jf. AL § 9, stk. 1.
I SKM2002.118.LSR anlagde Landsskatteretten en konkret, individuel vurdering ved bedømmelsen af, hvorvidt et selskab, der drev buskørsel med rutekørsel og turistfart var ophørt med virksomheden. Tidspunktet for afhændelsen af driftsmidler samt de udviste bestræbelser for at kunne fortsætte virksomheden var momenter, som Landsskatteretten inddrog i bedømmelsen.
Se også SKM2004.66.HR (tidligere SKM2003.157.VLR). Vestre Landsret havde fastslået, at en virksomhed var ophørt selv om skatteyderen påstod, at en kopimaskine og skrivemaskine var beholdt for at afvikle virksomheden. Retten lagde vægt på, at virksomhedens varelager, goodwill, firmanavn, telefonnummer, medarbejderforpligtelser og samtlige øvrige driftsmidler var overdraget. Samtidigt havde skatteyderen lejet virksomhedens lokaler ud til køberen og indgået en konkurrenceklausul. Efter overdragelsen var der en ubetydelig omsætning og salg fra varelageret, men retten fandt det ikke godtgjort, at der efter overdragelsesåret var erhvervsmæssige aktiviteter. Højesteret tiltrådte af de grunde, som var anført af landsretten, at virksomheden var ophørt.
Se endvidere SKM2005.400.HR, hvor Højesteret stadfæster landsrettens afgørelse i SKM2004.26.ØLR. Retten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte skatteforvaltningens afgørelse om, at en virksomhed skulle anses for ophørt i en situation, hvor de bevillinger, som var en nødvendig betingelse for at udøve erhvervet, var inddraget i en længere periode med den følge, at driftsmidlerne måtte afhændes.
Alle tre afgørelser vedrører den tidligere gældende bestemmelse om virksomhedsophør i AL § 6, stk. 1. Praksis efter denne bestemmelse er stadig retningsgivende.
SKM2002.484.HR. Højesteret fandt, at den i Ligningsvejledningen omtalte regel, hvorefter en ophørt virksomhed kan bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, efter reglens baggrund i den tidligere gældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag må forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den succesive afhændelse.
SKM2007.37.HR: Et selskab solgte i 1999 sin virksomhed med produktion af printplader. Salgssummen blev berigtiget ved, at køberen over en 3-årig periode skulle betale en omsætningsbestemt ydelse. Ved virksomhedssalget havde selskabet en positiv driftsmiddelsaldo på godt kr. 2 mio., som selskabet først fratrak i indkomståret 2001. Selskabet henviste herved til, at det efter salget havde noget edb-udstyr i behold, som var nødvendigt for at bogføre den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill. Landsretten fandt, at selskabets virksomhed ophørte ved salget i 1999. Videre bemærkede landsretten, at praksis efter den tidligere afskrivningslovs § 6, stk. 3, hvorefter der skulle være en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse, var videreført med den nye afskrivningslovs § 9, stk. 2. Da landsretten fandt, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for, at selskabet beholdt edb-udstyret, tiltrådte landsretten, at den positive driftsmiddelsaldo var henført til fradrag i indkomståret 1999. Højesteret henviste til SKM2002.484.HR og bemærkede, at Højesteret i denne dom fastslog, at den dagældende regel i Ligningsvejledningen, hvorefter en ophørt virksomhed kunne bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, måtte forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse. Dette skete med henvisning til reglens baggrund i den dagældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag. Højesteret fandt endvidere, at en ophørt virksomhed også efter afskrivningslovens § 9, stk. 2, kun kan videreføre en positiv driftsmiddelsaldo, hvis den fortsatte besiddelse af driftsmidler er forretningsmæssigt begrundet. Af de grunde, landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at landsretten havde lagt til grund, at selskabet ophørte med at drive virksomhed den 1. marts 1999. Ved udgangen af 1999 var der i selskabet ikke andre driftsmidler tilbage end edb-udstyr til en bogført værdi af 1.060 kr. Driftsmiddelsaldoen var da på 2.019.871 kr. Højesteret tiltrådte, at det er lagt til grund, at selskabet var i besiddelse af edb-udstyret indtil 2001, hvor det blev skrottet. Selv om edb-udstyret efter virksomhedens ophør rent faktisk blev anvendt til bogføring af den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill, fandt Højesteret, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at beholde edb-udstyret efter ophøret af virksomheden. Højesteret stadfæstede herefter dommen. (Tidligere instanser SKM2005.319.ØLR og SKM2004.183.LSR).
SKM2007.56.HR: Et selskab, der drev virksomhed ved fiskeri fra en kutter, overdrog en fjerdedel af kutteren til hovedaktionærens søn. Fra overdragelsestidspunktet blev fiskerivirksomheden drevet i partrederi med selskabet og hovedaktionærens søn som partredere. Kutteren blev holdt uden for partrederiet. Sagen vedrørte, om selskabets salgssum skulle fragå afskrivningssaldoen efter afskrivningslovens § 5, stk. 2, eller om der skulle ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9. Højesteret fandt, at salget at den ideelle andel af kutteren under disse omstændigheder måtte anses for salg af en ideel andel af selskabets virksomhed. Højesteret fandt videre, at skattemyndighederne i overensstemmelse med mangeårig praksis havde hjemmel til at henføre forholdet under afskrivningslovens § 9 om virksomhedssalg m.v. (Tidligere instans SKM2005.305.VLR).
Se endvidere SKM2002.681.VLR, hvor en bank, der var eneaktionær i et leasingselskab, i regnskabsåret 1992 (skatteåret 1993/1994) solgte samtlige aktier til et selskab, der drev et lavprisvarehus, hvorefter dette selskab og leasingselskabet blev sambeskattet. Købesummen for aktierne blev aftalt til selskabets egenkapital (skønnet til 30 mio. kr.) med et tillæg på 49 mio. kr., der blev beregnet på grundlag af en forventet skattemæssig værdi af leasingaktiverne. Da der i nogle år ikke var blevet foretaget skattemæssige afskrivninger på leasingselskabets driftsmiddelsaldo, udviste saldoen et betydeligt positivt beløb på tidspunktet for overdragelsen. Leasingselskabet havde ved overdragelsen intet personale, og der blev ikke indgået flere kontrakter.
Skatteministeriet gjorde gældende, at realiteten i arrangementet var, at samtlige driftsmidler i leasingselskabet reelt måtte anses for overdraget til et datterselskab til banken forud for aktieoverdragelsen. Driftsmiddelsaldoen måtte derfor skattemæssigt behandles således, at det blev lagt til grund, at driftsmidlerne reelt var blevet afhændet i skatteåret 1993/1994, hvorfor det herved konstaterede tab, skulle fradrages i afhændelsesåret, jf. § 6 i den tidligere afskrivningslov. Da sambeskatningen af leasingselskabet og det købende selskab først blev etableret med virkning fra skatteåret 1994/1995, kunne det underskud, der opstod i forbindelse med afhændelsen af driftsmidlerne, efter Skatteministeriets opfattelse derfor ikke udnyttes i sambeskatningen med det købende selskab.
Landsretten fandt, at beskatningen som udgangspunkt skulle foretages således, at arrangementets realitet blev anerkendt. Retten lagde herved vægt på, at parternes udgangspunkt under forhandlingsforløbet havde været, at leasingselskabet fortsat var ejer af leasingaktiverne, således at fradraget for den uafskrevne saldo kunne udnyttes i skatteårene efter aktieoverdragelsen, ligesom retten lagde vægt på, at der ikke ved de indgåede aftaler var sket nogen formel overdragelse af ejendomsretten til leasingaktiverne. Efter landsrettens opfattelse kunne en fortolkning af de indgåede aftaler m.v. ikke føre til et andet resultat. Det forhold, at det købende selskab og banken havde haft en fælles skattemæssig interesse ved indgåelsen af aftalen om aktieoverdragelsen, at driftsrisikoen ved leasingaktiviteten reelt lå i bank-koncernen, samt at et selskab i bankkoncernen over for leasingtagerne fremstod som ejer af leasingaktiverne, kunne således ikke begrunde, at leasingaktiverne i skattemæssig henseende blev anset for afhændet i skatteåret 1993/1994. Ved den afsagte dom blev Skatteministeriet således dømt til at anerkende arrangementets realitet.
SKM2006.738.ØLR. Sagen vedrørte, om det sagsøgende selskab havde afstået en leasingportefølje (og var ophørt) i det år, hvor selskabet som følge af en frivillig akkord havde fået nedsat sit uudnyttede fradragsberettigede underskud efter LL § 15, stk. 3, eller om dette først skete året efter.
Landsretten lagde til grund, at selskabet i akkordåret fungerede som et afviklingsselskab, og at alle selskabets aktiviteter - bortset fra den resterende portefølje af risikotunge leasingkontrakter - var realiseret tidligere på året. Selskabet indgik ikke nye kontrakter bortset fra enkelte tilkøb i forbindelse med forlængelse og fornyelse af bestående kontrakter.
Videre lagde landsretten vægt på, at selskabets ledelse og selskabets bank fra tidligt på året havde drøftet en samlet løsning af de økonomiske forhold, herunder at banken skulle finansiere ledelsens køb af selskabets datterselskaber og leasingportefølje.
Landsretten lagde til grund, at baggrunden for, at der ikke skete en samlet overdragelse af leasingkontrakterne, alene var skattemæssige forhold hos begge parter, ligesom landsretten ikke fandt det godtgjort, at ikke-skattemæssige forhold helt eller delvis begrundede udskydelsen af overdragelse. Landsretten fandt heller ikke, at det var godtgjort, at der var ført forhandlinger med andre købere til leasingporteføljen. Landsretten fandt herefter, at det i akkordåret stod som usandsynligt for parterne, at sagsøgeren ikke ville acceptere det uigenkaldelige købstilbud, som et selskab - ejet af sagsøgerens ledelse - havde afgivet. Afståelse var derfor sket i akkordåret.
SKM2007.321.HR: Lagt til grund, at konsulentvirksomhed var ophør i 1998, og at den pågældende derfor var afskåret fra skattemæssige afskrivninger dette år, jf. § 6 i den dagældende afskrivningslov. Der henvistes til, at sagsøgerens konsulentarbejde for G2 IT var ophørt med udgangen af september 1998 og den sidste faktura udstedt i oktober måned. Der var ingen omsætning eller varekøb i virksomheden i 1999, og virksomheden havde i 2000 alene udstedt en faktura med en avance på 196 kr. Der henvistes endvidere til, at A den 1. oktober 1998 tiltrådte en stilling som fastansat hos G3 A/S og den 17. november 1998 anmodede skattevæsenet om at slette forskudsregistrering for 1999 af overskud af virksomhed, da han ikke i skatteåret ville have noget overskud af egen virksomhed. (Tidligere instans: SKM2005.170.ØLR).
Se endvidere afsnit DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.6.3

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.1.3.2.5 Bådudlejning. Afgrænsningen mellem erhvervsmæssig virksomhed og ikke erhvervsmæssig virksomhed
Dette fremgår af de to ledende højesteretsdomme på området, TfS 1991, 233 HRD og TfS 1984, 332 HRD. Det er i disse sager ikke tillagt afgørende betydning, at der ikke kunne påvises en personlig interesse i erhvervelsen af udlejningsbådene, og i begge tilfælde havde bådudlejerne udfoldet normale udlejningsbestræbelser. Det var afgørende for sagernes udfald, at der ikke var udsigt til, at virksomheden kunne give et forsvarligt afkast af den investerede kapital.
Bådudlejning - ikke erhvervsmæssig.
TfS 1999, 706 HRD
Højesterets flertal bemærkede, at adgangen til fradrag er betinget af, at
udlejningsvirksomheden har en naturlig sammenhæng med skatteyderens erhvervsmæssige forhold i øvrigt,
udlejningsvirksomheden er etableret og drevet med udsigt til at opnå indtægter, der står i et rimeligt forhold til størrelsen af den investerede kapital således, at virksomheden i sig selv er erhvervsmæssigt forsvarlig og ikke kun baseret på fradrag af de skattemæssige afskrivninger.
Bådprojekt - erhvervsmæssig virksomhed.
Skatteyderen havde i en årrække beskæftiget sig med konstruktion af både, dels i eget regi, dels som ansat i virksomheder.
I 1986 indgik han aftale med tre andre interessenter om et projekt med udvikling, produktion og salg/udlejning af en sejlbåd L 50. Der blev fremstillet en prototype af båden, som blev markedsført. Det lykkedes ikke at sælge både af prototypen og båden blev solgt samme år.
Højesteret ændrede landsrettens dom i TfS 1996, 177 Ø.
TfS 1996, 570 HRD
Bådprojekt - ikke erhvervsmæssig virksomhed.
Interessenterne i et I/S, der blev stiftet med henblik på bl.a. at udvikle og producere en båd, kunne ikke trække deres andele af interessentskabets underskud fra i anden indkomst.
Højesteret lagde som landsretten til grund, at det primære sigte med udvikling og produktion af båden, var deltagelse i Admiral's Cup.
TfS 1996, 498 HRD
En bademester havde købt en motorsejler i 1986 og indgået lejeaftale med et bådudlejningsfirma. I 1987 var der et underskud ved bådudlejningen på 106.942. kr.
Højesteret fandt, at skatteyderen ikke drev erhvervsmæssig virksomhed, selvom retten lagde til grund, at
båden var velegnet til udlejning
der blev foretaget normale udlejningsbestræbelser
skatteyderen ikke selv benyttede båden i udlejningsperioden.
Retten fandt, at der ikke havde været udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i rimeligt forhold til den investerede kapital.
TfS 1996, 28 HRD
Bortset fra to år var der i udlejningsperioden på syv år et årligt underskud på den primære drift.
Ved vurderingen af, om anskaffelsen og driften af båden var erhvervsmæssig forsvarlig, tillagde Højesteret det betydning, at det på baggrund af et, af skatteyderen udarbejdet, driftsregnskab måtte have stået skatteyderen klart, at der fra begyndelsen af udlejningsperioden var budgetteret med et urealistisk lavt omkostningsniveau, og at lejen var for højt budgetteret.
Højesteret lagde også vægt på, at skatteyderen i forbindelse med nyudlejning fortsatte med at fastsætte udlejningsprisen på grundlag af en uændret budgettering af indtægter og omkostninger, selvom resultatet klart viste, at der ikke var grundlag for det.
TfS 1995, 828 HRD
Højesteret fandt, at den båd, som skatteyderen havde købt, ikke var anskaffet med henblik på erhvervsmæssig forsvarlig drift.
Skatteyderen havde ikke foretaget en budgetmæssig vurdering eller en analyse af virksomhedens rentabilitet, før han anskaffede af båden.
TfS 1991, 233 HRD
I virksomheden indgik en lystbåd, der senere blev erstattet med en større lystbåd. Til trods for, at ægteparret havde udfoldet normale udlejningsbestræbelser, havde virksomheden kun haft relativt små lejeindtægter. Skatteyderen havde ingen særlige faglige forudsætninger for at drive virksomheden, og der var i forbindelse med etableringen kun opstillet et groft budget for det første år, Budgettet udviste et mindre overskud før renter. Virksomheden havde i hele perioden givet underskud før afskrivninger og renter.
Højesteret fandt ikke, at virksomheden havde haft udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i et rimeligt forhold til den investerede kapital og anså ikke bådene for at være anskaffet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje.
TfS 1984, 332 HRD
En direktør i et autofirma havde anskaffet en motorsejler for at leje den ud.
Landsretten fandt, at der ikke på længere sigt var udsigt til, at udlejning af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
Bådudlejning - ikke erhvervsmæssig - forgæves udgifter.
Et selskab fik ikke fradrag for udgifter i forbindelse med klargøring af en båd til udlejning.
Selskabet drev virksomhed med udlejning af bemandede skibe til bl.a. Øresundskonsortiet. I 1998 bad Øresundskonsortiet selskabet om at få yderligere en båd stillet til rådighed. Selskabet indkøbte derefter en båd, men da det viste sig, at båden ikke uden væsentlige ombygninger kunne opnå de nødvendige godkendelser, meddelte selskabet konsortiet, at det ikke kunne påtage sig opgaven. Båden blev herefter sat til salg og solgt i maj 1999. Båden havde, ubestridt, aldrig været anvendt erhvervsmæssigt i selskabets drift.
Landsretten fandt, at selskabet ikke havde fradragsret for de udgifter, der var afholdt vedrørende båden, hverken efter SL § 6, stk. 1, litra a eller e, og heller ikke at betingelserne for at foretage skattemæssige afskrivninger var opfyldt.
Udlejning af en båd gennem formidlingsbureauer havde i en årrække givet underskud. Landsretten lagde til grund, at
Retten fandt dog, at der - heller ikke på længere sigt - var udsigt til, at udlejningen af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt. Skatteyderen havde derfor ikke fradrag for underskud ved bådudlejningsvirksomheden.
TfS 1998, 369 ØLD
Det fremgik af budgettet for bådudlejningen, at der årligt var et betydeligt underskud efter skattemæssige afskrivninger, som dannede grundlag for en skattemæssig besparelse i anden indtægt.
Retten lagde bl.a. vægt på, at udlejningen blev fortsat på grundlag af uændret budgettering af indtægter og omkostninger, selvom virksomhedens resultat viste, at der ikke var grundlag for det.
TfS 1998, 311 ØLD
Landsretten fandt, at det allerede i begyndelsen af udlejningsperioden måtte stå skatteyderne klart, at lejeindtægterne var budgetteret for højt, men at de fortsatte udlejningen uden at ændre budgetterne, selvom der var anledning til det. Retten fandt ikke, at anskaffelsen og driften af båden var erhvervsmæssig forsvarlig.
TfS 1994, 531 VLD
Landsretten fandt, at der ikke ved udlejningsvirksomhedens etablering havde været udsigt til at opnå et resultat, der stod i rimeligt forhold til den investerede kapital. Virksomheden havde desuden ikke sammenhæng med skatteyderens erhvervsmæssige forhold i øvrigt.
Se lignende afgørelser:
TfS 1999, 29 VLD
TfS 1996, 916 ØLD
TfS 1996, 572 ØLD
TfS 1994, 531 ØLD
TfS 1990, 162 VLD
TfS 1996, 552 ØLD
Bådudlejning - ikke erhvervsmæssig- maskeret udlodning.
En kunstmaler var eneanpartshaver i et ApS, som anskaffede en sejlbåd. Hun oplyste, at den skulle anvendes til udlejning, men det var ikke før anskaffelsen undersøgt, om det kunne ske ved rentabel drift. Det viste sig vanskeligt at få båden udlejet, og virksomheden gav underskud.
Retten lagde til grund, at selskabet ikke ved anskaffelsen af båden havde haft rimelige udsigter til at opnå en indtægt, der stod i rimeligt forhold til den investerede kapital og til arbejdsindsatsen.
Retten fandt, at skatteyderen ikke kunne lægge en ikke-erhvervsmæssig virksomhed ind i selskabet og på den måde lade selskabet finansiere virksomheden.
Hun blev derfor beskattet af finansieringen som maskeret udlodning.
En skatteyder kunne ikke trække underskud ved bådudlejning fra i sine øvrige indtægter i 2003, da skatteyderen ikke havde godtgjort, at der var udsigt til, at udlejning af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
Båden var købt i 2002 og havde ikke været anvendt til udlejning. Der var ikke udarbejdet nogen form for budgetter for virksomheden.


text:
Uncategorized | Mediejura | Side 2
Københavns Byret har i dag afgjort, at Dansk Folkepartis omdiskuterede annonce om indfødsret var injurierende
I slutningen af maj 2013 havde Dansk Folkepartiindrykket en annonce i bl.a. EkstraBladet, Jyllands-Posten og Kristeligt Dagblad med bl.a. følgende tekst: “Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed” og “…den potentielle terrorist…blandt de knap 700” efterfulgt af navne og bopælskommuner på de personer, herunder de 15 sagsøgere, der var optaget på et lovforslag om indfødsrets meddelelse.
Spørgsmålet var, om denne tekst indeholdt ærekrænkende sigtelser, der var strafbare efter straffelovens § 267.
Københavns Byrets dom af 23. oktober 2015
Byretten tog udgangspunkt i, at de nævnte hver især blev beskyldt for at være til fare for Danmarks sikkerhed og for at være en potentiel terrorist, og at sådanne udsagn efter en naturlig sproglig forståelse indeholder en beskyldning om strafbart forhold af alvorlig karakter. Der var imidlertid ikke belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte personer, og Dansk Folkeparti kunne derfor kun frifindes, hvis hensynet til ytringsfriheden opvejede hensynet til de nævntes ære og omdømme.
Ved afvejningen af disse modstående hensyn kom byretten frem til, at hensynet til de nævntes ære og omdømme vejede tungest. Annoncen blev ganske vist bragt som led i en offentlig debat om et emne af væsentlig samfundsmæssig interesse, men der måtte lægges særlig vægt, at de alvorlige beskyldninger var fremsat mod privatpersoner, som ikke forud for annoncen havde deltaget i den offentlige debat om emnet, og at der ikke er belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte.
Dansk Folkeparti blev derfor dømt for injurier, herunder en straf på 10 dagbøder a 1.000 kr., en godtgørelse på 10.000 kr. til hver af sagsøgerne og 30.000 kr. til at dække omkostningerne ved offentliggørelse af dommen.
Dommen bekræfter princippet om, at den, som fremsætter ærekrænkende sigtelser som led i en offentlig debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, nyder en udstrakt grad af ytringsfrihed og ikke kan pålægges at føre sandhedsbevis på sine udtalelser. Ytringsfriheden i den offentlige debat er dog ikke ubegrænset, og det betyder navnlig, at man skal opfylde de samme krav, der stilles til journalister – dvs. at man skal handle i god tro og på et faktuelt korrekt grundlag og tilvejebringe pålidelig og præcis information i overensstemmelse med god presseskik.
Disse grænser var overskredet i denne sag, fordi de alvorlige beskyldninger var fremsat mod privatpersoner, som ikke forud for annoncen havde deltaget i den offentlige debat om emnet, og fordi der ikke er belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte.
Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized
Adm. direktør i JP/Politikens Hus Stig Ørskov afløser Lisbeth Knudsen som formand for Danske Medier. Han vælges officielt på generalforsamlingen til maj næste år og er indtil da konstitueret på posten
Stig Ørskov oplyser til Politiken, at han glæder sig til at stå i spidsen for organisationen, som efter hans opfattelse spiller en væsentlig rolle, når det handler om at skabe gode og bæredygtige rammevilkår for de private og uafhængige medier.
I interviewet i Politiken peger Stig Ørskov på, at følgende indsatsområder er særligt vigtige for Danske Medier:
1. Det skal sikres fair konkurrencevilkår med statsmedierne, herunder navnlig DR’s netportal – og det skal navnlig ske ved at etablere login på dr.dk og begrænse dr.dk til kun at formidle de væsentligste nyheder i et omfang, som svarer til tekst-tv.
2. Det skal sikres fair konkurrencevilkår med Google, Facebook og Twitter – de har nogle helt andre og gunstige skatte- og og overenskomstsvilkår, end danske medier, og det gør konkurrencen om annoncekroner unfair. Målet er større ensartethed i de vilkår, virksomhederne drives under.
3. Uddannelserne skal gøre kandidater klar til digitale medier – både journalister og kommercielle medarbejdere skal have kompetencer, der passer til en digital tidsalder, og uddannelserne skal følge med i medieudviklingen og sikre, at nyuddannede har de kompetencer, som medierne skal bruge.
Vi ønsker Stig Ørskov tillykke med posten som formand for Danske Medier.
Interviewet i Politiken med Stig Ørskov kan læses her.
Skrevet af Ketty Jensen Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized	Tagged med Hadefulde ytringer
Højesteret har sat punktum i en årelang injuriesag. Bent Jensen er blevet idømt 10 dagbøder á 1.000 kr. for udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl var KGB-agent under Den Kolde Krig. Han skal desuden betale en tortgørelse på 100.000 kr. og godt 500.000 kr. i sagsomkostninger til Jørgen Dragsdahl.
Bent Jensen fremsatte i 2007 og 2008 i en række landsdækkende aviser forskellige udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl havde været KGB-agent under Den Kolde Krig, og at PET havde vidst dette. Spørgsmålet i sagen var, om udtalelserne var strafbare.
Ved dom af 3. juni 2015 fastslog Højesteret, at udtalelserne var æreskrænkende sigtelser om, at Jørgen Dragsdahl har begået et strafbart forhold. Højesterets flertal fandt ikke, at Bent Jensen havde haft belæg for at fremsætte så alvorlige beskyldninger, mens et mindretal på 2 ud af 7 dommere ville frifinde ham.
Som begrundelse anførte flertallet, at der på den ene side måtte lægges vægt på, at Bent Jensen havde udtalt sig som led i en offentlig debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, og at Jørgen Dragsdahl som kendt journalist og aktiv debattør måtte tåle at være genstand for kritisk omtale og vurdering.
På den anden side der var tale om beskyldninger om strafbare forhold, som Bent Jensen ikke havde haft belæg for at fremsætte, bl.a. fordi Bent Jensen vidste, at PET efter en omfattende efterforskning havde vurderet, at der ikke var grundlag for at rejse tiltale mod Jørgen Dragsdahl.
Efter en samlet afvejning af hensynet til Bent Jensens ytringsfrihed over for hensynet til beskyttelse af Jørgen Dragsdahls omdømme fastslog Højesterets flertal derfor, at beskyldningerne om agentvirksomhed var strafbare.
Bent Jensen blev samtidig frifundet for udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl havde deltaget i konspirative møder med KGB-officerer og bedrevet desinformation, da disse udtalelser ikke var uden faktuelt grundlag.
Dommen fastslår, at strafbarheden af de æreskrænkende sigtelser i denne sag skal bedømmes efter de principper, som almindeligvis gælder for ytringsfrihedens grænser i den offentlige debat, og at der dermed ikke gælder en særlig udvidet ytringsfrihed for forskere, når de deltager i den offentlige debat. Det er altså den sædvanlige metode, hvor hensynet til ytrings- og informationsfriheden skal afvejes over for hensynet til beskyttelse af den angrebnes omdømme, som skal anvendes ved bedømmelsen af sigtelsernes strafbarhed.
I denne afvejning indgår på den ene side, at skal der være plads til en fri og skarp debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, og aktive debattører, som er kendt i offentligheden, må tåle at være genstand for kritisk omtale og vurdering.
På den anden side skal debattører, som fremsætter æreskrænkende sigtelser som led i en sådan debat, have faktuelt belæg for at gøre det. Heri ligger ikke, at man skal kunne føre sandhedsbevis, men at man skal overholde de krav, som gælder for journalister. Dvs. at man skal ”act in good faith and on an accurate factual basis and provide ”reliable and precise” information in accordance with the ethics of journalism”.
Se sagens domme fra byretten, landsretten og Højesteret
Hør Vibeke Borberg på P1 Eftermiddag den 3. juni
Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized	Tagged med Injurier
Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized	Tagged med Presseetik
Højesteret ophævede i en kendelse fra februar 2015 navneforbuddet for en advokat, som er tiltalt for grov kriminalitet. Det talte imod navneforbud, at han havde udført handlingerne i sin egenskab af advokat, og der forelå ikke personlige forhold, som gjorde en ophævelse af navneforbuddet særligt belastende.
En advokat blev i april 2012 sigtet for medvirken til groft skyldnersvig begået sammen med to andre personer, og byretten afsagde i maj 2012 kendelse om navneforbud vedrørende ham. Efter at der i april 2014 blev rejst tiltale mod advokaten, anmodede en journalist og DR om ophævelse af navneforbuddet. Byretten ophævede forbuddet i juni 2014, men landsretten fandt ikke grundlag for at ophæve forbuddet. Højesteret ophævede imidlertid navneforbuddet og stadfæstede byrettens kendelse.
Ved kendelse af 26. februar 2015 stadfæstede Højesteret byrettens kendelse, som fastslog, at det ud over den alvorlige kriminalitet måtte tages i betragtning, at tiltalte – såfremt han findes skyldig – har udført handlingerne i sin egenskab af advokat, og som sådan indtager en særlig samfundsmæssig stilling. Det kan ikke tillægges nogen selvstændig betydning, at tiltalte tidligere har været byrådsmedlem og viceborgmester. Da der ikke forelå særlige forhold af personlig karakter, der gjorde ophævelse af navneforbuddet særligt belastende, blev påstanden om ophævelse af navneforbuddet taget til følge.
Højesteret henviste i den forbindelse til, at retten ved afgørelsen om navneforbud skal tage hensyn til lovovertrædelsens grovhed og samfundsmæssige betydning, og at det taler mod nedlæggelse af navneforbud, hvis sigtede (tiltalte) har indtaget en stilling, som i forhold til offentligheden er særligt betroet.
Hvad betyder kendelsen
Kendelsen bekræfter, at det ved afgørelsen af om der kan nedlægges navneforbud, ikke i sig selv bør være udslagsgivende, om omtalen af straffesagen vil være særligt belastende for den sigtede (tiltalte), fordi vedkommende er kendt i offentligheden. Dette gælder især, når det drejer sig om grov kriminalitet, og den sigtede (tiltalte) har indtaget en betroet stilling i forhold til offentligheden – fx som læge, advokat og andre med autorisation til udføre bestemte hverv, folkevalgte og højtstående embedsmænd eller dommere, chefer i anklagemyndighed eller politi eller lignende samfundsmæssige funktioner.
Der kan foreligge særlige forhold af personlig karakter, som efter en konkret vurdering taler for navneforbud, selvom den sigtede (tiltalte) har indtaget en betroet stilling i forhold til offentligheden.
Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized	Tagged med Navneforbud
Offentlighedsloven sikrer ret til aktindsigt i en myndigheds generelle retningslinjer for behandling af bestemte sagstyper (§ 26, nr. 4). Denne ret gælder uanset undtagelser for interne dokumenter, ministerbetjening m.v.
Journalist Thomas Foght, Metroxpress søgte 2. november aktindsigt i Justitsministeriets interne retningslinjer for behandling af sager om aktindsigt, og ministeriet gav aktindsigt 19. november.
Justitsministeriet skriver til Metroxpress, at det er tvivlsomt, om retningslinjerne er omfattet af retten til aktindsigt, men ministeriet “har dog truffet afgørelse om” at give aktindsigt efter reglen om meroffentlighed (§ 14, stk.1). Se svar fra Justitsministeriet.
Proceduren i korte træk
Det fremgår af Justitsministeriets retningslinjer, at Forvaltningsretskontoret skal inddrages i sager om aktindsigt. Fagkontoret, som sagen hører under, skal udfylde et skema og sende relevante dokumenter til Forvaltningsretskontoret. Et udkast til afgørelse skal sendes til fagkontoret med en frist for kommentarer på højst 2 arbejdsdage.
“Efter behov” forelægges sagen for afdelingschefen i Lovafdelingen og evt. departementschef/minister. I særlige tilfælde f.eks. “følsomme sager” nedsættes en “taskforce”. Det skal overvejes, om der er behov for forudgående orientering af særlige rådgivere/pressechef, inden dokumenter udleveres. Se Justitsministeriets retningslinjer vedr. aktindsigt.
Kritik og svar
Metroxpress omtaler Justitsministeriets retningslinjer 24.november.I artiklen kritiserer jeg, at offentlighedslovens krav til hurtighed ikke fremgår af ministeriets retningslinjer, og at proceduren er så besværlig, at man ikke kan overholde kravene til hurtighed i den lov, som de selv har lavet.
Justitsministeriet afviser, at det ikke overholder reglerne om hurtighed, og skriver i en mail til Metroxpress bl.a., at “dem, der behandler sagerne er således fuldt ud bekendt med offentlighedslovens frister og de målsætninger for behandlingen af aktindsigtssager, som er opstillet i lovens forarbejder.
Det gælder også målsætningen om, at sager, der er klart identificerede, og som indeholder et begrænset antal dokumenter, som ikke kræver en nærmere gennemgang, færdigbehandles i løbet af 1-2 arbejdsdage efter modtagelsen af anmodningen.” Læs artikel på metroxpress.dk.
Aktindsigt i en myndigheds generelle retningslinjer vil ofte have offentlig interesse. Retningslinjer kan dels handle om procedure som Justitsministeriets retningslinjer for aktindsigt, men kan også handler om kriterier for de afgørelser en myndighed skal træffe f.eks. tildeling af ydelser efter den sociale lovgivning. Anmodningen om aktindsigt fra Thomas Foght var klart identificeret og handlede kun om et enkelt dokument nemlig ministeriets generelle retningslinjer for behandling af aktindsigt.
Der er ikke tvivl om, at sådanne retningslinjer skal udleveres (§ 26, nr.4). Nogle myndigheder, der selv er klar over, at en aktindsigt er trukket for længe, skriver uden nærmere forklaring, at aktindsigten er tvivlsom, men der “dog” gives aktindsigt som meroffentlighed.
Man tænker måske, at det er usandsynligt at få en klage, når der “dog” gives aktindsigt. Denne finte bruges også af Justitsministeriet i svaret til Metroxpress, som først kommer efter 13 arbejdsdage. Justitsministeriets interne retningslinjer for aktindsigt nævner ikke, at anmodninger om anmodninger om aktindsigt skal besvares “snarest” ifølge offentlighedsloven (§ 36, stk. 2). Det fremgår ikke, at ministeriet skal tilstræbe at træffe afgørelse i løbet af 1 – 2 arbejdsdage i klart identificerede sager om et begrænset antal dokumenter, som ikke kræver nærmere overvejelse.
Ministeriets embedsmænd kender sikkert lovens krav til hurtighed. For så vidt kan det være overflødigt at nævne hovedreglen om 1 – 2 arbejdsdage, men lidt underligt når andre frister bliver nævnt. Problemet er, at Justitsministeriets interne procedure er tilrettelagt sådan, at lovens hovedregel om hurtighed ikke kan opfyldes.
Skrevet af anm Ingen kommentarer Posted i Uncategorized	Tagged med Aktindsigt


text:
Skat.dk: Rentefrihed - rentehenstand - interesseforbundne parter
09 Jan 2008 10:48
1. afdeling, 356/2006
Virksomhedsordningen og kapitalafkastordningen + Kapitalindkomst og fradrag i kapitalindkomsten
Rentefrihed, rentehenstand, interesseforbundne, parter, rentefiksering, henstand, insolvent, værdipapirbeholdning, forretningsmæssig, begrundet
En hovedanpartshaver havde i 2001 og 2002 undladt at opkræve renter på en mellemregningskonto med sit selskab. Skattemyndighederne anså de ikke-opgjorte renter for at være et skattepligtigt tilskud efter ligningslovens § 2. Højesteret fandt efter en konkret bevisvurdering, at hovedanpartshaveren alene havde indrømmet selskabet henstand med rentebetalingen og ikke afkald på renterne (rentefrihed). Højesteret lagde videre til grund, at også i forholdet mellem uafhængige parter vil det regelmæssigt forekomme, at kreditor yder henstand med betaling af renter i en tilsvarende situation som i sagen. Derfor fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at indrømmelsen af rentehenstand ikke var forretningsmæssigt begrundet. Højesteret fandt herefter ikke grundlag for at foretage korrektion efter ligningslovens § 2.
Ligningsvejledningen 2007-4 S.F.4
Ligningsvejledningen 2007-4 S.I.1.3.2
Peter Blok, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam og Vibeke Rønne.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 2. juni 2006.
Appellanten, H1 ApS, har gentaget sin principale og sin subsidiære påstand. H1 har endvidere gentaget sin mere subsidiære påstand, dog således at det beløb, som indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at skatteansættelsen for 2002 nedsættes med, ændres til 42.361 kr. H1 har endelig gentaget sin mest subsidiære påstand, dog således at det beløb, som Skatteministeriet skal anerkende, at skatteansættelsen for 2001 nedsættes med, ændres til 51.781 kr.
Skatteministeriet har anført, at A ved aftalerne af 20. juni 2001 og 25. juni 2002 med H1 har indrømmet rentefrihed og ikke blot rentehenstand. Ministeriet har i den forbindelse navnlig anført, at de påløbne renter i strid med årsregnskabsloven hverken er medtaget som en udgift eller som et passiv i selskabets regnskaber, og at renterne først blev betalt i regnskabsåret 2004/2005, selv om selskabet også havde overskud i det foregående regnskabsår.
Hvis Højesteret lægger til grund, at der alene er indgået aftale om rentehenstand, og at aftalen herom ikke var forretningsmæssigt begrundet, er ministeriet enig i, at H1' mere subsidiære påstand skal tages til følge. Dette skyldes, at tilskuddet til selskabet i så fald alene består i fordelen ved ikke i 2002 at skulle betale rente af rentebeløbet for 2001.
H1 har fastholdt, at selskabet ved de nævnte aftaler alene fik henstand med betaling af renten.
Den første aftale vedrørende rentebetalingen blev indgået den 20. juni 2001 og er sålydende
"På baggrund af selskabets nyligt opståede økonomiske vanskeligheder har ovennævnte långivere indviljet i at udskyde rentebetalingen på de nævnte kreditter indtil videre.
Denne ordning revurderes årligt i juni måned."
Aftalen af 25. juni 2002 er sålydende
"På baggrund af H1 ApS økonomiske stilling har ovenstående kreditorer indviljet i at forlænge den ved tidligere skrivelse af 20. juni 2001 aftalte ordning, hvorefter selskabets rentebetaling på de pågældende kreditter udskydes indtil videre.
I forbindelse med indsendelse af sin personlige selvangivelse for 2001 oplyste A i et bilag:
"Økonomiske aftaler med H1 ApS, cvr. ....
Der er på anfordringsvilkår ydet lån til H1 ApS, som forrentes med 6 % p.a. med helårlig rentetilskrivning pr. 30/6.
Der er d. 20/6-01 meddelt henstand med rentebetaling.
Der er i 2001 gennemført to kontante kapitaludvidelser, som anført på oversigten over aktiehandler."
Det fremgår af sagen, at selskabet den 30. juni 2005 indfriede sin gæld inkl. renter til A ved betaling af 1.016.798 kr. Det er ikke oplyst, om der i den forbindelse blev betalt rentes rente.
Aftalerne af 20. juni 2001 og 25. juni 2002, hvorved A indvilgede i indtil videre at "udskyde rentebetalingen" på H1 ApS' lån, må efter ordlyden forstås således, at der alene indrømmes henstand med rentebetalingen og ikke afkald på renterne (rentefrihed). Dette bestyrkes af oplysningen i As personlige selvangivelse for 2001 og af det forhold, at renterne blev betalt i regnskabsåret 2004-2005, efter at selskabets egenkapital igen var blevet positiv. Der kan ikke heroverfor lægges afgørende vægt på, at de påløbne renter ikke blev medtaget som et passiv i selskabets regnskaber for den mellemliggende periode. Højesteret finder således, at der - som det også har været lagt til grund af skattemyndighederne under den administrative sagsbehandling - alene blev indrømmet henstand med rentebetalingen.
H1 drev virksomhed med investering i aktier overvejende for lånte midler. Selskabets bank havde pant i værdipapirerne, og efter den indgåede kreditaftale skulle deres værdi til enhver tid udgøre 125 % af gælden. Efter store kurstab var selskabets egenkapital negativ med ca. 450.000 kr. pr. 30. juni 2001 og med ca. 640.000 kr. pr. 30. juni 2002. Gælden til A, der var usikret, udgjorde ca. 760.000 kr. Bankens krav om en sikkerhedsmargin på 25% var ikke fuldt ud opfyldt, og selskabet ville kun have været i stand til at betale de aftalte renter til A ved at realisere en del af værdipapirbeholdningen. A valgte i denne situation at indrømme henstand med rentebetalingen i håb om, at aktiekurserne ville rette sig så meget, at selskabet på længere sigt ville blive i stand til at indfri såvel lånets hovedstol som de påløbne renter, således som det også senere skete.
Det må lægges til grund, at det også i forholdet mellem uafhængige parter regelmæssigt forekommer, at kreditor yder henstand med betaling af renter i tilsvarende situationer. Højesteret finder derfor ikke grundlag for at fastslå, at As indrømmelse af rentehenstand til H1 ikke var forretningsmæssigt begrundet.
Der er herefter ikke grundlag for at foretage korrektion efter ligningslovens § 2, og Højesteret tager derfor selskabets principale påstand til følge.
Der er ved fastsættelsen af sagens omkostninger taget hensyn til, at selskabet har betalt retsafgift med i alt 2.000 kr. for landsret og Højesteret og desuden har haft udgifter til kopiering mv.
Skatteministeriet skal anerkende, at skatteansættelsen for H1 ApS for indkomståret 2001 skal nedsættes med 55.086 kr. (skattepligtigt tilskud) og forhøjes med 55.086 kr. (rentefradrag) og for indkomståret 2002 skal nedsættes med 45.666 kr. (skattepligtigt tilskud) og forhøjes med 45.666 kr. (rentefradrag).
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 15.000 kr. til H1 ApS. Sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Kold krig i Højesteret. Om Jørgen Dragsdahl, Bent Jensen og KGB
 Kold krig i Højesteret
Forlaget Vandkunsten 2017. 216 sider ill. 250 kr.
Bogen er advokat René Offersens (født 1964) personlige beretning om journalist Jørgen Dragsdahls injuriesag mod professor Bent Jensen. En sag, der var startet for en halv snes år siden med en stort opsat artikel i Jyllands-Posten, hvori Jensen havde beskyldt Dragsdahl for at have været KGB-agent under den såkaldte fodnotepolitik i 1980erne. Offersen repræsenterede Dragsdahl i Højesteret, som med dommen over Bent Jensen satte det endelige (danske) punktum for en sag, der havde varet næsten ti år. Dragsdahl havde vundet injuriesagen ved byretten i Svendborg, tabt den i landsretten og endelig vundet sagen ved den ultimative danske instans, Højesteret.
Offersen kalder selv sin bog et partsindlæg. Og det er den naturligvis også i udgangspunktet. Til gengæld er den et af de væsentlige af slagsen – i og med, at bogen sideløbende indeholder så meget andet. Om retsmaskineriet, specielt i forhold til Højesteret, om Offersens egen karriere, hans tabte og vundne sager, hans præferencer. Og i særdeleshed om den helt særlige atmosfære, der ligger omkring højesteretsdommerne og omkring Højesteret. Oprettet 1661 af Frederik 3. i forlængelse af enevældens gennemførelse året før. I dag beliggende i Prins Jørgens Gård ved siden af den lovgivende og udøvende magt på Christiansborg.
En lille pudsig detalje. Bogen er udgivet på Forlaget Vandkunsten, hvis direktør Søren Møller Christensen også var formand for støttekomiteen for Dragsdahl. Man hjælper vel sine egne. Til gengæld var valget af Offersen som journalistens advokat ved Højesteret overraskende. Både for ham selv og offentligheden. Dragsdahls advokat ved byret og landsret - den legendariske og farverige Henrik Holm-Nielsen - var gået på pension, men indvilligede nødtvunget i at være behjælpelig fra kulissen. Offersen havde som privatperson været aktiv hos de konservative samt stadig aktivt medlem i Ronald Reagan Selskabet. Men man er vel professionel. Han beretter i bogen om et selskabeligt arrangement før domsafsigelsen i Højesteret. Et sammenstød mellem to kulturer i selskabslivet. Og et arrangement, der ikke helt svarede til, hvad advokaten var vant til i sine konservative cirkler:
”Det var nok her, jeg under sagen oplevede den største kulturforskel mellem det udprægede socialistiske miljø fra 1970´erne, der udgjorde tyngden omkring Jørgen Dragsdahl, og så middagene hos Højesteretsskranken og De Konservative. Det var ikke kun det, at der var buffet, ingen dug på bordene og vine fra den nye verden. Det var det hele”, (side 127).
Offersen fortæller i bogen – ved siden af at berette om sagens forløb – løbende om sagens mere bizarre sideeffekter. Som da Bent Jensens russisk-fødte ægtefælle på vej ud efter domsafsigelsen, men stadig i Højesterets højfornemme og højloftede korridorgang, skreg ”svin” efter Jørgen Dragsdahl. Et sprog, der var ganske ukendt i Højesteret. På hovedtrappen foran Højesteret lod såvel advokat som sejrherre sig fotografere med hver sit sovjetflag med hammer og segl i hånden. Flag, som fotografen Jacob Holdt – efter advokatens mening en kende upassende - havde medbragt til lejligheden. Og som hurtigt og forventeligt endte på Trykkefrihedsselskabets hjemmeside og i Den Korte Avis. Det er ikke et optrin, som den ellers altid korrekte advokat mindes med stolthed.
Samtidig med dommens offentliggørelse dukkede der kronikker og klummer op i aviserne, der søgte at forklare, at Højesteret helt havde misforstået sagen, og hvad der var gældende ret. Og der blev ikke lagt fingre imellem. Den ellers borgerligt orienterede Offersen undrer sig højlydt over ”hvor mange borgerlige der i deres ellers højstemte respekt for retsstaten og lov er lov, og lov skal holdes, alligevel ikke mente, at det kunne gælde i dette tilfælde. Endda i en overordentlig faktumtung og kompleks sag, som de dybest set ikke vidste noget om, men blot ud fra generelle synspunkter om den sikkerhedspolitiske debat i 1980´erne havde stærke meninger om”, (side 137).
Hele denne mudrede sag, dommen samt ikke mindst debatten om begge dele bringer denne anmelder tilbage til sin specialevejleder i historie fra midten af 196erne, professor C.O. Bøggild-Andersen. Denne hædersmand havde den faste overbevisning, at der ikke skulle være noget, der hed samtidshistorie. Dette fænomen var en anomali, fordi samtidshistoriens mennesker stadig var i live, og der derfor uvægerligt ville komme historien uvedkommende faktorer i spil. Problemet opstod konkret for Bøggild, da Københavns Universitet i begyndelsen af 1950erne opslog et professorat i den nyeste historie. Et embede, der i øvrigt blev besat af Sven Henningsen. Forskning i samtidshistorie må i et retssamfund nødvendigvis være underlagt de retspolitiske principper, der er gældende i samfundet. Alt andet risikerer at åbne Helvedes porte og en Pandoras æske.
Offersen ønsker med bogen for det første at dokumentere, hvordan Jensen med konsorter i kølvandet på Højesterets dom iværksatte en desinformationskampagne, tilsyneladende med den hensigt at så tvivl om dømmekraften hos landets øverste retsinstans. Med det formål at fastholde mistænkeliggørelsen af Dragsdahl for KGB- agentvirksomhed under den kolde krig i 1980erne. Endvidere ønsker bogen at dokumentere, at sagen i Højesteret i realiteten slet ikke drejede sig om, hvorvidt Dragsdahl havde været agent for KGB. Men derimod om, hvor groft urigtige udsagn, Bent Jensen i sin egenskab af forsker kunne fremsætte uden derved at overskride den udvidede ytringsfrihed, han som forsker havde fået ved sin adgang til PET´s arkiver.
Jensen var blevet leder af det koldkrigs-center, hvis finansiering angiveligt havde været VK-regeringens pris for at opnå Dansk Folkepartis accept af finansloven for 2007. Bogen vil derfor for det tredje dokumentere Jensens brud på den tavshedspligt, han overfor statsministeren havde accepteret for at få adgang til arkiverne. Endelig ønsker bogen at dokumentere, hvordan Jensen i tobindsværket Ulve, Får og Vogtere ikke tager højde for domstolenes afgørelse i sin beskrivelse af Dragsdahl. Værket blev som bekendt af flere af Jensens faghistoriske kolleger voldsomt kritiseret for brud på elementære metodiske læresætninger inden for historievidenskaben. I det førende danske Historisk Tidsskrift skrev en norsk koldkrigsekspert i sin anmeldelse af værket blandt andet følgende svada: ”Som vejleder for en master- eller doktorgradsstudent ville jeg ha sagt, slik bør du ikke skrive om du vil bli historiker”. I sandhed eine grausame Salbe fra en faghistorisk kollega.
Ovenstående nøgterne beskrivelse af bogens indhold skal imidlertid ikke forklejne, at forfatteren også har andre hensigter med den. Undervejs inviterer han på en sjælden visit ind bag Højesterets tykke mure. Vi får som læsere et velkomment indblik i arbejdet ved landets øverste domstol. Baseret på dens historie og på regelsættet for dens arbejde. Men vi får som læsere også forfatterens fornøjelige beskrivelse af egne oplevelser, bommerter og triumfer. Offersen afslører sig i disse afsnit som en overmåde lun fætter – i besiddelse af udpræget fortællesans, med en god portion humor samt ikke mindst med en sund og befriende selvironi.
Forfatteren kommer undervejs fortjenstfuldt også ind på sine principelle betragtninger vedrørende den konkrete højesteretsdom samt på vigtige tids-aktuelle retspolitiske spørgsmål. Herunder forholdet til internationale konventioner. Samt konventionernes vigtighed i en tid, hvor en bedaget Grundlov ikke længere altid slår til, og hvor de internationale konventioner er kommet under pres. Ikke mindst, fordi det er blevet politisk god tone at stille spørgsmålstegn ved dem – i visse kredse endog at ringeagte dem.
Højesterets-dommen havde – til forskel fra de tidligere instanser - understreget, at Bent Jensen i sin egenskab af historieprofessor burde have iagttaget noget så fint som due diligence, der bedst kan oversættes som behørig omhu. Offersen vier emnet et helt kapitel.
”Jeg ramte --- lige midt i bulls eye, da jeg i Højesteret kritiserede landsretten for at have bedømt Bent Jensen efter normen for en gymnasieelev i stedet for en historieprofessor”, (side 173).
Som en bonus pater familias burde Jensen i sin journalistiske virksomhed have udvist en adfærd, der gav Dragsdahl kredit for, at hans ganske omfattende journalistik ikke på noget tidspunkt havde vist tegn på KGB-aftryk. For det andet, at dobbeltagenten Gordijevskij kun havde haft andenhåndsviden, da han karakteriserede Dragsdahl som agent. Samt at PET offentligt havde afvist, at Dragsdahl havde været agent. For det tredje, at KGB-officerers indberetninger om agenthvervning ofte var behæftet med fejl. Og endelig som det fjerde, at der aldrig havde været rejst blot sigtelse mod Dragsdahl for at være agent. Alt det burde Jensen i sin position som forsker og professor have taget med i sine forhåndsovervejelser.
I hovedtrækkene lever bogen helt op til de mål, som forfatteren har opstillet. Den er yderst velskrevet, den er fuld af lune og personlige indfaldsvinkler. Som partsindlæg er den noget så sjældent som alsidig. Som læser bliver man både gjort klogere og samtidig underholdt. Når det er sagt, tilgiver man næsten, men også kun næsten, at Offersen konsekvent staver sit lærested Aarhus Universitet med bolle-å.
Anmeldelsen er oprettet den 08/02 2017
De røde flertal