text:
07 May 2015 08:40
29 Apr 2015 14:38
1. afdeling, 304/2013
To personer solgte et litauisk selskab til et dansk selskab, som de to personer også ejede. Sagen vedrører, hvor stort et skattepligtigt tilskud det danske selskab skulle beskattes af. Det danske selskab var enig med SKAT i, at det danske selskab havde købt det litauiske selskab til under markedsprisen.
Det danske selskab havde købt det litauiske selskab for 180.000 kr.
Skattemyndighederne havde ansat værdien af aktierne i det litauiske selskab til 980.000 kr.
Der var under retssagen foretaget syn og skøn. Skønsmanden havde vurderet, at aktiernes værdi for det danske selskab var ca. 930.000 kr., og at værdien for en uafhængig tredjemand var ca. 572.000 kr. Forskellen mellem disse to beløb beroede navnlig på, at den ene anpartshavers ægtefælle og den anden anpartshaver havde kontakter til potentielle danske kunder.
Højesteret udtalte, at kundekontakterne også ville have haft betydning ved salg til tredjemand, og at det danske selskab ikke har godtgjort, at der ved salg til tredjemand ikke kunne være opnået en pris på ca. 930.000 kr. Højesteret fastslog herefter, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse af aktiernes værdi.
Den juridiske vejledning 2015-1 C.C.6.4.1.2
Den juridiske vejledning 2015-1 C.D.11.1.3
Den juridiske vejledning 2015-1 C.B.3.5.4.4
Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen
I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 11. april 2012 og af Vestre Landsrets 6. afdeling den 11. juli 2013.
H1 har for Højesteret frafaldet sit anbringende om, at det udgiftsniveau, der fremgår af regnskaberne for H2, og som har ligget til grund for skønsmandens beregninger, ikke var markedssvarende.
I Landsskatterettens kendelse af 13. februar 2009 er anført følgende om den talmæssige opgørelse, som ikke er gengivet fuldt ud i byrettens dom:
Retten skal bemærke, at skattecentret, på baggrund af resultaterne for 1999, 2000 og 2001 samt med en kapitaliseringsfaktor svarende til en forventet levetid på 3 år, har beregnet goodwill til 690.000 kr. Der henvises i det hele til skattecentrets beregning af goodwill. Retten skal yderligere bemærke at parterne er enige om, at selskabets indre værdi i 2001 udgjorde ca. 290.000 kr.
Herefter findes aktierne passende at kunne ansættes til 980.000 kr., hvoraf goodwill udgør 690.000 kr. Da selskabet alene har betalt 180.000 kr. for de erhvervede aktier beskattes selskabet af differencen mellem den ansatte værdi og det betalte, i alt kr. 800.000 efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra c.
Skønsmanden, statsautoriseret revisor SK, har i sin erklæring af 27. januar 2011 ved besvarelsen af spørgsmål 1 anført bl.a.:
Kan der antages at have været et almindeligt marked primo 2002 for handel mellem uafhængige parter af de samlede kapitalandele i selskaber med en tilsvarende aktivitet som i det litauiske selskab H2?
Syns- og skønsmanden bedes i forbindelse med besvarelsen af spørgsmål 1 redegøre for den generelle markedssituation for trikotageselskaber i Litauen primo 2002 og for i hvilket omfang, oplysninger om den generelle markedssituation har influeret på syns- og skønsmandens konklusion.
Ved besvarelse af spørgsmål 1 er der taget kontakt til R1 Litauen med henblik på at indhente udtalelse fra kollega, der kan bidrage med besvarelsen af spørgsmålet. Begrundelsen herfor er, at skønsmanden ikke har kendskab til de dagældende markedsforhold for trikotageselskaber primo 2002 i Litauen og ikke har viden om den daværende markedssituation for selskabshandler.
Marked for virksomhedshandler
Som det fremgår af ... har R1 Litauen ikke været i stand til at identificere virksomhedshandler i Litauen i 2001-2002 indenfor tekstilbranchen. Der er identificeret et par virksomhedshandler i perioden 2004-2006, hvor enkelte af de største litauiske tekstilselskaber opkøbte mindre og mellemstore lokale spillere med en profil svarende til H2.
Det er muligt, at der ligeledes har været mindre transaktioner i Litauen indenfor tekstilbranchen i 2001-2002, som det ikke har været muligt at finde offentlige tilgængelige oplysninger om.
Da det ikke har været muligt at identificere transaktioner i perioden 2001-2002 kan man sætte spørgsmålstegn ved, om der har været et almindeligt marked primo 2002 for handel mellem uafhængige parter i selskaber med en tilsvarende aktivitet som i det litauiske selskab, H2.
At der i årene efter 2002 var virksomhedshandler (hvor der begyndte at være endnu større konkurrence fra produktion i andre lavtlønslande i takt med stigende lønningsniveauer i Litauen) indikerer dog, at det ikke nødvendigvis var umuligt at sælge en trikotage virksomhed i Litauen primo 2002. Manglen på virksomhedshandler indenfor tekstilsektoren i 2001-2002 viser dog, at der ikke har været et aktivt marked, hvilket sandsynligvis ville have påvirket prissætningen i negativ retning, såfremt H2 skulle have været solgt til en uafhængig 3. part primo 2002.
Markedssituation for trikotageselskaber
Det fremgår af beskrivelsen, at markedssituationen for trikotageselskaber har udviklet sig signifikant i perioden 2000 - 2007, hvor der er sket en væsentlig reduktion på 27 % i antallet af selskaber indenfor tøj- og tekstilindustrien med en tilhørende udskilning af mindre effektive selskaber. Samtidig er antallet af ansatte indenfor tøj- og tekstilindustrien reduceret med 17 %, hvilket viser, at der blev færre men større produktionsenheder, der næsten producerede samme mængde. Samtidig blev effektiviteten forbedret, eksempelvis var tøj- og tekstilindustrien som helhed underskudsgivende i 2000 hvilket over de næste 6 år gradvist blev vendt til et stigende overskud. Der er således en kapacitetstilpasning i markedet med virksomheder, der producerer tekstiler. Tilsvarende blev lønomkostningerne i procent af de samlede omkostninger reduceret fra 34% i 2000 til 29% i 2006 på trods af stigende lønningsniveauer. Der er derved sket en produktivitetsforbedring for tekstilproducenterne i Litauen.
Tøj- og tekstilindustrien har således fra 2000 og frem været præget af forandringer herunder effektivitetsforbedringer og udskilning af ineffektive selskaber. Der er næppe tvivl om, at konkurrence fra lande med lavere lønniveau end Litauen vil påvirke efterspørgslen også fremadrettet.
Der kan sættes spørgsmålstegn ved om man primo 2002 kunne forudse denne trend og om en 3. part givet denne trend ville være interesseret i at købe en trikotagevirksomhed. Der er dog næppe tvivl om, at man forventede stigende lønninger og en heraf resulterende øget konkurrence fra andre lavtlønslande, men der har ligeledes været en betydelig usikkerhed i relation til hastigheden, hvormed at dette ville påvirke sektoren samt i hvilket omfang, at man ville være i stand til at imødekomme dette med fremadrettede produktivitetsforbedringer. I 2002 var lønningerne endnu ikke begyndt at stige væsentligt, hvorfor det var svært at forudsige, hvornår dette ville ske samt hvad konsekvenser af dette ville være.
Ved besvarelsen af spørgsmål 2 har skønsmanden yderligere anført bl.a.:
Syns- og skønsmanden er blevet oplyst i en e-mail fra advokat Peter Stanstrup dateret 9. september 2010, at arbejdet med at finde nye kunder og subcontractors til H2 er udført af H1 mod vederlag ... Det må dog antages for værende tvivlsomt, at et sådan samarbejde ville kunne fortsætte på de eksisterende vilkår ved salg af H2 til en uafhængig 3. part. Dette ville sandsynligvis fordre, at der skulle betales en betydelig merpris for arbejdet med at finde nye kunder og subcontractors, hvilket tilsvarende ville reducere værdien af H2 for en uafhængig 3. part.
§ 2, stk. 1, i ligningsloven (lovbekendtgørelse nr. 887 af 8. oktober 2001) er sålydende:
er en udenlandsk fysisk eller juridisk person med et fast driftssted i Danmark, skal ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst anvende priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner med ovennævnte fysiske og juridiske personer og faste driftssteder (kontrollerede transaktioner) i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter.
Sagen angår værdiansættelse af aktierne i det litauiske selskab H2, som i 2002 blev overdraget fra A og B til H1 ApS, der var ejet i lige sameje af A og B. Der var som anført af landsretten tale om en overdragelse mellem interesseforbundne parter.
Salgsprisen for aktierne i H2 var aftalt til 180.000 kr. Det er ubestridt, at værdien af aktierne væsentligt oversteg denne pris. Skattemyndighederne har derfor været berettiget til at skønne over værdien af det skattepligtige tilskud, som H1 opnåede herved. Dette skøn kan alene tilsidesættes, hvis H1 godtgør, at den skønsmæssige ansættelse hviler på et forkert grundlag eller er åbenbart urimelig.
Landsskatteretten har ansat værdien af aktierne i H2 til 980.000 kr., hvoraf goodwill udgør 690.000 kr.
Efter skønsmandens erklæring lægges det til grund, at der for den relevante periode ikke er oplysninger om sammenlignelige aktiesalg mellem uafhængige parter, og at handelsprisen derfor ikke kan fastsættes på grundlag af sådanne salg.
Skønsmanden har anvendt den samme værdiansættelsesmetode ved besvarelsen af spørgsmål 2 og 3, og forskellen mellem den beregnede værdi af aktierne i de to besvarelser beror navnlig på, at værdien af H2 vurderes at være højere for H1 end for en uafhængig tredjemand på grund af A og BAs kontakter til potentielle danske kunder.
Højesteret finder, at kundekontakterne også ville have haft betydning ved salg til tredjemand, og at H1 ikke har godtgjort, at der ved salg til tredjemand ikke kunne være opnået en pris svarende til den, der fremgår af skønsmandens besvarelse af spørgsmål 3 (ca. 930.000 kr.).
Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse af aktiernes værdi, og stadfæster derfor dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ApS betale 40.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Civile sager henhører under distriktsdomstolenes (maakohus) kompetence. Distriktsdomstolene behandler civile sager som domstole i første instans. Civile sager dækker en lang række områder og omfatter tvister, der udspringer af kontrakter og forpligtelser samt familie- og arveforhold, tvister vedrørende tinglige rettigheder, forhold vedrørende virksomheders og almennyttige organisationers aktiviteter og ledelse, konkursprocedurer og arbejdsretlige forhold. For at anlægge en civil sag skal der indgives en stævning til en distriktsdomstol. I den stævning, der indgives til retten, angives den person, stævningen udtages mod, hvad der nedlægges påstand om, hvorfor der nedlægges påstand (dvs. retsgrundlaget), samt dokumentation til støtte for påstanden.
Et krav mod en anden person om betaling af et fast pengebeløb, der udspringer af et privatretligt forhold, kan efter anmodning også behandles efter hasteproceduren for betalingspåkrav. En part, der ønsker at anvende hasteproceduren for betalingspåkrav i forbindelse med krav om underholdsbidrag eller krav om betaling af en gældsfordring, kan kontakte distriktsdomstolens afdeling for betalingspåkrav via webstedet https://www.e-toimik.ee/. Hasteproceduren for betalingspåkrav kan ikke anvendes for krav, der overstiger 6 400 EUR (gældsfordringer); dette beløb omfatter både hovedkrav og underordnede krav. Hasteproceduren kan ligeledes ikke anvendes, hvis det krævede underholdsbidrag overstiger 200 EUR om måneden. Hasteproceduren for betalingspåkrav kan ikke anvendes, hvis debitor ikke i et barns fødselsattest er opført som barnets forælder. Hasteproceduren for betalingspåkrav gennemføres af domhuset i Haapsalu under distriktsdomstolen for Pärnu (Pärnu Maakohtu Haapsalu kohtumaja).
Visse tvister kan indgives for udenretslige nævn, inden retten til domstolsprøvelse udnyttes. Arbejdsretlige tvister behandles f.eks. af et arbejdsnævn (töövaidluskomisjon). Et arbejdsnævn er et uafhængigt organ, der behandler individuelle arbejdsretlige tvister, inden det kommer til en retssag. Både arbejdsgivere og arbejdstagere kan indbringe en sag for et nævn uden at skulle betale statslige gebyrer. Enhver tvist, der opstår på grundlag af et forhold mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, kan indbringes for et arbejdsnævn. I forbindelse med retten til at indbringe en arbejdsretlig tvist for et arbejdsnævn skal det bemærkes, at nævnet kun kan behandle krav under 10 000 EUR. Krav, der overstiger 10 000 EUR, behandles af domstolene. Når en sag indbringes for arbejdsnævnet, beskrives de omstændigheder, der er relevante for tvisten. Hvis f.eks. ophævelsen af en ansættelsesaftale anfægtes, angives tidspunktet for og begrundelsen for ophævelsen. Det forhold, som parterne er uenige om, skal beskrives, dvs. hvad arbejdstageren eller arbejdsgiveren ikke har gjort eller har gjort i strid med lovgivningen. Alle påstande og krav skal begrundes, og derfor anføres forhold, der kan underbygges af skriftlig dokumentation (ansættelseskontrakt, overenskomst eller korrespondance mellem arbejdstager og arbejdsgiver osv.), eller der henvises til anden dokumentation eller vidner. Denne skriftlige dokumentation, som underbygger arbejdstagerens eller arbejdsgiverens krav, vedlægges stævningen, når den indgives. Hvis sagsøger finder det nødvendigt at indkalde et vidne til mødet, anføres vidnets navn og adresse i stævningen.
Krav, der opstår på grundlag af en kontrakt mellem en forbruger og en handlende, kan behandles af et forbrugerklagenævn (tarbijakaebuste komisjon). Et forbrugerklagenævn kan afgøre tvister, der opstår på grundlag af kontrakter mellem forbrugere og handlende, hvis parterne ikke har kunnet indgå forlig om tvisten, og hvis værdien af de omhandlede varer eller tjenesteydelser er mindst 20 EUR. Krav, der opstår på grundlag af dødsfald, fysisk skade eller anden sundhedsskade, kan ikke behandles af et nævn, men behandles af domstolene.
Et nævn kan ikke afgøre tvister, der vedrører levering af sundhedsydelser, juridiske ydelser eller overdragelse af fast ejendom, eller tvister, for hvilke bilæggelsesproceduren er fastlagt ved anden lovgivning. Sådanne tvister løses af den kompetente institution eller domstol. Proceduren for bilæggelse af tvister vedrørende lejeforhold er f.eks. fastlagt i loven om bilæggelse af tvister vedrørende lejeforhold (üürivaidluse lahendamise seadus).
Et forbrugerklagenævn har kompetence til at bilægge alle tvister vedrørende tab, der opstår som følge af defekte produkter, såfremt tabet kan fastslås. Hvis det kan godtgøres, at der er lidt et tab, men det præcise beløb for tabet ikke kan bestemmes, f.eks. hvis der er tale om ikkepengemæssige tab eller tab, der vil opstå i fremtiden, fastlægges erstatningsbeløbet af en domstol.
For at vide hvilken domstol der har kompetence til at behandle en sag, er det vigtigt at kende kompetenceprincipperne. Kompetence er opdelt i tre områder: 1) generel kompetence, som afhænger af personens bopæl, 2) valgfri kompetence og 3) enekompetence (se afsnit 2.2).
Der er forskel mellem domstole i lavere og højere instans, idet Estlands retssystem består af tre instanser.
Distriktsdomstolene (maakohus) behandler alle civile sager som domstole i første instans. Der kan ved lov fastlægges visse typer forhold, som kun kan behandles af en bestemt distriktsdomstol, hvis dette gør sagsbehandlingen hurtigere eller på anden måde gør processen mere effektiv.
Appeldomstolene (ringkonnakohus) efterprøver afgørelser, som distriktsdomstolene inden for deres retskreds har truffet i civile sager, på grundlag af appeller af afgørelser eller kendelser. Appeldomstolene træffer også afgørelse i andre sager, der ifølge lovgivningen henhører under deres kompetence.
Højesteret (Riigikohus) efterprøver afgørelser, som appeldomstolene har truffet i civile sager, på grundlag af kassationsappeller og kære af kendelser. Højesteret afgør også begæringer om fornyet prøvelse af gældende domstolsafgørelser i sager, hvor en domstol ifølge loven har den nødvendige kompetence til at afgøre en sag, og afgør andre sager, der ved lov henhører under dens kompetence.
En sag behandles og afgøres først af en distriktsdomstol som domstol i første instans. Hvis en person ikke er tilfreds med en dom, kan vedkommende indgive en appel til en domstol i højere instans, dvs. en appeldomstol. Appeldomstole er domstole i anden instans, og de efterprøver afgørelser truffet af distrikts- og forvaltningsdomstole på grundlag af appeller og kære af kendelser. En appeldomstol træffer afgørelse i civile sager i kollegium. Appelsager afgøres af et panel af tre dommere.
Højesteret er den højeste instans og afgør kassationsappeller og begæringer om fornyet prøvelse af domstolsafgørelser. Kassation henviser til indgivelse af en appel mod en dom, som på grund af juridiske spørgsmål endnu ikke er trådt i kraft, og en højere domstols prøvelse af denne dom uden fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder. Prøvelse af domstolsafgørelser henviser til fornyet behandling af afgørelser og kendelser, der allerede er trådt i kraft, i sager, hvor der er indtrådt nye omstændigheder, og på grundlag af en begæring indgivet af en part i sagen.
En kassationsappel kan indgives til højesteret af en part i sagen, som ikke er tilfreds med en lavere domstols dom. En appel kan kun indgives af en kvalificeret repræsentant, ikke personligt. Højesteret antager en kassationsappel, hvis påstandene i appellen rejser tvivl om, hvorvidt den lavere domstol har anvendt den materielle ret korrekt, eller om den har gjort sig skyldig i en alvorlig overtrædelse af de processuelle regler, som kunne have ført til en uretfærdig kendelse. Højesteret antager desuden sagen, hvis behandlingen af kassationsappellen vil være af grundlæggende betydning for retssikkerheden og fastlæggelsen af en ensartet retspraksis eller for videreudviklingen af lovgivningen.
Kompetence er en persons ret og forpligtelse til at udøve sine processuelle rettigheder ved en bestemt domstol. Kompetence opdeles i generel kompetence, valgfri kompetence eller enekompetence.
Generel kompetence angiver den domstol, som en sag mod en person kan anlægges ved, og hvor der kan træffes andre proceduremæssige foranstaltninger over for en person, medmindre det ved lov er fastlagt, at sagen kan anlægges eller foranstaltningen kan træffes ved en anden domstol.
Valgfri kompetence angiver den domstol, som en sag mod en person kan anlægges ved, og hvor andre proceduremæssige foranstaltninger kan træffes, i tillæg til generel kompetence. Det betyder, at sager, der omfatter ejendomsretlige krav mod en fysisk person, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommende har haft sin bopæl i længst tid. Hvis en person har bopæl i udlandet, kan en sag, der omfatter et ejendomsretligt krav, også anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den omhandlede ejendom er beliggende, eller ved domstolen i den retskreds, hvor personens øvrige ejendom er beliggende.
Enekompetence angiver den eneste domstol, som en civil sag kan anlægges ved. Begæringer er altid omfattet af princippet om enekompetence, medmindre andet er fastlagt ved lov. Enekompetence kan f.eks. fastlægges på grundlag af det sted, hvor den faste ejendom, en juridisk persons registrerede hjemsted osv. er beliggende.
En sag mod en fysisk person kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommende har bopæl, og en sag mod en juridisk person kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommendes hovedkvarter ligger. Hvis en fysisk persons bopæl ikke kendes, kan der anlægges sag mod den pågældende ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommendes sidst kendte bopæl er beliggende.
En sag mod en estisk statsborger, der bor i et andet land, og som er underlagt ekstraterritorialitet, eller mod en estisk statsborger, der bor i et andet land, og som er tjenestemand, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommendes sidst kendte bopæl er beliggende. Hvis en person ikke har haft bopæl i Estland, kan en sag anlægges mod vedkommende ved distriktsdomstolen i Harju (Harju Maakohus). En sag kan anlægges mod et statsligt organ eller en lokal myndighed ved domstolen i den retskreds, hvor det statslige organs eller den lokale myndigheds registrerede sæde er beliggende. Hvis det statslige organ ikke kan fastslås, anlægges sagen ved distriktsdomstolen i Harju. Hvis den lokale myndighed ikke kan fastslås, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor den lokale myndighed har sæde.
En sag kan anlægges mod et statsligt organ eller en lokal myndighed ved domstolen i den retskreds, hvor det statslige organs eller den lokale myndigheds registrerede sæde er beliggende.
Hvis det statslige organ ikke kan fastslås, anlægges sagen ved distriktsdomstolen i Harju. Hvis den lokale myndighed ikke kan fastslås, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor den lokale myndighed har sæde. En sagsøger kan også anlægge en sag ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommende egen bopæl er beliggende.
I de sager, der er fastsat ved lov, kan en person vælge en domstol, som en sag mod en person kan anlægges ved, og hvor andre proceduremæssige foranstaltninger kan træffes, i tillæg til generel kompetence.
En sag, der omfatter et ejendomsretligt krav, kan også anlægges mod en fysisk person ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommende har bopæl, hvis personen har boet der i en længere periode i forbindelse med et ansættelses- eller tjenesteforhold, studier eller lignende.
Kompetence baseret på forretningssted – En sag, der vedrører sagsøgtes økonomiske eller erhvervsmæssige aktiviteter, kan også anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vedkommende har forretningssted.
Kompetence baseret på en juridisk persons registrerede hjemsted – En juridisk person i sin egenskab af medlem, herunder et selskab, eller et medlem, en partner eller en aktionær heri, kan anlægge en sag, der udspringer af den pågældendes medlemskab eller ejerandel, mod et medlem af, en partner eller en aktionær i den juridiske person ved domstolen i den retskreds, hvor den juridiske persons registrerede hjemsted er beliggende.
Kompetence baseret på ejendoms beliggenhed – Hvis en person har bopæl eller registreret hjemsted i udlandet, kan en sag, der omfatter et ejendomsretligt krav, anlægges mod vedkommende ved domstolen i den retskreds, hvor den omhandlede ejendom er beliggende, eller domstolen i den retskreds, hvor personens øvrige ejendom befinder sig. Hvis ejendommen er registreret i et offentligt register, kan sagen anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor det register, som ejendommen er registreret i, er beliggende. Hvis ejendommen udgør et krav ifølge loven om forpligtelser, kan sagen anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor skyldnerens bopæl eller registrerede hjemsted er beliggende. Hvis kravet er sikret med et aktiv, kan sagen anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor aktivet befinder sig.
Kompetence i sager, der vedrører et krav, som er sikret ved pant i eller behæftelse af fast ejendom – En sag om inddrivelse af et krav, som er sikret ved pant i eller behæftelse af fast ejendom, eller en anden sag, som vedrører et lignende krav, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den faste ejendom er beliggende, såfremt skyldneren er ejer af den registrerede ejendom, som er sikret ved pant i eller behæftelse af fast ejendom.
Kompetence i sager, der udspringer af ejerskab af en lejlighed – En sag mod et medlem af en ejerforening eller en anden sammenslutning af ejere af lejligheder, der udspringer af medlemmernes fælles ejerskab eller af forvaltningen af genstanden for det fælles ejerskab, eller som er baseret på den fysiske andel af ejerskabet af ejerboligen, kan også anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den registrerede ejendom, som er behæftet med lejlighedsejerskab, er beliggende.
Kompetence baseret på stedet for opfyldelsen af en kontrakt – En sag, der udspringer af en kontrakt, eller en sag, der har til formål at efterprøve gyldigheden af en kontrakt, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den anfægtede kontraktlige forpligtelse skal opfyldes. Hvis der er tale om en kontrakt om salg af løsøre, betragtes det sted, hvor løsøret blev overdraget eller skulle have været overdraget til køberen, og, hvis der er tale om en kontrakt om levering af en tjenesteydelse, det sted, hvor tjenesteydelsen blev leveret eller skulle have været leveret, som stedet for opfyldelsen af forpligtelsen. I andre tilfælde betragtes skyldnerens forretningssted eller, hvis et sådant ikke findes, skyldnerens bopæl eller hjemsted som stedet for opfyldelsen af forpligtelsen. Disse bestemmelser gælder, medmindre parterne har aftalt andet.
Kompetence baseret på en forbrugers bopæl – En sag, der udspringer af en kontrakt eller et forhold, der er omhandlet i §§ 35, 46, 52, 208, stk. 4, 379, 402, 635, stk. 4, 709, 734 og 866 i loven om forpligtelser (võlaõigusseadus), eller en sag, der udspringer af en anden kontrakt, der er indgået med et foretagende, der har hjemsted eller forretningssted i Estland, kan anlægges af en forbruger ved domstolen i den retskreds, hvor forbrugere har bopæl. Ovennævnte gælder ikke for sager, der udspringer af fragtaftaler.
Kompetence i sager, der udspringer af en forsikringsaftale – En forsikringstager, en begunstiget person eller en anden person, der har ret til at kræve opfyldelse af en forpligtelse fra forsikringsselskabets side på grundlag af en forsikringsaftale, kan anlægge en sag, der udspringer af forsikringsaftalen, mod forsikringsselskabet ved domstolen i den retskreds, hvor forsikringstageren har bopæl eller hjemsted. Hvis der er tale om ansvarsforsikring eller forsikring af anlæg eller fast ejendom eller løsøre sammen med anlæg eller fast ejendom, kan der anlægges sag mod forsikringsselskabet ved domstolen i den retskreds, hvor den handling eller begivenhed, der forårsagede skaden, fandt sted.
Kompetence baseret på en arbejdstagers bopæl eller arbejdssted – En arbejdstager kan anlægge en sag, der udspringer af den pågældendes ansættelsesaftale, ved domstol i den retskreds, hvor vedkommende har bopæl eller arbejdssted.
Kompetence i sager, der udspringer af en veksel eller check – En sag, der vedrører en veksel eller check, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor vekslen eller checken blev betalt.
Kompetence i sager vedrørende hærværk – En sag vedrørende erstatning for hærværk kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den handling eller begivenhed, der forårsagede skaden, fandt sted.
Kompetence i sager vedrørende et krav ifølge søretten, redningsarbejde eller en redningsaftale – En sag, der udspringer af et eller flere krav ifølge søretten, der er omhandlet i loven om maritim ejendom (laeva asjaõigusseadus), kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den havn, hvor sagsøgtes skib befinder sig, eller skibets hjemstedshavn er beliggende. En sag, der udspringer af redningsarbejde eller en redningsaftale, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor redningsarbejdet fandt sted.
Kompetence i sager vedrørende bodeling – En sag, der vedrører arverettigheder, en arvings krav mod bobestyreren, krav, der udspringer af et testamente eller en arveaftale, eller et krav om tvangsarv eller deling af et bo, kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor arveladeren var bosiddende på dødstidspunktet. Hvis arveladeren var estisk statsborger, men ikke havde sin bopæl i Estland på dødstidspunktet, kan sagen anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor arvelader sidst havde bopæl i Estland. Hvis arveladeren ikke har haft bopæl i Estland, kan sagen anlægges ved distriktsdomstolen i Harju (Harju Maakohus).
En sag mod flere sagsøgte og flere sager mod én sagsøgt – En sag mod flere sagsøgte kan anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor bopælen eller hjemstedet for en af de sagsøgte, som sagsøger vælger, er beliggende. Hvis der anlægges flere sager mod én sagsøgt på grundlag af det samme forhold, kan alle sager anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor en sag vedrørende et eller flere af de krav, der udspringer af det samme forhold, kan anlægges.
Kompetence ved modkrav og i sager, der anlægges af en tredjepart med et særskilt krav – Et modkrav kan anlægges ved den domstol, hvor den oprindelige sag blev anlagt, såfremt betingelserne for anlæggelse af et modkrav overholdes, og modkravet ikke er omfattet af princippet om enekompetence. Ovennævnte gælder også, hvis modkravet ifølge generelle bestemmelser skal anlægges ved en udenlandsk domstol.
En sag, der anlægges af en tredjepart med et særskilt krav, kan anlægges ved den domstol, der behandler hovedsagen.
Kompetence i konkurssager – En sag vedrørende konkurs eller et konkursbo mod en person, der er erklæret konkurs, en kurator eller et medlem af konkursudvalget, herunder en sag om udelukkelse af ejendom fra et konkursbo, kan anlægges ved den domstol, der erklærede konkursen. En sag om accept af et krav kan også anlægges ved den domstol, der erklærede konkursen. En person, der er erklæret konkurs, kan også anlægge en sag vedrørende konkursboet, herunder en sag om tilbagetagelse, ved den domstol, der erklærede konkursen.
I de sager, der er fastsat ved lov, er der enekompetence. Kompetence angiver den eneste domstol, som en civil sag kan anlægges ved. Sager om begæringer er altid omfattet af princippet om enekompetence, medmindre andet er fastlagt ved lov.
1) Kompetence på grundlag af det sted, hvor fast ejendom er beliggende – En sag med følgende genstande anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den faste ejendom er beliggende:
krav vedrørende anerkendelse af eksistensen af ejendomsret, begrænsede tinglige rettigheder eller anden behæftelse af fast ejendom, anerkendelse af manglen på sådanne rettigheder eller behæftelser eller krav vedrørende andre rettigheder til fast ejendom
fastlæggelse af grænser for eller deling af fast ejendom
beskyttelse af besiddelsen af fast ejendom
krav vedrørende tinglige rettigheder, der udspringer af ejerskab af lejlighed
krav vedrørende tvangsfuldbyrdelse i forbindelse med fast ejendom
krav, der udspringer af en lejeaftale eller erhvervsmæssig lejeaftale vedrørende fast ejendom eller anden aftale vedrørende anvendelsen af fast ejendom ifølge loven om forpligtelser, eller som udspringer af gyldigheden af sådanne aftaler.
En sag vedrørende servitutter på fast ejendom, behæftelser af fast ejendom eller fortrinsret anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den servitutbehæftede eller behæftede ejendom er beliggende.
2) Krav om ophør af anvendelse af standardbetingelser – En sag vedrørende ophør af anvendelsen af en urimelig standardbetingelse eller vedrørende ophør og tilbagetrækning af anbefalingen om anvendelse af betingelsen fra den person, der anbefaler anvendelsen af betingelsen (§ 45 i loven om forpligtelser (võlaõigusseadus)), anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøgtes forretningssted er beliggende, eller, hvis et sådant ikke findes, ved domstol i den retskreds, hvor sagsøgtes bopæl eller hjemsted er beliggende. Hvis sagsøgte ikke har forretningssted, bopæl eller hjemsted i Estland, anlægges sagen ved den domstol, under hvis stedlige kompetence standardbetingelsen blev anvendt.
3) Kompetence i sager om tilbagekaldelse af en afgørelse truffet af et organ under en juridisk person eller fastlæggelse af dens manglende retskraft – En sag om tilbagekaldelse af en afgørelse truffet af et organ under en juridisk person eller fastlæggelse af dens manglende retskraft anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor den juridiske person har hjemsted.
4) Kompetence i ægteskabssager
Ægteskabssager er civile sager, hvor der træffes afgørelse om følgende:
ophævelse af ægteskab
fastlæggelse af eksistens eller manglende eksistens af ægteskab
deling af fælles ejendom eller andre krav, der udspringer af formueforholdet mellem ægtefæller
andre krav, der følger af ægteskab, som indgives af den ene ægtefælle mod den anden.
En estisk domstol har kompetence til at træffe afgørelse i ægteskabssager, hvis:
mindst én af ægtefællerne er estisk statsborger eller var statsborger, da ægteskabet blev indgået
begge ægtefæller har bopæl i Estland
den ene ægtefælle har bopæl i Estland, medmindre den dom, der vil blive afsagt, tydeligvis ikke anerkendes i den anden ægtefælles hjemland.
I ægteskabssager, der skal afgøres af en estisk domstol, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor ægtefællerne har fælles bopæl, eller hvis en sådan ikke findes, ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøgtes bopæl er beliggende. Hvis sagsøgte ikke har bopæl i Estland, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor bopælen for parternes fælles mindreårige barn er beliggende, og, hvis parterne ikke har et fælles mindreårigt barn, ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøger har bopæl.
Hvis en fraværende persons ejendom er givet i varetægt, fordi personen er forsvundet, eller hvis en værge er udpeget for en person på grund af vedkommendes manglende retsevne, eller hvis en person er blevet idømt fængselsstraf, kan en skilsmissesag mod vedkommende også anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøger har bopæl.
5) Kompetence i sager vedrørende faderskab og underholdsbidrag – En faderskabssag er en civil sag, der har til formål at fastlægge slægtskab eller anfægte, at en forælder indsættes i et barns fødselsattest eller i folkeregistret. En estisk domstol kan afgøre en faderskabssag, hvis mindst én af parterne er estisk statsborger, eller mindst én af parterne har sin bopæl i Estland. I faderskabssager, der skal afgøres ved en estisk domstol, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor barnet har bopæl. Hvis barnet ikke har bopæl i Estland, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøgte har bopæl. Hvis sagsøgte ikke har bopæl i Estland, anlægges sagen ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøger har bopæl.
Disse bestemmelser gælder også for sager vedrørende underholdsbidrag. En sag vedrørende underholdsbidrag er en civil sag, hvor der skal træffes afgørelse om:
opfyldelsen af en forælders forpligtelse til at betale børnebidrag til et mindreårigt barn ifølge loven
opfyldelsen af en forpligtelse til at betale underholdsbidrag mellem forældre
opfyldelsen af en forpligtelse til at betale underholdsbidrag mellem ægtefæller
opfyldelsen af en anden forpligtelse til at betale underholdsbidrag fastlagt ved lov.
Hvis en sag samtidig hører under flere estiske domstoles kompetence, kan sagsøgeren vælge, hvilken domstol han vil anlægge sagen ved. I sådanne tilfælde afgøres sagen af den domstol, der først modtog begæringen.
Hvis en sag anlægges ved domstolen i den retskreds, hvor sagsøgte har bopæl eller hjemsted, eller ved domstolen med enekompetence, behandles sagen i det domhus, hvis stedlige kompetence omfatter sagsøgtes bopæl eller hjemsted, eller det sted, der afgør enekompetencen. Hvis flere steder, som bruges til at bestemme kompetencen, ligger inden for en distriktsdomstols stedlige kompetence, men inden for forskellige domhuses tjenesteområder, vælger sagsøger det domhus, som skal behandle sagen. Hvis sagsøger ikke vælger et domhus, afgør domstolen, hvor sagen skal behandles.
Begæringer behandles i det domhus, hvis stedlige kompetence omfatter det sted, der er anvendt til at bestemme kompetencen. Hvis forskellige steder, som bruges til at bestemme kompetencen, ligger inden for en distriktsdomstols stedlige kompetence, men inden for forskellige domhuses tjenesteområder, afgør domstolen, hvor sagen skal behandles.
Hasteproceduren for sager vedrørende betalingspåkrav gennemføres af domhuset i Haapsalu under distriktsdomstolen for Pärnu (Pärnu Maakohtu Haapsalu kohtumaja). Andre civile sager er underlagt ovennævnte kompetenceprincipper.
Sidste opdatering: 29/10/2018

matches: Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ansættelsesret06.11.2019
Sagen handlede om en borger, som på grund af en straffedom var blevet indlagt på et retspsykiatrisk afsnit. Under den halvandet år lange indlæggelse blev borgeren kropsvisiteret 41 gange. Kropsvisitationerne blev foretaget, når borgeren havde haft uovervåget besøg eller uledsaget udgang.
Ifølge den dagældende psykiatrilov kunne visitation gennemføres på baggrund af et frivilligt informeret samtykke, eller hvis der forelå en begrundet mistanke.
Borgeren mente ikke at have givet samtykke til at blive kropsvisiteret under indlæggelsen – og hvis han havde, var samtykket trukket tilbage, inden visitationerne blev gennemført. Derudover mente borgeren, at betingelserne for at gennemføre tvangsmæssige kropsvisitationer ikke var opfyldt, og at visitationerne var sket i strid med Menneskerettighedskonventionen.
Regionen, som i sagen var blevet stævnet af borgeren, mente, at borgeren havde givet samtykke til kropsvisitationerne. Derudover mente regionen, at betingelserne i den dagældende psykiatrilov for at kunne foretage visitationer uden samtykke/tvangsmæssigt var opfyldt.
Højesteret fandt, at det efter bevisførelsen kunne lægges til grund, at borgeren gennem det første år af sit ophold på det retspsykiatriske afsnit jævnligt protesterede mod at skulle visiteres og stillede spørgsmål ved lovligheden af kropsvisitationerne – og at han kun accepterede visitation, fordi han ellers ikke ville kunne få uovervåget besøg eller uledsaget udgang.
Højesteret udtalte, at ved vurderingen af, om det var godtgjort, at der havde været tale om et gyldigt samtykke, måtte karakteren af de vilkår, som han blev stillet over for, tages i betragtning – med andre ord måtte det forhold, at borgeren ikke kunne modtage uovervåget besøg eller uledsaget udgang uden at samtykke til visitation, tages i betragtning.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var givet et gyldigt samtykke, eller at der forelå begrundet mistanke. På den baggrund fandt Højesteret, at kropsvisitationerne var sket i strid med den dagældende psykiatrilov.
Godtgørelse efter Menneskerettighedskonventionen
Borgeren gjorde under sagen gældende, at han havde ret til godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26 eller princippet i denne sammenholdt med Menneskerettighedskonventionen, da betingelserne for at gennemføre tvangsmæssige kropsvisitationer ikke var opfyldt, og fordi visitationerne var sket i strid med Menneskerettighedskonventionen.
Under sagen havde borgeren forklaret, hvordan visitationerne var foregået. Her havde borgeren bl.a. forklaret, at visitationerne foregik fuldstændig afklædt med indtagelse af ydmygende stillinger, og at intime steder på kroppen blev undersøgt.
Højesteret fandt, at kropsvisitationerne indebar en nedværdigende behandling af borgeren i strid med Menneskerettighedskonventionens forbud mod totur og umenneskelig eller vanærende behandling (artikel 3).
Højesteret tilkendte borgeren en godtgørelse på 25.000 kr. efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26 sammenholdt med Menneskerettighedskonventionen. Godtgørelsens størrelse blev fastsat efter et skøn over sagens samlede omstændigheder og under hensyn til Menneskerettighedsdomstolens praksis. Ved udmålingen lagde Højesteret vægt på krænkelsernes karakter og antal og på, at visitationerne fandt sted gennem en længere periode.
at dommen viser, at der skal retsstridige krænkelser af en vis grovhed til, førend der kan blive tale om tilkendelse af godtgørelse for tort, og
at godtgørelsen blev udmålt på baggrund af et skøn over sagens samlede omstændigheder, herunder krænkelsens karakter og antal samt det forhold, at de foregik over en længere periode.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
4. juni 2018 Af Gustav Krohn Schaldemose
Højesteret har den 1. juni 2018 givet Beskæftigelsesministeriet medhold i en retssag anlagt af Lærernes Centralorganisation. Beskæftigelsesministeriet var tidligere blevet frifundet af landsretten i dom af 2. juni 2017.
Sagen angik om de fravigelser af arbejdstidsdirektivets regler om hviletid og fridøgn, som blev fastsat ved lovindgrebet i lærerkonflikten i 2013 (lov 409), var i strid med arbejdstidsdirektivet.
Højesteret fastslog først, at lov 409’s bestemmelser vedrørende lejrskoler mv. kunne fastsættes ved lov, jf. arbejdsdirektivets artikel 17. Allerede af den grund var disse bestemmelser ikke i strid med direktivet.
Højesteret tog herefter stilling til, om de bestemmelser lov 409, der ikke vedrørte lejrskoler m.v., og som gav mulighed for, at den daglige hvileperiode undtagelsesvis kunne nedsættes fra 11 til 8 timer en gang ugentligt, var blevet til i overensstemmelse med arbejdstidsdirektivet, hvorefter fravigelse kunne ske ved ”kollektiv overenskomst”.
Højesteret fandt generelt, at der ved fortolkningen og anvendelsen af begrebet ”kollektiv overenskomst” måtte tages udgangspunkt i national lovgivning og praksis.
Konkret fandt Højesteret, at bestemmelserne i lov 409 havde karakter af overenskomstbestemmelser. Højesteret lagde herved bl.a. vægt på, at bestemmelserne blev en integreret del af overenskomsterne på samme måde, som hvis parterne havde aftalt dem, og at bestemmelserne i det væsentligste var en videreførelse og forlængelse af det, som parterne tidligere havde aftalt.
Højesteret konkluderede derfor, at lov 409 ikke var vedtaget i strid med arbejdstidsdirektivet.
Beskæftigelsesministeriet var under hele sagen repræsenteret ved advokat Niels Banke.
Advokat E: guks@kammeradvokaten.dk
T: +45 72 30 78 38
M: +45 61 24 51 20
Læs Højesterets pressemeddelelse samt Højesterets og landsrettens domme her.


text:
4.06_NYHEDER PROCES - VILTOFT
Ny bog fra VILTOFT
Bogen Voldgiftsret er i dag udkommet i 3. udgave udarbejdet af VILTOFTs Peter Fauerholdt Thommesen.
Bogen er en samlet fremstilling af dansk voldgiftsret. Den inddrager nyeste rets- og voldgiftspraksis i Danmark, Sverige og Norge og ajourføres løbende på www.voldgiftsret.dk.
Bogen kan købes i Karnov Groups webshop.
Nye regler om sagkyndig bevisførelse træder i kraft
De nye regler om sagkyndig bevisførelse træder i kraft 1. juli 2017. Fra ikrafttrædelsesdatoen omfatter reglerne også verserende sager, og det kan derfor allerede nu være en fordel at gøre sig det klart, hvilke muligheder og risici de nye regler frembyder for ens verserende sager.
For en mere uddybende gennemgang af de nye regler om sagkyndig bevisførelse henvises til vores artikel af 1. februar 2017, som kan læses her.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk eller Tobias Weibel, tw@viltoft.dk
Artiklen kan ikke erstatte juridisk rådgivning.
MgO-kendelse i den første prøvesag – entreprenør frikendt,	rådgiver dømt
Den 21. juni 2017 blev der afsagt kendelse i den første prøvesag om MgO-vindspærreplader.
MgO-plader er blevet anvendt i facader på ca. 20.000 almene boliger og et stort antal privatboliger, sygehuse, dagsinstitutioner og erhvervsbygninger. I nogle af byggerierne er der opstået fugtskader, som ifølge flere rapporter skyldes de fugtopsugende og saltholdige MgO-plader.
Kendelsen af den 21. juni 2017 angik en sag, hvor en rådgiver (arkitekt) havde projekteret en traditionel fiberarmeret vindspærreplade. Entreprenøren forespurgte efterfølgende, om vindspærrepladen kunne ændres til en anden type og foreslog en MgO-plade. Entreprenøren sendte herefter noget forskelligt materiale til rådgiveren, der godkendte ændringen.
I kendelsen lægges til grund, at MgO-pladerne er uegnede til anvendelse i et dansk klima i lette facader med ventilerede konstruktioner.
Voldgiftsretten fandt, at rådgiver efter aftalen med bygherren var forpligtet til at følge kvalitetssikringsbekendtgørelsen og -vejledningen, herunder om anvendelse af gennemprøvede materialer.
Voldgiftsretten fandt, at rådgiver på baggrund af det fra entreprenøren modtagne materiale samt entreprenørens oplysning om ikke at have erfaring med produktet i 2010 måtte have vidst, at MgO-plader var et nyt, ikke-gennemprøvet materiale. Rådgiver var herefter ansvarlig efter kvalitetssikringsreglerne for at have undladt at meddele bygherren denne oplysning, uanset at rådgiver ikke havde grundlag for mistanke om, at anvendelse af det nye materiale var risikabelt.
Kendelsen afklarer en række spørgsmål, herunder at rådgiver var berettiget til at lægge datablade til grund, og at rådgiver ikke var forpligtet til at foranstalte særlige undersøgelser inden projektering eller accept af MgO-pladerne.
Kendelsen illustrerer dog også, at der er en række forhold, som skal afklares i de enkelte sager, førend det kan konkluderes, om rådgiver og/eller entreprenør ifalder ansvar:
Er kvalitetssikringsbekendtgørelsen en udtrykkelig del af aftalegrundlaget?
Vil MgO-pladen på tidspunktet for projektering/udførelse i den konkrete sag stadig være at betragte som ”ny” og ”uprøvet”?
I hvilket omfang blev rådgiver oplyst om (fra entreprenør eller datablade), at der var tale om et nyt og uprøvet produkt?
Oplyste entreprenøren (eller leverandøren) at have erfaring med produktet?
Kan leverandør/mellemhandler inddrages med henblik på ansvar efter produktansvarsreglerne?
Artiklen kan også hentes i pdf.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Steen Hellmann, sh@viltoft.dk, Henrik Hauge Andersen, hha@viltoft.dk eller Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk
Nye regler om sagkyndig bevisførelse
Den 13. december 2016 vedtog Folketinget lovforslag nr. L 20 om ændring af retsplejelovens bestemmelser om sagkyndig bevisførelse. Lovændringen er baseret på Retsplejerådets betænkning nr. 1558 fra 2016 om sagkyndig bevisførelse og træder i kraft den 1. juli 2017.
Lovændringen skal ses i forlængelse af den liberalisering af reglerne om syn og skøn, der blev gennemført i 2014, hvorefter parterne ikke længere behøver at blive enige om spørgsmål til skønsmanden.
Lovændringen er nok den væsentligste ændring af reglerne om sagkyndig bevisførelse siden retsplejeloven af 1916. Den nye lovændring liberaliserer yderligere syn- og skønsinstituttet og åbner samtidig op for nye muligheder for at anvende eksperterklæringer.
§ 198, stk. 1, 2. pkt.
Den nye bestemmelse får følgende ordlyd:
”Finder retten det hensigtsmæssigt under hensyn til sagens og skønstemaets karakter, kan den udpege flere skønsmænd til at besvare samme spørgsmål.” [Vores fremhævning]
Det er en nyskabelse, at flere skønsmænd med lovændringen kommer til at kunne besvare samme spørgsmål. Tidligere har flere skønsmænd som det klare udgangspunkt alene kunnet besvare forskellige spørgsmål i kraft af deres forskellige sagkundskaber. Fremadrettet vil skønsmænd med samme sagkundskab altså kunne besvare de samme spørgsmål.
Ændringen er en anerkendelse af, at der i visse tilfælde kan være flere konkurrerende, men fagligt/videnskabeligt korrekte svar på et givent spørgsmål.
Det er herudover værd at bemærke, at bestemmelsen med formuleringen ”hensigtsmæssigt” – og ikke eksempelvis ”påkrævet” eller ”nødvendigt” – som udgangspunkt sætter barren lavt for, hvornår retten kan udpege flere skønsmænd.
§ 209, 2. pkt.
§ 209 får ved lovændringen følgende tilføjelse:
”Det samme gælder fornyet syn og skøn ved andre skønsmænd, når retten finder det hensigtsmæssigt under hensyn til de fremførte indsigelser og andre muligheder for at få skønstemaet yderligere belyst eller til sagens og skønstemaets karakter.”
Det har også tidligere i overensstemmelse med § 209 været muligt at gennemføre fornyet syn og skøn over samme genstand, men praksis omkring et sådant fornyet syn og skøn har været særdeles restriktiv. Den nye tilføjelse har til formål at åbne betragteligt op for denne adgang.
§ 209a, stk. 1 og 2
Den nye § 209a, stk. 1 får følgende ordlyd:
”Retten kan i en borgerlig sag efter fælles anmodning fra sagens parter tillade, at parterne som supplement til eller i stedet for optagelse af syn og skøn fremlægge erklæringer som parterne hver især indhenter fra sagkyndige, om konkrete forhold af teknisk økonomisk eller lignende karakter. Rettens tilladelse omfatter også sagens behandling i ankeinstansen.” [Vores fremhævning]
Dette er lovændringens mest betydelige nyskabelse og åbner op for sagkyndig bevisførelse løsrevet fra det traditionelle syn og skøn. Tidligere har sagkyndig bevisførelse som bekendt næsten udelukkende fundet sted gennem de af retten udpegede, uvildige skønsmænd.
Med ændringen bliver det muligt for parterne – når de kan blive enige herom – at anvende deres egne, partsudpegede specialister, som supplement til eller i stedet for et traditionelt syn og skøn.
§ 209a, stk. 2 får følgende ordlyd:
”Ved afhøring af sagkyndige, der har afgivet de i stk. 1 nævnte erklæringer, kan de sagkyndige som udgangspunkt overvære afhøringen af hinanden og eventuelle skønsmænd, og retten kan give de sagkyndige lov til at rådføre sig med hinanden, inden de svarer.” [Vores fremhævning]
Stk. 2 giver mulighed for, at de sagkyndige i højere grad kan ”se hinanden over skulderen” og assistere de procesførende advokater under de ofte meget teknisk prægede afhøringer af sagkyndige.
Herudover giver bestemmelsen mulighed for, at de sagkyndige kan rådslå sig med hinanden, således at eventuelle misforståelser kan undgås, og de sagkyndige kan fokusere på de områder, hvor de reelt er uenige.
Dette system er i udlandet kendt som ”witness conferencing” og er anvendt med stor succes i international voldgift, samt f.eks. i Norge og Sverige.
Samlet set åbner § 209a således op for en helt ny og langt mere fleksibel form for sagkyndig bevisførelse.
Førend man anmoder om fremlæggelse af sagkyndige erklæringer fra partsudpegede specialister skal man være opmærksom på, at omkostningerne hertil ikke dækkes under sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 316, stk. 1.
§ 341a, stk. 1 og 2
Den nye bestemmelse får i stk. 1 følgende ordlyd:
”Erklæringer om konkrete forhold af teknisk, økonomisk eller lignende karakter, som en part inden sagsanlægget har indhentet hos sagkyndige, kan fremlægges som bevis, medmindre erklæringens indhold, omstændighederne ved dens tilblivelse eller andre forhold giver grundlag for at fravige udgangspunktet. Har en part fremlagt en sådan erklæring kan modparten under i øvrigt samme betingelser fremlægge en tilsvarende erklæring, selvom denne erklæring først har kunnet indhentes efter sagens anlæg.”[Vores fremhævning]
Tidligere har praksis omkring ensidigt indhentede erklæring været sådan, at en erklæring, der var ensidigt indhentet før sagens anlæg, kunne fremlægges, mens erklæringer, der var ensidigt indhentet efter sagens anlæg, ikke kunne fremlægges. Sagens anlæg var med andre ord skæringsdag for, hvornår man kunne indhente en ensidig erklæring og fremlægge denne som bevis. Første led af den nye § 341a, stk. 1 kodificerer således gældende retspraksis.
Denne retsstilling gav i en række tilfælde sagsøgeren en urimelig fordel, da sagsøgeren i sagens natur kontrollerer, hvornår sagen anlægges, og dermed også indirekte, hvilket bevis sagsøgte kunne fremlægge.
Lovændringen retter med § 341a, stk. 1’s andet led delvist op på denne uhensigtsmæssige retstilstand, idet bestemmelsen giver mulighed for at fremlægge en ensidig erklæring indhentet efter sagens anlæg, når modparten har fremlagt en ensidig erklæring indhentet inden sagens anlæg. Lovændringen kalkerer på dette punkt retstilstanden fra Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed, hvor VILTOFT i en sag fra 2011 fik tilladelse til at fremlægge en sagkyndig erklæring indhentet efter sagsanlæg, se vores artikel “Fremlæggelse af ensidigt indhentet erklæring” af 2. november 2011.
Bestemmelsen giver ikke en selvstændig ret til at fremlægge en ensidig erklæring indhentet efter sagens anlæg. Serveretten forbliver således hos den – sandsynligvis sagsøgeren – der har indhentet en ensidig erklæring inden sagens anlæg. Dette skal dog sammenholdes med den generelt udvidede mulighed for at anvende sagkyndige erklæringer, som behandlet ovenfor under § 209a, stk. 1.
Den nye § 341a, stk. 2 stadfæster herudover den seneste retspraksis omkring fremlæggelse af juridiske responsa og giver dermed en lovhjemlet adgang til at fremlægge sådanne responsa til støtte for en parts anbringender.
De nye regler om sagkyndig bevisførelse gør op med den hæderværdige, men utidssvarende tanke om, at retten i ethvert tilfælde kunne udpege én skønsmand med ideelle faglige kvalifikationer til at besvare ethvert teknisk spørgsmål.
Verden er betydeligt mere kompleks, end da syn og skønssystemet blev indført i 1916, og de nye regler om sagkyndig bevisførelse imødekommer denne virkelighed ved at anerkende, at der kan være mere end én sandhed, selv når det drejer sig om tekniske/videnskabelige spørgsmål.
De nye regler vil således forhåbentlig kunne bidrage til flere nuancerede og materielt rigtige afgørelser.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Tobias Weibel, tw@viltoft.dk
Fremtidens byggevoldgift
VILTOFT’s partnere Michael Gjedde-Nielsen og Peter Fauerholdt Thommesen har skrevet en artikel om dansk og international byggevoldgift i lyset af revisionen af AB-systemet.
Artiklen er netop blevet offentliggjort i Tidsskrift for Bolig- og Byggeret (TBB 2016.883).
Artiklen gengives her med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk
Højesteret: Facebook-venner er ikke rigtige venner
I de senere år er der kommet øget fokus på voldgiftsdommeres mulige inhabilitet i voldgiftssager herhjemme. I den forbindelse kan det give anledning til overvejelser, om det forhold, at en voldgiftsdommer har forbindelse til parterne eller deres advokater via sociale netværk som LinkedIn eller Facebook, kan gøre voldgiftsdommeren inhabil.
Højesteret har den 11. september 2015 afsagt en kendelse, som kaster lys over spørgsmålet. Sagen angik en domsmand i en straffesag, som på Facebook var ”ven” med den forurettede i sagen, og som afgav vidneforklaring i byretten. Den forurettede var medlem af Borgerrepræsentationen i København og var blevet overfaldet af den tiltalte i straffesagen i anledning af offentlige ytringer i forbindelse med en demonstration om statens salg af DONG-aktier.
Den tiltalte mente, at domsmanden var inhabil på grund af ”venskabet”.
Højesteret udtalte, at det følger af retsplejelovens § 61, at en domsmand er inhabil, hvis der på grund af domsmandens tilknytning til sagen eller sagens parter kan rejses tvivl om domsmandens fuldstændige upartiskhed. For at føre til inhabilitet skal tvivlen være rimeligt begrundet i objektive omstændigheder.
Højesteret lagde til grund, at der ikke havde været anden kontakt mellem domsmanden og den forurettede end to positive kommentarer fra domsmanden på den forurettedes Facebook-opslag, samt ved, at domsmanden i et enkelt tilfælde havde udtrykt støtte til fordel for den forurettede i en kampagne, der forholdt sig kritisk til den forurettedes holdninger. Domsmanden og den forurettede kendte ikke hinanden personligt og havde aldrig mødtes eller talt med hinanden, og domsmandens kommentarer på Facebook omhandlede ikke straffesagen.
Højesteret udtalte på den baggrund, at den omstændighed, at domsmanden var ”ven” med den forurettede på Facebook, og den interaktion, der havde været på Facebook mellem parterne, ikke var egnet til at rejse berettiget tvivl om domsmandens fuldstændige upartiskhed. Domsmanden var altså ikke inhabil og kunne dømme i sagen.
Når kendelsen også har relevans for voldgiftssager, er det, fordi det normalt antages herhjemme, at voldgiftsdommere skal leve op til samme krav til upartiskhed som domsmænd og dommere ved de almindelige domstole i øvrigt, jf. principperne i retsplejelovens § 61.
Højesterets kendelse er i øvrigt på linje med IBA Guidelines on Conflicts of Interest in International Arbitration, som udkom i en ny udgave i oktober 2014. Her er det anført, at det forhold, at en voldgiftsdommer er forbundet via sociale netværk med parterne eller deres advokater, ikke giver anledning til rimelig tvivl om upartiskheden, og ikke er et forhold, som voldgiftsdommeren skal oplyse om over for parterne. Derimod bør et nært personligt venskab med en part eller en advokat i sagen oplyses over for parterne i forbindelse med udpegningen som voldgiftsdommer.
Læs Højesterets kendelse her.
Kan en part bare ignorere en aftale om mediation?
Kontrakter indeholder ofte vilkår om, at parterne skal søge at løse deres konflikter ved forhandling eller mediation, inden de går ad rettens vej. En ny afgørelse fra Sø- og Handelsretten behandler spørgsmålet, om en part – på trods af disse vilkår – kan gå direkte til retten.
Sø- og Handelsretten nåede den 20. januar 2015 frem til, at et aftalt vilkår om mediation ikke fratog en part muligheden for at anlægge sag ved retten, selv om vilkåret ikke var blevet fulgt.
Ifølge mediationsvilkåret skulle parterne forsøge at løse deres konflikter gennem mediation, inden en retssag kunne anlægges.
Vilkåret fandtes i en aftale om transport af vindmøller fra 2009 mellem Siemens Wind Power A/S’ engelske datterselskab, Siemens Ltd (”Siemens”), og det danske fragtselskab Franck & Tobiesen, der senere skiftede navn til Shipping.dk Chartering A/S (”Shipping.dk”).
Konflikten opstod, fordi vindmøllerne blev beskadiget under transporten til England.
Siemens anlagde i februar 2010 sag i England mod både Shipping.dk og selskabets underleverandører. Siemens tilbagekaldte dog senere kravet mod Shipping.dk for i stedet at anlægge særskilt sag mod dette selskab ved Sø- og Handelsretten i Danmark.
Den engelske sag vedrørte herefter kun forholdet mellem Siemens og underleverandørerne. Her blev der afholdt mediationsforhandlinger i januar 2013. I forhandlingerne deltog også Shipping.dk, selv om selskabet ikke længere var part i sagen. Shipping.dk ønskede dog ikke at deltage i det forlig, der blev indgået med underentreprenørerne.
Spørgsmålet var nu, om den danske sag mod Shipping.dk skulle afvises, fordi Siemens ikke havde opfordret til mediation, inden sagen blev anlagt.
Sø- og Handelsretten afviste ikke sagen. Mediationsvilkåret forhindrede ikke Siemens i at anlægge sag i en situation, hvor dette var nødvendigt for at undgå, at kravet forældedes. Det havde desuden betydning for retten, at der faktisk var blevet afholdt mediation i England, selv om det altså var i en særskilt sag.
Sø- og Handelsrettens afgørelse (sag H-41-10) kan læses her.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Jeppe Hunsdahl, jh@viltoft.dk
Svensk voldgiftsreform. Kan vi lære noget?
I anledning af 15-året for den svenske voldgiftslov har et udvalg nedsat af det svenske justitsministerium udarbejdet en betænkning med forslag til reform af loven. En række af forslagene kan også have interesse på denne side af Øresund.
Læs udvalgsbetænkningen her.
Ved vedtagelsen af den svenske voldgiftslov i 1999 besluttede man i Sverige – i modsætning til, hvad man gjorde i Danmark ved vedtagelsen af den danske voldgiftslov i 2005 – at loven ikke skulle være baseret direkte på UNCITRAL’s modellov om international handelsvoldgift. Denne grundlæggende præmis har udvalget ikke ændret ved, men den svenske voldgiftslov forholder sig dog til modellovens bestemmelser og er derfor på mange punkter sammenlignelig med den danske voldgiftslov.
Betænkningen indeholder bl.a. følgende reformforslag:
I voldgiftssager med flere indklagede skal byretterne kunne udpege samtlige voldgiftsdommere (dvs. også på klagers vegne), hvis de indklagede ikke kan blive enige om at udpege en fælles voldgiftsdommer.
Det skal være muligt at kumulere (sammenlægge) voldgiftssager, hvis de samme voldgiftsdommere er udpeget i alle sagerne, og alle parterne er indforstået med sammenlægningen.
Ligesom i Danmark kan svenske voldgiftsretters beslutninger om foreløbige retsmidler i dag ikke tvangsfuldbyrdes ved domstolene. Voldgiftsretterne skal imidlertid fremover have mulighed for at afsige en særskilt – eksigibel – kendelse om foreløbige retsmidler, hvis parterne har givet mulighed for det i voldgiftsaftalen.
Alle søgsmål om tilsidesættelse af voldgiftskendelser skal anlægges ved samme domstol, nemlig Svea hovrätt, og det skal være muligt at gennemføre tilsidesættelsesproceduren på engelsk.
Sager om tilsidesættelse af voldgiftskendelser skal kun kunne ankes fra Svea hovrätt til Högsta domstolen med særlig tilladelse.
Parterne skal ikke længere have mulighed for at indbringe afgørelser om voldgiftsrettens omkostninger for domstolene, hvis afgørelsen er truffet af andre end voldgiftsretten selv, f.eks. af voldgiftsinstituttet.
Det er udvalgets forslag, at ændringerne implementeres med virkning pr. 1. juli 2016.
En arbejdsgruppe nedsat af Voldgiftsinstituttet arbejder med mulige reformforslag til den danske voldgiftslov. Det videre endnu ikke, hvornår dette arbejde afsluttes.
Er Voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommerordning i strid med voldgiftsloven?
Efter at have tabt en voldgiftssag mod en håndværker ved Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed forsøgte bygherren at få kendelsen tilsidesat ved domstolene. Bygherren fremsatte en lang række indsigelser. Bl.a. gjorde bygherren gældende, at det var i strid med voldgiftsloven, at der var anvendt en faglig – ikke-juridisk – enevoldgiftsdommer (en arkitekt) til at afgøre sagen, som skulle afgøres efter gældende ret, og at det var uhjemlet og betænkeligt, at der havde medvirket en juridisk sekretær fra voldgiftsnævnet.
Bygherren – der selv ved voldgiftssagens begyndelse havde samtykket i udpegningen af enevoldgiftsdommeren – fik ikke medhold i nogen af sine indsigelser. Både byretten og landsretten mente ikke, at voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommerordning var i strid med voldgiftsloven.
Resultatet forekommer i den konkrete sag ret oplagt. Et samtykke til at lade en arkitekt fungere som enevoldgiftsdommer giver ikke meget spillerum for senere indsigelser om, at arkitekten har misforstået, hvad der er gældende ret, og ikke er i stand til at afgøre sagen.
Man kan dog med rette mene, at der er behov for klare(re) retningslinjer om, hvad den juridiske sekretærs rolle er i voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommersager. Der må ikke herske tvivl om, at sekretæren netop kun er sekretær, og at det ene og alene er voldgiftsdommeren, der afgør tvisten.
Sagen er trykt i Ugeskrift for Retsvæsen 2015, side 1192. De rejste spørgsmål er i øvrigt behandlet i Juul & Thommesen: Voldgiftsret (2. udg., 2008), side 171 og 271.
Ny og principiel højesteretsdom om voldgiftsbehandling af direkte krav mod underrådgivere
Sagen drejede sig om, hvorvidt bygherrens ansvarsforsikringsselskab – efter at have udbetalt erstatning til en naboejendom, som blev ramt af sætningsskader på grund af en mulig projekteringsfejl – kunne rejse et direkte krav mod den projekterende underrådgiver ved de almindelige domstole, eller om et sådant krav skulle indbringes for Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed.
VILTOFT førte sagen for underrådgiveren, der fik medhold i, at kravet skulle voldgiftsbehandles.
Højesteret fastslog for det første, at ansvarsforsikringsselskabet var indtrådt i forsikringstagers (bygherres) retsstilling over for den tekniske rådgiver. Selv om erstatningen således blev udbetalt til den skadelidte nabo, fandtes erstatningsansvarslovens § 22, stk. 1, ikke at føre til, at forsikringsselskabet var indtrådt i naboens retsstilling over for den tekniske rådgiver.
Det blev herefter afgørende for sagen, om bygherren skulle gøre sit krav gældende mod den tekniske rådgiver ved de almindelige domstole eller ved voldgift.
Højesteret nåede – i modsætning til både byretten og Østre Landsret – til det resultat, at forsikringsselskabet var bundet af de bestemmelser om voldgift, der var indeholdt både i rådgiveraftalen mellem bygherren og totalrådgiveren og i aftalen mellem totalrådgiveren og underrådgiveren, som begge var baseret på den sædvanlige bestemmelse om voldgiftsbehandling i ABR 89. Højesteret lagde i denne forbindelse særligt vægt på, at kravet mod underrådgiver udsprang af en tvist om den tekniske rådgivers løsning af opgaven, og at der var aftalt voldgift i begge rådgivningsaftaler.
Der har tidligere hersket nogen usikkerhed om voldgiftsklausulers bindende virkning i forhold til tredjemand. Højesterets nye dom om dette spørgsmål medvirker i al fald til en vis afklaring af dette spørgsmål.
At der fortsat i sager om bl.a. en bygherres direkte krav mod underrådgiver tegner sig visse gråzoner, illustreres af udfaldet i ”DR-sagen”. Som omtalt i Viltofts nyhedsbrev den 7. februar 2014 nåede voldgiftsretten i denne sag til det resultat, at bygherren ikke var bundet af bestemmelserne om ansvarsbegrænsning i aftalen mellem hovedrådgiver og underrådgiver.
Højesteretssagen blev for underrådgiveren ført af VILTOFT.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Claus Berg, cb@viltoft.dk
DR vinder omfattende voldgiftssag om rådgiveransvar i DR Byen
Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed har ved kendelse af 13. januar 2014 sat endeligt punktum i en langvarig tvist om rådgiveransvaret for fejl i de statiske beregninger for Nyhedshuset i DR Byen.
Voldgiftssagen drejede sig om fejl i de statiske beregninger for dækkonstruktionen i Nyhedshuset, hvor der var anvendt et såkaldt bobledæk. DR havde som bygherre overladt de statiske beregninger af dækket til en mindre dansk rådgivervirksomhed, med hvem DR havde aftalt en ansvarsbegrænsning på kr. 1 mio. Denne rådgiver fandtes at have gjort sig skyldig i grov uagtsomhed ved udformning af beregninger, men virksomheden havde ingen midler til at opfylde erstatningskravet. Afgørelsen er, så vidt det vides, første eksempel i dansk rets- og voldgiftspraksis på, at der er statueret grov uagtsomhed for en teknisk rådgiver.
DR’s totalrådgiver i sagen, Arkitektfirmaet Dissing+Weitling fandtes ikke at have begået fejl i relation til de statiske beregninger. Derimod blev der givet DR medhold i et såkaldt direkte erstatningskrav (springende regres) mod Niras, der som underrådgiver for bobledæk-rådgiveren havde kontrolleret de statiske beregninger i henhold til anerkendelsesordningen for statikere. Niras fandtes således at have begået “professionelle fejl af en sådan karakter“, at bygherren kunne rejse erstatningskrav efter almindelige regler om erstatning uden for kontrakt. Erstatningskravet blev fastsat til knap kr. 66 mio., hvilket er bemærkelsesværdigt i lyset af, at Niras’ honorar for udførelsen af statikerkontrollen kun udgjorde kr. 80.000, som Niras også havde begrænset sit ansvar til i aftalen med bobledæk-rådgiveren. Under de givne omstændigheder skulle bygherren imidlertid ikke respektere denne ansvarsbegrænsning i det direkte krav mod underrådgiveren.
Voldgiftssagen blev for DR ført af VILTOFT.
Metroselskabet vinder historisk voldgiftssag om Metroen i København
Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed har ved kendelse af 27. august 2013 sat endeligt punktum i en tvist mellem entreprenørkonsortiet COMET og Metroselskabet om Metroens etape 1 og 2A. Tvisten har verseret siden 2004.
Voldgiftssagen er den største, der hidtil har verseret ved Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed, og den har omfattet en række principielle og komplicerede entrepriseretlige spørgsmål. Med kendelsen af 27. august 2013 står det klart, at Metroselskabet samlet set har vundet sagen.
COMET, der fra 1996-2003 forestod bygge- og anlægsarbejderne på Metroens etape 1 og 2A – dvs. strækningen fra henholdsvis Lergravsparken og Vestamager til Frederiksberg – anlagde sagen i 2004 med krav om Metroselskabets betaling af mere end 3 mia. kr. Kravet vedrørte en lang række forhold, herunder et såkaldt globalt krav vedrørende forsinkelse og forstyrrelse (delay and disruption) på ca. 2 mia. kr. Metroselskabet påstod frifindelse og rejste et selvstændigt modkrav under sagen på ca. 1 mia. kr.
Voldgiftsretten har samlet set givet Metroselskabet medhold i et nettokrav på ca. 730 mio. kr., inkl. renter.
Desuden har voldgiftsretten pålagt COMET at betale 70 mio. kr. til Metroselskabet til dækning af sagsomkostninger samt at betale samtlige voldgiftsrettens omkostninger forbundet med sagen.
VILTOFT har repræsenteret Metroselskabet under hele voldgiftssagen. VILTOFT har siden 1994 været Metroselskabets juridiske rådgiver i alle entreprise- og udbudsretlige spørgsmål vedrørende metrobyggeriet i København, senest i forbindelse med Cityringen og afgreningen til Nordhavn.
Læs Metroselskabets pressemeddelelse her.
Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Michael Gjedde-Nielsen, mgn@viltoft.dk
Få nu fart på den voldgift!
ICC’s verdensomspændende voldgiftsinstitut indfører fra årsskiftet nye regler, som bl.a. byder på et nyt retsmiddel i hastesager, og som sætter voldgiftsdommerne – og parternes – evne til at sikre fremdrift under lup.
ICC’s nye voldgiftsregler revolutionerer ikke voldgiftsbehandlingen ved ICC. Heldigvis, vil nogle nok tænke. De gældende regler fra 1998 har generelt fungeret udmærket, og tanken med revisionen har derfor været kun at foretage ændringer, der er et reelt behov for. Styrende fore revisionsarbejdet har bl.a. været ønsket om at skabe større gennemsigtighed i reglerne ved at kodificere voldgiftsinstituttets administrative praksis på en række centrale områder – som ikke har været umiddelbart tilgængelig – samt ønsket om at kunne imødekomme behovene hos sofistikerede brugere af voldgift.
Nogle få ændringer får næppe stor betydning for danske brugere af ICC-voldgift. Reglernes anvendelsesområde er f.eks. ændret fra “business disputes of an international character” til slet og ret “disputes” for at udelukke tvivl om, at også voldgiftssager, hvor stater er parter, herunder investeringsvoldgiftssager, kan behandles ved ICC. I et forsøg på at løse problemer med voldgiftsklausuler, der foreskrives voldgift ved ét institut behandlet efter et andet instituts regler, er det endvidere fastslået, at kun ICC kan administrere voldgiftssager i henhold til ICC’s regler. Andre ændringer giver bud på løsning af problemer, som forekommer i alle typer af voldgiftssager, uanset om de behandles i ICC-regi, og disse ændringer kan derfor være til nytte for de fleste, der har med voldgift at gøre.
Mere effektiv voldgift
Et første eksempel på bestemmelser, hvis principper med fordel kan anvendes i enhver voldgiftssag, er de nye bestemmelser om effektivisering af voldgiftsprocessen. Bestemmelserne er indsat for at imødekomme massiv efterspørgsel blandt brugerne af ICC-voldgift efter at nedbringe sagsbehandlingstider og omkostninger.
Så snart en voldgift er nedsat efter 2012-reglerne, skal den indkalde paterne til en såkaldt case management conference, hvor voldgiftsagens nærmere tilrettelæggelse drøftes (artikel 24). Der er tale om et forberedende møde, som minder meget om et, vi kender fra den civile retspleje herhjemme, jf. retsplejelovens § 353, og som også praktiseres ved Voldgiftsinstituttet og Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed. I et appendiks til reglerne gives en række konkrete eksempler på, hvilke tiltag parterne og voldgiftsretten bl.a. kan overveje, herunder udskillelse af spørgsmål til særskilt behandling, udelukkende skriftlig behandling af visse spørgsmål, tilvejebringelse af beviser osv.
Samtidig følger det af de nye regler, at ikke bare voldgiftsretten, men også parterne er forpligtede til at medvirke til, at voldgiftssagen gennemføres hurtigt og på en procesbesvarende måde. Voldgiftsretten kan lade det få omkostningsmæssige konsekvenser for en part, som ikke lever op til dette. Hvad angår voldgiftsdommerne indgik deres omhu og længden af voldgiftsprocessen allerede efter 1998-reglerne som kriterier i instituttets fastsættelse af voldgiftsdommerens honorar. Kriterierne er nu skærpet, således at instituttet også vil vurdere voldgiftsdommernes effektivitet og evne til at udarbejde udkast til voldgiftskendelse inden for den fastsatte frist. Det må forventes, at ICC fremover vil følge sagens fremdrift meget nøje.
Sager med mange parter
Intet kan som sager, der involverer mere end to parter, eller som vedrører en flerhed af kontrakter og voldgiftsklausuler, volde kvaler i voldgiftsretten. En hovedentreprenør, der mødes med et erstatningskrav fra bygherren, ønsker f.eks. at søge regres hos sine to underentreprenører. Eller en virksomhedskøber kræver prisnedslag og mødes med sælgerens modkrav baseret på en separat licensaftale, som parterne indgik i forbindelse med overdragelsen. 1998-reglerne er stort set tavse herom, hvordan den slags håndteres i ICC-regi, hvis der ikke foreligger én, altomfattende voldgiftsaftale, og en part gør indsigelse mod voldgiftsrettens kompetence.
Det er der søgt rådet bod på med en række nye bestemmelser (artikel 6(4), 7-10 og 36(4)), der kodificerer ICC’s administrative praksis på området og fastlægger regler for adcitation og kumulation. Bestemmelserne er vel den mest markante nyskabelse i 2012-reglerne.
Rejser der ved sagen anlæg indsigelse mod voldgiftsrettens kompetence, skal voldgiftsinstituttets sekretariat efter de nye regler vurdere, om sagen skal henvises direkte til voldgiftsretten med henblik på dennes stillingtagen, eller om sagen – hvor indsigelsen umiddelbart har mere for sig – i første omgang bør forelægges instituttets øverste organ, the Court. Forelægges sagen the Court, træffer the Court en foreløbig afgørelse om, hvorvidt sagen på det foreliggende grundlag kan fortsætte. Afgørelsen træffes efter følgende principper:
Involverer voldgiftssagen flere end to parter, kan sagen fortsætte, hvis the Court vurderer (“is satisfied”), at der muligvis består en ICC-voldgiftsklausul, som binder alle parter (“an arbitration agreement … that binds them all may exist”).
Omfatter voldgiftssagen flere krav fremsat på baggrund af flere voldgiftsaftaler, kan sagen fortsætte, hvis the Court vurderer, (i) a aftalerne er kompatible (“compatible”), herunder med hensyn til valg af voldgiftssted, sprog, antal voldgiftsdommere osv., og (ii) at alle parter muligvis har accepteret, at de rejste krav behandles samler under én voldgiftssag (“may have agreed that those claims can be determined together in a single arbitration”). Vurderingen under (ii) har til formål at fastslå, om parterne kan have haft intentioner om, at tvister som den opståede kunne behandles under ét. Det vil her bl.a. have betydning, hvem aftaleparterne er, om kravene udspringer af samme retsforhold, om der er tidsmæssig eller anden sammenhæng mellem aftalerne osv., sml. også kriterierne for kumulation nedenfor.
The Courts afgørelse er ikke bindende. Lyder den på, at sagen ikke kan fortsætte, kan den indbringes for domstolene. Hvis sagen derimod kan fortsætte, henvises den til voldgiftsretten, som træffer endelig afgørelse om spørgsmålet. Det er værd at bemærke, at 2012-reglerne ikke giver noget (direkte) svar på, hvordan voldgiftsretten (eller domstolene) i sidste ende skal afgøre spørgsmålet, hvilket da også til dels afhænger af det lands retsregler, som gælder i den enkelte sag. Voldgiftsdommere og andre kan imidlertid finde inspiration i de samme retningslinjer, som ICC-voldgiftsinstituttet følger efter 2012-reglerne, og som er ophavspersonernes bud på løsning af den slags problemer.
De nye regler om adcitation og kumulation findes i artikel 7 og 10. Artikel 7 fastslår, at en part i en ICC-voldgiftsag kan begære adcitation af yderligere parter uden de øvrige parters samtykke, så længe der endnu ikke er udpeget en voldgiftsdommer. Begæringen behandles herefter efter de retningslinjer, der er beskrevet ovenfor. Efter artikel 10 kan the Court på en parts begæring kumulere to eller flere verserende ICC-voldgiftssager, hvis parterne samtykker, eller hvis alle krav er fremsat på baggrund af samme voldgiftsaftale. Hvor der er fremsat krav på baggrund af flere voldgiftsaftaler, kan sagerne kumuleres, hvis sagernes parter er de samme, hvis tvisterne udspringer af samme retsforhold (“arise out of the same legal relationship”), og hvis voldgiftsaftalerne findes at være kompatible. Der foretages i alle tilfælde en konkret vurdering.
Efter at de lærde i en årrække har diskuteret, om parterne i international voldgift automatisk er underlagt en forpligtelse til ikke at oplyse om eller fra voldgiftssagen, synes der efterhånden at være enighed om, at spørgsmålet bedst overlades til parterne at regulere i deres (voldgifts)aftale. Senest er retstilstanden i Frankrig ændres således, at der ikke længere gælder en udfyldende regel om fortrolighed for parterne i international voldgift. På linje hermed indeholder ICC’s nye regler – ligesom 1998-reglerne – ingen bestemmelser, der pålægger parterne fortrolighedspligt.
Derimod introducerer 2012-reglerne en bestemmelse (artikel 22(3)), hvorefter voldgiftsretten på en parts anmodning kan tage skridt til at sikre fortrolighed om hele eller dele af voldgiftsprocessen, og de oplysninger, som udveksles. Det fremgår, at voldgiftsretten “may make orders concerning the confidentiality of the arbitration proceedings or of any other matters in connection with the arbitration and may take measures for protecting trade secrets and confidential information”. Tanken har fra ICC’s side været at afspejle den praksis, som allerede i dag følges af voldgiftsdommere i bl.a. ICC-voldgiftsager. Man kan imidlertid rejse spørgsmålet, om voldgiftsretten virkelig kan tiltage sig sådanne beføjelser, hvis parterne ikke i øvrigt er underlagt fortrolighedspligt. Svaret vil i sidste ende afhænge af det lands regler, som er gældende for voldgiftsprocessen (lex arbitri), men i hvert fald efter dansk ret er det uproblematisk at vedtage en sådan bestemmelse, og der er utvivlsomt ofte behov for sådanne confidentiality orders for at værne om en part eller voldgiftssagen som helhed. Dansk Forening for Voldgifts regler om bevisoptagelse i voldgiftssage, der søger at give anbefalinger om best practice på området, indeholder i øvrigt en lignende bestemmelse om, at voldgiftsretten kan tage skridt for at sikre, at beviser underlægges fortrolighedsbeskyttelse, hvor det findes passende.
Nyt foreløbigt retsmiddel
Formentlig inspireret af Stockholms Handelskammers voldgiftsinstituts regler fra 2010 introducerer 2012-reglerne et nyt foreløbigt retsmiddel, som parterne kan gøre brug af i hastende tilfælde, hvor der er aftalt voldgifts ved ICC, men hvor der endnu ikke er nedsat en voldgiftsret. En part kan således – som alternativ til de foreløbige retsmidler ved domstolene – anmode instituttet om at udpege en såkaldt emergency arbitrator, som efter en kort proces, hvor parterne får mulighed for at udtale sig, kan træffe afgørelse om foreløbige retsmidler (“interim or conservatory measures”). Som udgangspunkt skal afgørelsen foreligge senest 17 dage efter, at anmodning er indgivet. Afgørelsen kan ikke uden videre fuldbyrdes ved domstolene, men parterne forpligter sig i kraft af 2012-reglerne til at efterleve afgørelsen. Afgørelsen kan til enhver tid omgøres af den voldgiftsret, som efterfølgende nedsættes i sagen. For at reglerne ikke skal blive misbrugt som et rent taktisk våben, skal begæringen om udpegning af en emergency arbitrator følges op af en egentlig anmodning om voldgift i sagen inden ti dage, og der skal betales et fast gebyr på USD 40.000.
I erkendelse af, at der er tale om en særlig nyskabelse, gælder der en særlig ikrafttrædelsesbestemmelse for reglerne om emergency arbitrators. De finder kun anvendelse i sager, hvor parternes voldgiftsaftale er indgået efter 31. december 2011. ICC har desuden udarbejdet en ny standardklausul, som giver parterne mulighed for udtrykkeligt at undtage reglerne om emergency arbitrators.
Udpegning af voldgiftsdommerne
Reglerne om udpegning af voldgiftsdommer ligner sig selv. Det er nu udtrykkeligt fastslået (artikel 11), at voldgiftsdommere ikke alene skal være uafhængige, men også upartiske, men også her er der blot tale om en kodifikation af gældende praksis under 1998-reglerne.
Det er med 2012-reglerne fortsat udgangspunktet i voldgiftssager med tre voldgiftsdommere, at hver part nominerer en voldgiftsdommer, som bekræftes af voldgiftsinstituttet, og at voldgiftsretten formand udpeges af voldgiftsinstituttet. Proceduren for instituttets udpegninger er imidlertid ændret. Efter 1998-reglerne skulle udpegning ske på baggrund af en indstilling af den nationale ICC-komité i et land, som voldgiftsinstituttet havde udvalgt. Var indstillingen ikke acceptabel, kunne voldgiftsinstituttet kontakte en nationalkomité i et andet land. Erfaringen har vist, at dette system ikke altid fungerer lige effektivt, og instituttet har nu også fået mulighed for i en række nærmere angivne tilfælde at udpege en voldgiftsdommer direkte.
Oprindelig optrykt i Advokaten, nr. 10, december 2011
VI rådgiver byggeriets parter om alle aspekter af entreprise- og rådgiverretten.
Vi bistår offentlige og private klienter gennem hele udbudsforløbet fra start til slut.
At føre rets- og voldgiftssager er en af vores kernekompetencer.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdom vedrørende bevisbyrde-reglen i forskelsbehandlingssager
Højesteret afsagde den 14. december 2015 dom i en sag, hvor omfanget af den delte bevisbyrderegel i forskelsbehandlingslovens § 7a var genstand for fortolkning.
Sagen handlede om en afskedigelsesrunde i Moderniseringsstyrelsen, hvor Styrelsen, som følge af budgetbesparelser, var nødsaget til at afskedige en række medarbejdere, herunder A og B på henholdsvis 58 år og 53 år. Alle afskedigede medarbejdere var mellem 53 og 65 år.
Ligebehandlingsnævnet bestemte i november 2012, at afskedigelserne var i strid med forskelsbehandlingsloven, og tilkendte A og B godtgørelser. Moderniseringsstyrelsen meddelte herefter, at afgørelser ikke ville blive fulgt, hvorfor Ligebehandlingsnævnet – efter henvisning – indbragte sagerne for Østre Landsret. Østre Landsret bemærkede, at de fem medarbejdere, der blev afskediget alle var over 50 år, og en enkelt var 65 år. Styrelsens arbejdsfordeling blandt medarbejderne var på daværende tidspunkt således, at ca. en fjerdedel af de i alt 120 medarbejdere befandt sig i aldersgruppen 50-69 år. I aldersgruppen 60-69 år var der 15 medarbejdere. Østre Landsret lagde endvidere til grund, at der i Styrelsen var et betydeligt antal medarbejdere, der var ældre end A og B, som ikke blev afskediget.
Østre Landsret fastslog, at der ikke var påvist konkrete omstændigheder for forskelsbehandling, hvorfor Moderniseringsstyrelsen blev frifundet. Ligebehandlingsnævnet ankede sagen til Højesteret.
I henhold til forskelsbehandlings § 7a, der er en såkaldt delt bevisbyrderegel, skal en medarbejder påvise faktiske omstændigheder for, at der er sket forskelsbehandling. Hvis medarbejderen kan dette, er det herefter arbejdsgiverens bevisbyrde, at dette ikke var tilfældet.
Højesteret tager ved dommen stilling til, hvad der skal til for, at medarbejderne har løftet sin del af bevisbyrden, herunder om statistiske oplysninger er tilstrækkeligt til at påvise faktiske omstændigheder.
Ligebehandlingsnævnet gjorde gældende, at:
"Det vil stride mod bevisbyrdereglen i forskelsbehandlingslovens § 7a og beskæftigelsesdirektiv, såfremt en sådan formodning alene kan anses for skabt, hvis der foreligger flere faktiske omstændigheder end blot statistisk overvægt af ældre blandt de afskedigede".
Omvendt gjorde Moderniseringsstyrelsen gældende, at:
"(…) de statistiske forhold i sagen ikke kan føre til, at reglen i forskelsbehandlingslovens § 7a bringes i anvendelse.
Det taler herudover imod anvendelsen af forskelsbehandlingslovens § 7 a, at A og B alene støtter deres krav på det statistiske grundlag".
Højesteret fastslog i sin begrundelse, at statistiske oplysninger vedrørende f.eks. de opsagtes alder og aldersfordelingen i den samlede medarbejdergruppe kan indgå i bedømmelsen af, om der er skabt en formodning for forskelsbehandling med den virkning, at det herefter påhviler arbejdsgiveren at føre bevis for, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket. Videre fastslog Højesteret også, at:
"Sådanne statistiske oplysninger kan hvis de er pålidelige og tilstrækkeligt signifikante, i sig selv skabe en formodning om forskelsbehandling".
I den konkrete sag mente Højesteret dog ikke, at oplysningerne om de opsagtes alder og aldersfordelingen i den samlede medarbejdergruppe udgjorde faktiske omstændigheder, som gav anledning til at formode, at der var udøvet forskelsbehandling. Højesteret tiltrådte således Østre Landsrets begrundelse og Moderniseringsstyrelsen blev derfor frifundet.
Højesteret åbner ved dommen op for, at statistiske oplysninger i sig selv kan være tilstrækkeligt til at løfte medarbejdernes bevisbyrde, hvis oplysningerne ellers er pålidelige og tilstrækkeligt signifikante.
Hvis der blandt en gruppe opsagte medarbejdere er et flertal af ældre medarbejdere, kan de statiske oplysninger om, hvor mange ældre medarbejdere der er i alt i virksomheden samt hvor mange ældre medarbejdere, der er i medarbejdergruppen, hvorfra de opsagte medarbejdere arbejde, vægte i højere eller mindre grad i relation til bevisbyrden for medarbejderne. Afgørende er, hvor pålidelige og tilstrækkelig signifikante, oplysningerne er. Jo mere pålidelige og signifikante, jo større formodning er der er for, at der er sket forskelsbehandling. Dog har arbejdsgiveren stadig mulighed for at modbevise en sådan formodning, og statuere, hvorfor opsigelserne er sket på et sagligt grundlag til trods for de statistiske oplysninger.
2 timer siden 20/11/2017
5 timer siden 20/11/2017
8 timer siden 20/11/2017