text:
Advokaten 8 - Højesteret og havneloven
Hvor principiel skal en principiel sag være for at kunne henvises til landsretten – og hvor blev de sagkyndige dommere af?
Fredag den 29. december 2006 – den sidste hverdag før domstolsreformens ikrafttræden – indleverede Scandlines en stævning til Østre Landsret mod Havneklagenævnet med forskellige påstande vedrørende besejling af Rødby Havn. Baggrunden var en strid mellem det danske rederi Scandlines og to konkurrerende norske rederier.
Otte uger senere henviste Østre Landsret sagen til behandling ved Københavns Byret, idet en overgangsregel i forbindelse med domstolsreformen gav landsretterne adgang til at henvise civile sager anlagt i andet halvår 2006 til byretterne.
Henvisning af en sag krævede bl.a., at sagen ikke var af principiel karakter. Overgangsreglen skal ses i sammenhæng med, at byretterne med domstolsreformen har fået kompetencen til at behandle stort set alle civile sager som første instans, dog således at principielle sager kan henvises til landsretten (og i visse tilfælde Sø- og Handelsretten).
Scandlines ville ikke acceptere, at rederiets landsretssag blev gjort til en byretssag, og søgte og fik Procesbevillingsnævnets tilladelse til at få henvisningsafgørelsen prøvet i Højesteret. Højesterets flertal fandt, at en stillingtagen til den omtvistede besejlingsmodel på Rødby Havn indebar en fortolkning af havneloven. Højesteret bemærkede videre, at domstolene ikke tidligere havde taget stilling hertil, og at parterne var enige om sagens principielle karakter. Landsrettens kendelse blev herefter ophævet, således at sagen skulle behandles af Østre Landsret som første instans (se faktaboksen).
Et vink fra Prins Jørgens Gaard
Kæremålet blev i Højesteret behandlet af fem dommere, og der kan ikke herske tvivl om, at sagen af Højesteret er blevet anset som væsentlig med henblik på at fastlægge den fremtidige praksis for henvisning af civile sager fra byretterne til landsretterne og dermed også for, hvilke sager der vil kunne ankes frit fra landsret til Højesteret. Sagen er blevet analyseret og kommenteret af advokat René Offersen her i bladet (nr. 05/08) og Michael Gøtze fra Københavns Universitet, der begge ser dommen som udtryk for, at henvisningsadgangen fra byret til landsret skal praktiseres lempeligt.
I 2007 henviste byretterne 69 sager til landsretterne. I første halvår af 2008 er antallet af henviste sager godt 100, hvilket formentlig er udtryk for, at henvisningsreglen nu fortolkes i lyset af havnesagen.
Visse sager er nok principielle, men ikke så principielle, at de behøver at blive behandlet i landsretten som første instans og med fri ankeadgang til Højesteret.
Domstolsreformen muliggør derfor tre-dommerbehandling ved byretterne, når sagen enten er principiel, når udfaldet kan få væsentlig betydning for andre end parterne, når sagen frembyder særlig omfattende eller vanskelige retlige eller bevismæssige spørgsmål, eller når sagens særlige karakter i øvrigt undtagelsesvis gør kollegial behandling påkrævet.
Bliver dommeren sur?
Selv om domstolsreformen snart er to år gammel, er det kun et relativt begrænset antal sager, der er blevet behandlet af tre dommere i byretterne. Sagspresset har været betydeligt ved byretterne efter reformen, hvilket kan have begrundet en tilbageholdenhed hos advokaterne med hensyn til at bede om kollegial byretsbehandling; men det har også været anført, at tre-dommerbehandling i byretten og senere i landsretten skulle være begrænsende i relation til siden at kunne søge tredjeinstansbevilling i sagen, og at en anmodning om kollegial behandling ville kunne opfattes som en indirekte kritik af byretsdommeren. Begge hensyn er uholdbare.
Ud over adgangen til kollegial behandling med tre juridiske dommere er der nu åbnet mulighed for, at byretten kan tiltrædes af to sagkyndige medlemmer, når fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen. Dette gælder også i landsretten, når den er første instans, og i ankesager når sagkyndige har medvirket i byretten.
Ordningen er velkendt fra Sø- og Handelsretten, og man har fundet store fordele ved også at kunne supplere de øvrige retters juridiske ekspertise med fagkundskab. Ud over at medvirke til at træffe afgørelser med et mere kvalificeret fagligt grundlag vil ordningen være med til at styrke respekten for domstolene og deres afgørelser blandt brugerne.
Ordningen har beklageligvis endnu ikke vundet den store udbredelse, og for flere byretters vedkommende kan antallet af sager med sagkyndige dommere tælles på én finger. Domstolsstyrelsen har derfor nu etableret en fælles database for byretterne og landsretterne med oplysninger om de mere end 300 sagkyndige dommere, som landsretspræsidenterne efter indstilling fra 50 organisationer har beskikket med virkning fra den 1. januar 2008. Domstolene er personuafhængige, og retsplejeloven åbner ikke mulighed for, at parterne kan pege på eller vælge blandt de sagkyndige dommere til den enkelte sag, men databasen vil synliggøre for retterne, hvilke kompetencer de sagkyndige dommere besidder.
Voldgiftsbehandling i byretten
Det er naturligt i forbindelse med bestemmelserne om henvisning til landsret og om kollegial behandling i byretterne at omtale den nye retsplejelovsregel, der giver parterne mulighed for på forhånd – det vil sige før dommens afsigelse – at aftale, at en dom vedrørende sagens realitet ikke skal kunne ankes. Herved bliver den samlede sagsbehandlingstid hurtigere og billigere. Bestemmelsen giver mulighed for på aftalemæssigt grundlag at opnå en endelig afgørelse i én instans, sådan som det kendes fra voldgift.
Aftalen om at udelukke anke kan være betinget. Eksempelvis kan en aftale om, at en byretsdom ikke skal kunne ankes, være betinget af, at sagen undergives kollegial behandling i byretten. En aftale om at udelukke anke kan også være betinget af, at sagen henvises til landsretten til behandling i første instans.
Domstolene har fået flere og bedre varer på hylderne. Dette er sket ved de ovenfor beskrevne lovændringer og den samtidige opstramning af civilprocessen, ved retsafgiftsreformen i 2005, ved småsagsprocessen pr. 1. januar 2008, og ved de nye regler om retsmægling fra 1. april 2008. Nye regler hjælper imidlertid ikke, hvis de ikke anvendes, og domstolene må bidrage hertil ved at sikre den nødvendige information. Det er imidlertid i første række advokaterne, der må omstille sig fra at arbejde i et mere enstrenget system til at kunne se perspektiverne i og rådgive klienterne om brug af hele Domstolsbutikken Danmark.
Henvisning fra byret til landsret
Retsplejelovens § 226, stk. 1:
“Byretten kan efter anmodning fra en part henvise en sag til behandling ved landsret, hvis sagen er af principiel karakter.”
Havnesagen fra Højesteret
Højesterets kendelse af 14. december 2007 (U 2008.649):
Fire dommere – Torben Melchior, Poul Sørensen, Niels Grubbe og Thomas Rørdam – udtaler:
En stillingtagen til den omtvistede besejlingsmodel på Rødby Havn indebærer en fortolkning af modtagepligten efter havnelovens § 5. Domstolene har ikke tidligere taget stilling hertil, og vi finder – i overensstemmelse med parternes samstemmende opfattelse – at sagen angår et principielt retligt spørgsmål. Betingelserne for henvisning af sagen til byretten er herefter ikke opfyldt, jf. § 105, stk. 8, nr. 3, i lov nr. 538 af 8. juni 2006.
Vi stemmer herefter for at tage Scandlines Danmark A/S' påstand til følge. ….
Det forhold, at en sag omfatter principielle spørgsmål, er ikke tilstrækkeligt til at anse den for at være af “principiel karakter” i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i retsplejelovens § 226, stk. 1, og § 105, stk. 8, nr. 3, i lov nr. 538 af 8. juni 2006.
Uoverensstemmelsen mellem parterne angår i første række, hvorledes en besejlingsmodel på Rødby Havn udarbejdet af en konkurrent til Scandlines Danmark A/S forholder sig til en i 1997 truffet afgørelse om konkurrentens adgang til besejling af Rødby Havn. Afgørelsen af denne tvist må antages i det væsentlige at bero på en konkret bevismæssig vurdering og skønsmæssig afvejning. Der er i øvrigt ikke oplyst omstændigheder, som giver grundlag for at antage, at en afgørelse i sagen vil have “en sådan generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller en sådan væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, at sagen bør kunne indbringes for Højesteret som anden instans uden særlig tilladelse.”
Med denne begrundelse stemmer jeg for at stadfæste landsrettens afgørelse.
Landsrettens kendelse ophæves, således at sagen behandles ved Østre Landsret som første instans.”
Havnesagens indvirkning på henvisninger
Michael Gøtze, lektor, ph.d. på Københavns Universitet skriver om kendelsen i Juristen 2008, side 163:
“Muligheden for en fleksibel og dynamisk regulering af sagsmængden er således et af de reale hensyn, som kan indgå i den konkrete vurdering af en sag med principiel karakter efter § 226, stk. 1. Højesterets kendelse af 14. december 2007 er i den forbindelse et signal til dommere og parter om, at de overordnede retter efter Højesterets opfattelse fortsat skal være forum for principielle og fagligt udfordrende civile sager, og at den styring af sagstilgangen, som er indbygget i henvisningsreglen i § 226, indtil videre skal praktiseres lempeligt.”
Retsplejelovens § 20, stk. 1 og 2:
“I borgerlige sager i 1. instans, der behandles ved byretten eller landsretten, kan retten bestemme, at retten under hovedforhandlingen skal tiltrædes af 2 sagkyndige medlemmer, hvis fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen.
Stk. 2. I ankesager i landsretten, der i 1. instans er behandlet under medvirken af sagkyndige i medfør af stk. 1, kan retten bestemme, at retten under hovedforhandlingen skal tiltrædes af 2 sagkyndige medlemmer.”


text:
Skorstensfejeren fik bøden halveret i Højesteret | Forum Orientering
Skorstensfejeren fik bøden halveret i Højesteret
Skrevet af Allan Ohms d. 24/5 - 2017
Skorstensfejermester blev straffet med bøde, idet to af hans ansatte havde renset skorstene uden sikkerhedsforanstaltninger mod nedstyrtning, men bøden blev halveret på grund af undskyldelige forhold.
To ansatte hos en skorstensfejermester havde renset skorstene, mens de stod på rygningen af et tag med en hældning på ca. 40 grader i en højde på henholdsvis ca. 6 og ca. 7,8 meter, uden at der var truffet foranstaltninger for at hindre nedstyrtning.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte Arbejdstilsynets og Arbejdsmiljøklagenævnets vurdering af, at der i begge tilfælde var overhængende og betydelig fare for nedstyrtning. Da den dagældende branchevejledning for skorstensfejerarbejde ikke kunne føre til en anden vurdering, tiltrådte Højesteret, at der var sket overtrædelse af arbejdsmiljølovgivningen. Højesteret tiltrådte endvidere, at der ikke var grundlag for at fritage skorstensfejermesteren for det bødeansvar, der påhviler en arbejdsgiver efter arbejdsmiljøloven.
Højesteret fandt, at skorstensfejermesteren i det første forhold havde handlet i undskyldelig misforståelse af arbejdsmiljølovgivningen, og at bøden i dette forhold skulle bortfalde. Højesteret lagde vægt på, at der havde været en langvarig tradition for, at rensning af skorstene blev udført uden at følge de sikkerhedsforskrifter, som gjaldt for andre branchers arbejde på tage, og at den dagældende branchevejledning, som Arbejdstilsynet havde henvist til i det første påbud indeholdt fotografier, der kunne give det indtryk, at denne arbejdsmetode fortsat kunne anvendes.
Skorstensfejermesteren blev herefter straffet med en bøde på 25.000 kr. Bøden var i byret og landsret fastsat til 50.000 kroner.
Dom afsagt den 22. maj 2017 i sag 27/2017.
Ophævelse af elevforhold grundet selv...
Renter og gebyrer - hvad gælder ?
Brud på interne forskrifter om passwo...
Dyrt at køre om kap
Er det groft uforsvarligt at køre på ...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 2 Sæt fokus på problemerne
Gå offensivt til værks, sæt fokus på problemerne og de svage sider i sagen, men overbevis os dommere om, at de ikke er til hinder for at vinde sagen. Sådan lyder et af rådene til advokaterne fra Højesterets nye præsident, Thomas Rørdam, der selv har en baggrund som advokat.
Han har været forsvarsadvokat, skrevet juridiske bøger, undervist jurastuderende, har selv været ansat som forsker på universitetet og har gennem de seneste 15 år været højesteretsdommer. Men hvad er det ved juraen, der er så stor en drivkraft for den ny højesteretspræsident, Thomas Rørdam, at han spænder over stort set alle juraens facetter?
- Det er svært at svare præcist på det spørgsmål. Det, som dybest set interesserer mig, er det aspekt, der har med mennesker at gøre. Det skal ikke forstås på den måde, at det står i kontrast til sager, der vedrører virksomheder. Men det er et fag, som dybest set handler om borgerne og deres retssikkerhed. Juraen er et redskab til at sikre, at borgere ikke bliver trynet i samfundet, og at de kommer ud på den rigtige side, hvis de bliver involveret i tvister, siger Thomas Rørdam, som vi mødte i slutningen af januar på et lille højloftet kontor, hvor han sidder blandt de flyttekasser, der skal rykke med ind på højesteretspræsidentens domæne med udsigt til Christiansborgs Ridebaner.
I det hele taget er det den praktiske problemstilling og ikke det teoretiske plan, der tænder ham.
- Jeg har faktisk været ansat på universitetet en kort periode, men det blev for teoretisk. For mig er teorien kun interessant i lyset af de praktiske problemer, der opstår. Det er også min tilgang til undervisningen. Jeg prøver at sætte dagligdagen ind i de retlige rammer – og det kan handle om alt muligt, siger Thomas Rørdam.
- Nu har jeg beskæftiget mig rigtig meget med straffesager. Jeg har både ført mange sager og skrevet om navnlig strafferet og -proces. Men selvom jeg særligt har haft mit fokus her, så er det klart, at vi som dommere er generalister, og vi behøver ikke at være eksperter i eksempelvis skat for at kunne tage stilling til sagen. Der er stor forskel på at tage stilling til en situation, der angår noget, som er sket, og at rådgive om en situation, der rækker ud i fremtiden – for eksempel, hvordan en borger skal indrette sig skattemæssigt. Som dommer vil opgaven for eksempel være at forholde sig til, at SKAT ikke anerkender et fradrag. Det er en enklere problemstilling, og for os er det et spørgsmål om at sætte sig ind i området, siger Thomas Rørdam, der oplever, at selv sager, der umiddelbart virker tørre, altid viser sig at være interessante, når man kommer nærmere ind i dem.
- Det er det pudsige ved at være dommer. Det kan lyde ekstremt kedeligt at få en sag om momsafregning. Men når du fordyber dig, bliver du alligevel fanget af sagen. Sådan går det altid. Når du først fordyber dig, så bliver det sjovt.
Et standpunkt kan lyde helt skørt
Højesteretsdommerne har typisk 14 dage til at sætte sig ind i en sag, og et omfang på omkring de 2.000 sider inklusive ekstrakt og materialesamling er ikke usædvanligt.
- Vi bruger den største del af den samlede tid på forberedelsen. Vi læser sagen igennem, nogle dele går vi virkelig i dybden med, ligesom vi søger supplerende materiale på biblioteket. Så arbejdet op til selve proceduren er ret omfattende.
- Processen med at danne sig en holdning til sagen går i gang i det øjeblik, hvor jeg læser papirerne igennem. Hurtigt begynder man at mene noget – og vi kender alle den situation, hvor man tænker, at et standpunkt lyder helt skørt. Men to timer efter justerer man sit syn på sagen, og det er faktisk en proces, der kører, indtil du har den viden, der gør dig sikker – i princippet slutter processen først helt, når du skriver under på dommen.
- Som dommere har vi mulighed for at diskutere sagen inden proceduren – ikke for at handle sagen af – men for at afprøve synspunkter på hinanden. Afprøvning af synspunkter er med til at gøre resultatet bedre, fordi vi hver især får tænkt os bedre om. Da hver enkelt sag er en proces, som hele tiden ligger og arbejder i baghovedet, er det vigtigt også uformelt at vende sagens problemstillinger. Man bliver klogere af at høre på hinanden, og ved at være åbne over for de forskellige nuancer af sagen, siger Thomas Rørdam.
- Selvfølgelig er der sager, hvor resultatet bliver ved med at være tvivlsomt. Men vi skal jo træffe en afgørelse, og det går jo ikke at sige, at en sag ikke kan afgøres, fordi den er for tvivlsom. Netop fordi vi er mennesker og ikke automater, kan personlige holdninger også spille ind, men vi skal altid have blik for, at det, vi skriver, skal være overbevisende, og at det skal kunne bruges også i andre sager. Vi er altid mindst fem dommere til at afgøre sagerne, og dommen afspejler det, som vi er blevet enige om, eventuelt efter at nogle har måttet justere deres synspunkt. Nogle gange bliver vi ikke enige, og så kommer der dissens.
Gode råd til advokaten
Af samme grund er der mulighed for at påvirke dommerne under proceduren. Selvom advokaten repræsenterer den ene part, så anbefaler Thomas Rørdam at være åben og forholde sig til de svage sider i sagen.
- En god procedure kræver, at advokaten har blik for de svage sider og forstår at håndtere dem. Den advokat, som foretrækker strudsemetoden, og lader som om problemerne ikke eksisterer, kan være sikker på, at vi dommere i alt fald ikke har overset dem. Min anbefaling er: Gå offensivt til værks, sæt fokus på problemerne og de svage sider, men overbevis os dommere om, at de ikke er til hinder for at vinde sagen. Som tidligere advokat vil jeg sige, at det faktisk allerede er, når du får sagen ind på bordet, at du skal gøre dig de svage sider klart, for det er på det tidspunkt, du ser mest nuanceret på sagen. Jo mere du vænner dig til at repræsentere klienten, des mindre kan du se, hvor problemerne ligger. Du kan med andre ord blive så forelsket i dine egne argumenter, at du ikke forholder dig til problemerne. Derfor er mit bedste råd hele tiden at tænke på modpartens tre vigtigste argumenter i sagen. Se om der er noget om snakken, og hvordan du kan håndtere det, når du står i retten, forklarer Thomas Rørdam.
Et andet råd fra retspræsidenten er så jordnært som bare at være sig selv.
- Der findes masser af retorikkurser for advokater. Men vi er forskellige, og mit bedste råd er, at man bare skal være sig selv. Det er slet ikke afgørende for os dommere, om man er et stort oratorisk talent, der elsker at underholde, så tilhørerne sidder bjergtaget og lytter. Som dommere er vi vant til at lytte. Vi lytter efter budskabet og ikke efter formen. Det samme gælder kropssprog. At det udgør 80 procent af budskabet er efter min overbevisning det rene sludder. Det er indholdet, der spiller den helt afgørende rolle.
Heller ikke pædagogiske greb og finesser spiller ifølge Thomas Rørdam nogen afgørende rolle under proceduren i Højesteret.
- Enhver dygtig advokat kan få skabt en struktur, så argumenterne står klart og stringent. Også på det punkt skal man finde sin egen form. Pædagogiske finesser er ikke afgørende, det skal nok trænge ind, hvis man har gennemtænkt det, som man vil sige.
Udvikling sker hele tiden
Selvom den ny retspræsident understreger, at der ikke kommer til at ske nogen revolution i Højesteret fra hans side, så er det ikke ensbetydende med stilstand.
- Det er klart, at vi hele tiden skal arbejde for at forbedre vores kerneprodukt, nemlig dommene. Det kan være spørgsmålet om, hvordan vi begrunder vores afgørelser, om vi kommer godt nok rundt om påstandene og om anvisningerne er gode nok, sådan at afgørelserne kan bruges til noget. Det er vigtigt, at dommene er forståelige og virker overbevisende. Det lyder nok som indlysende idealer, men det er vigtigt, at vi stadig kvalitetsudvikler det produkt, siger Thomas Rørdam, der også er opmærksom på, at det er vigtigt at følge med tiden og imødese de udfordringer, den bringer.
- Vi har løbende dialog med advokaterne, både via Højesteretsskranken, Advokatsamfundet og Danske Advokater, hvor vi taler om alt fra, hvad der rent praktisk kan lette advokatens hverdag til, hvad der kan gøre processen mere smidig. Vi kan også drøfte, hvilke typer sager der er behov for kommer for Højesteret. I princippet er der ingen grænser for, hvilke spørgsmål vi sammen kan tage op.
Historien bag Højesteret
Højesterets historie starter, da Frederik III 18. oktober 1660 på pladsen foran Københavns Slot lader sig hylde som arvekonge og 14. februar 1661 udsteder sin ‘Forordning om dend Høyste Rettis administration i Danmarck’. Forordningen forelå allerede i trykt form og blev samme dag udsendt til almindelig kundgørelse.
Det fremgår ikke af forordningen, hvor Højesteret skulle have hjemsted, men det blev Københavns Slot. Slottet blev nedrevet i 1730’erne af Christian VI, og på tomten blev rejst det første Christiansborg, hvor Højesteret fik hjemsted fra 1741, indtil slottet brændte i 1794.
Fra 1794 til 1864 havde Højesteret størstedelen af tiden til huse i Prinsens Palæ, som i dag er en del af Nationalmuseet. Ganske vist blev der også i det andet Christiansborg, opført efter tegning af C.F. Hansen, indrettet lokaler til Højesteret, herunder en smuk og rummelig retssal. I denne retssal åbnede Højesteret i 1830, men det daglige arbejde fortsatte i Prinsens Palæ og – fra 1854 – i Frederik VI’s Palæ på Amalienborg – det nuværende residenspalæ. Højesteretssalen blev i 1848 overladt til den grundlovgivende rigsforsamling. Man kan få indtryk af salen på Constantin Hansens kendte billede af forsamlingen. (Billedet hænger i dag på Frederiksborg Slot). Efter grundloven af 1849 fik Folketinget salen som mødesal, og Højesteret fik aldrig salen tilbage.
Siden 1. november 1919 har Højesteret haft til huse i Prins Jørgens Gård 13. I 1953 blev det vedtaget, at Højesteret skulle deles i 2 afdelinger og en ny retssal til 2. afdeling blev indrettet i pavillonbygningens øverste etage og taget i brug i 1957. I 1990’erne har Højesteret fået udvidet sine lokaler væsentligt ved indretning af kontorer i kælderetagen og ved inddragelse af rum fra den nordre ridebanefløj.
Cand.jur. fra Københavns Universitet i 1975. Havde en lang karriere som advokat bag sig, da han i 2002 blev dommer ved Højesteret. I perioden som advokat var han især beskæftiget som forsvarer i straffesager.
Det gælder for eksempel Plejebo-sagen, hvor politiet mente, at en stribe beboere på et plejehjem var blevet dræbt. Han har også været forsvarer i Blekingegade-sagen om en venstreorienteret gruppes flere grove røverier, hvor en ung politimand blev dræbt ved røveriet mod postkontoret i Købmagergade i København.
Desuden har han tidligere ivrigt deltaget i den offentlige debat om retspolitiske emner. Blandt andet anonyme vidner, politiets brug af agenter, menneskerettigheder og straffens længde.
Har været med i flere kommissioner, råd og udvalg – herunder har han beskæftiget sig med for eksempel det grønlandske retsvæsen, PET og straffesager om sexovergreb på børn.
Selvom han i 14 år har arbejdet som dommer, har han tydeligvis ikke sluppet interessen for straffesager.
I fagbogen ‘Forsvareren’, som udkom for fire år siden, beskæftiger han sig indgående med etik, habilitet og andre emner.
Thomas Rørdam er 64 år og er kendt for at være en ivrig motionist. Han har en lejlighed i Alperne, hvor han dyrker bjergbestigning, MTB, trekking og skiløb.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Tilbagekaldelse af opsigelse - Horten Advokatpartnerselskab
En medarbejder kunne tilbagekalde egen opsigelse efter at have modtaget opsigelse fra sin arbejdsgiver, da Højesteret fandt, at opsigelsen ikke havde virket bestemmende for arbejdsgiverens handlinger. Højesteret har netop i en dom accepteret, at en medarbejder tilbagekaldte sin opsigelse, efter at den var kommet til arbejdsgiverens kundskab.
Medarbejderen var ansat i Vejlefjord-Fonden som psykolog. Efter et møde med hendes overordnede, hvor hun fik en skriftlig advarsel og frataget muligheden for hjemmearbejde, følte hun sig uønsket på sin arbejdsplads. Hun besluttede sig derfor for at sige op og sendte sin opsigelse den 28. august 2008. Samme dag sendte Vejlefjord-Fonden en opsigelse til hende, hvorfor opsigelserne krydsede hinanden. Efter at have modtaget opsigelsen fra sin arbejdsgiver, besluttede medarbejderen at tilbagekalde sin egen opsigelse. Hun håbede, at tilbagekaldelsen ville medføre, at hun kunne få en ordentlig dialog om sit arbejde. Tilbagekaldelsen var ikke begrundet i, at hun på det tidspunkt havde modtaget Vejlefjord-Fondens opsigelse af hende med et længere opsigelsesvarsel end en måned.
Landsretten accepterede ikke tilbagekaldelse
Landsrettens flertal mente ikke, at opsigelsen kunne tilbagekaldes, da det allerede havde virket bestemmende på arbejdsgiveren, idet der var brugt tid på nye økonomiske beregninger på grundlag af opsigelsen. Landsretten bemærkede ligeledes, at der ikke var holdepunkter for en berettiget forventning om, at medarbejderen kunne få sit job igen. Tilbagekaldelsen måtte derfor anses for begrundet i det længere opsigelsesvarsel, som hun kunne få ved at blive opsagt af sin arbejdsgiver.
Højesterets dom og begrundelse
Højesteret mente derimod, at medarbejderen var omfattet af den praksis, der giver ansatte en vid adgang til at tilbagekalde en opsigelse, jf. princippet i aftalelovens § 39, 2. pkt. Der kan navnlig henvises til en Højesteretsdom fra 2000, hvorefter en kommune ikke var berettiget til at fastholde en tjenestemand på hans opsigelse, da han to dage senere trak opsigelsen tilbage.
Højesteret mente således ikke, at de interne overvejelser, der var sket i forhold til denne medarbejders opsigelse, var nok til at statuere, at opsigelsen havde virket bestemmende for Vejlefjord-Fonden. At medarbejderen havde modtaget fondens opsigelse, inden hendes tilbagekaldelse, kunne ikke tillægges betydning.
Højesteret stadfæstede således byrettens dom, der idømte Vejlefjord-Fonden at betale de 3 måneders ekstra opsigelsesvarsel.
Medarbejdere har generelt væsentligt større spillerum end arbejdsgivere, hvilket denne dom også er udtryk for. Det er i lyset af denne dom spændende at se, om arbejdsgivere, som uvidende opsiger en gravid eller i andre situationer får en tilsvarende "fortrydelsesret", således som Højesteret lagde op til i Højesterets dom af 20. februar 2012. Sagen fra 2012 handlede om en gravide social- og sundhedshjælper, som blev opsagt på grund af sygdom, som efterfølgende viste sig at være graviditetsbetinget sygdom. Her udtalte Højesteret, at pligten for "arbejdsgiveren til at betale godtgørelse må dog i denne situation være betinget af, at arbejdsgiveren ikke omgør sin beslutning om afskedigelse efter at være blevet bekendt med graviditeten."


text:
Skat.dk: Afslag på tilladelse til omgørelse
BS-7029/2018
Kontrolleret gæld, privatretlig, disposition, tilladelse.
Den Juridiske Vejledning 2018-2, C.D.8.10.6
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 24. oktober 2015, 13-6002826
Tidligere instans: Østre Landsrets dom, SKM2018.335.ØLR
Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Michael Rekling, Kurt Rasmussen og Jens Kruse Mikkelsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 4. afdeling den 25. januar 2018 (SKM2018.335.ØLR).
Appellanten, H1, har endvidere gentaget sin anmodning om, at der forelægges præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen i medfør af TEUF artikel 267.
Indstævnte, Skatteministeriet, har udtalt sig imod dette.
H1 har supplerende anført navnlig, at det er dokumenteret, at G6 har optaget et lån, at der er konverteret et beløb til euro, at der ved to overførsler er indsat beløb på G6’s konto, og at dette beløb er gået til at medfinansiere G1’s køb af G10 GmbH. Der bestod således utvivlsomt et gældsforhold mellem G1 og G6. Det blev først efter G1’s erhvervelse af G10 GmbH besluttet, at fordringen skulle overdrages til det nederlandske selskab G8 CV
Danmark anser som kildeland, at renter til G8 CV er modtaget af H1, idet G8 CV er et kommanditselskab og derved transparent efter intern dansk ret. Der er derfor grundlæggende hjemmel til omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29.
Hvis det er den skattemæssige behandling af lånet i henhold til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, der er afgørende, sådan som Skatteministeriet gør gældende, finder etableringsretten utvivlsomt anvendelse. Det følger af fast retspraksis ved EU-Domstolen, at alle foranstaltninger, som forbyder, medfører ulemper for, eller gør udøvelsen af denne frihed mindre attraktiv, skal betragtes som begrænsninger i etableringsretten, jf. sag C-157/07, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, præmis 30. Det fremgår endvidere af fast praksis, at det udgør en restriktion, når en medlemsstat træffer foranstaltninger, som kan afholde medlemsstatens selskaber fra at optage lån eller foretage investeringer i andre EU-medlemsstater, jf. bl.a. sag C-478/98, Kommissionen mod Belgien, præmis 18. Et selskab i Nederlandene som G8 CV, der er et partnerselskab under nederlandsk ret, som yder et lån til et koncernselskab i Danmark, er ringere stillet end et selskab i Danmark, der yder et lån til et koncernselskab i Danmark, i relation til muligheden for at få tilladelse til omgørelse efter skatteforvaltningsloven. Nægtelse af omgørelse er således under alle omstændigheder i strid med EU-retten om ret til kapitalens frie bevægelighed.
For så vidt angår betingelserne for omgørelse har H1 supplerende anført navnlig, at der ikke har været nogen skattemæssige fordele i form af sparede eller udskudte skatter forbundet med overførelsen af fordringen til G8 CV Derimod opstod der en begrænset skattepligt af renterne, der ellers ville være undtaget fra dansk kildeskat på grund af den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst. Beløbet er beskattet i USA som udbytte, og der er sket beskatning af beløbet i Danmark. Bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, skal fortolkes sådan, at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde danske skatter. Såfremt de skattemæssige konsekvenser i andre lande skal tillægges betydning for den danske beskatning, er der i dansk skattelovgivning generelt et krav om udtrykkelig lovhjemmel, som i særlig grad gælder skattemæssige konsekvenser i andre lande, som SKAT vil inddrage til skade for skatteyderen.
Det forhold, at fordringen er opstået ved et lån fra G6 til G1 og ikke ved et oprindeligt lån fra G8 CV til G1, havde ingen betydning for SKATs mulighed for at kunne vurdere, om der var begrænset skattepligt og indeholdelsespligt.
For så vidt angår anmodningen om præjudiciel forelæggelse har H1 supplerende anført navnlig, at selve beskatningsordningen i en række andre henseender også må antages at udgøre en ulovlig forskelsbehandling. Højesteret har pligt til at forelægge de centrale EU-retlige spørgsmål for EU-Domstolen, medmindre Højesteret anvender skatteforvaltningslovens § 29 på en EU-konform måde eller hjemviser sagen til Skattestyrelsen.
Skatteministeriet har supplerende anført navnlig, at det ikke strider imod EU-retten at give H1 afslag på tilladelse til omgørelse med den begrundelse, at der ikke i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1’s forstand er foretaget en ansættelse af indkomstskat over for selskabet. Rentebetalinger skal ikke i alle tilfælde bedømmes efter reglerne om kapitalens frie bevægelighed. Det følger af EU-Domstolens faste praksis, at rentebetalinger efter omstændighederne falder inden for anvendelsesområdet for etableringsretten. En situation som den foreliggende falder uden for anvendelsesområdet for såvel TEUF artikel 49 om retten til fri etablering og artikel 63 om kapitalens frie bevægelighed, og det udgør derfor ikke en traktatstridig forskelsbehandling at nægte H1 tilladelse til omgørelse, jf. herved bl.a. EU-Domstolens dom af 13. november 2012 i sag C-35/11 (Test Claimants in the FII Group Litigation). Det er derfor upåkrævet at tage stilling til, om skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, udgør en restriktion i strid med etableringsretten eller kapitalens frie bevægelighed. For det tilfælde, at Højesteret måtte komme frem til, at den foreliggende situation falder inden for anvendelsesområdet for enten etableringsretten eller kapitalens frie bevægelighed, bestrides det, at der foreligger en traktatstridig restriktion, og der er ikke en sådan tvivl herom, at der er behov for at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen.
Renterne, som sagen drejer sig om, vedrører en låneaftale indgået mellem G8 CV og G1, som er dateret den 9. september 2004. Der er derfor ingen tvivl om, at der med dette dokument var tale om stiftelse af et gældsforhold med G8 CV som långiver og G1 som låntager. Hverken G6 eller H1 er nævnt i låneaftalen, og der omtales ikke noget andet låneforhold end det, der ifølge aftalen blev etableret mellem G8 CV og G1. Der foreligger ingen transporterklæringer eller lignende til dokumentation for den hævdede overdragelse. Det forhold, at stiftelsen af gældsforholdet mellem G8 CV og G1 meget muligt skete som led i indfrielsen af et andet koncerninternt lån, ændrer ikke på, at den gæld, som de omhandlede renter vedrører, først blev stiftet ved indgåelsen af låneaftalen mellem G8 CV og G1.
Ved en omgørelse vil der ikke ske nogen ændring af den hævdede overdragelse, idet dette blot vil bestå i en formel udlodning af en fordring, som ikke længere eksisterer, uden at der sker en tilbageførsel og ændring af de stedfundne pengestrømme mv. G8 CV vil dermed i virkeligheden ikke ændre den hævdede overdragelse. Det eneste, som G8 CV vil have ændret, er den danske beskatning af renterne, men dette er udelukket, når der ikke sker en ændring af den privatretlige disposition, som beskatningen hviler på.
I selskabsskatteloven (lovbekendtgørelse nr. 1164 af 6. september 2016) anføres i
§ 2 bl.a.:
”§ 2. Skattepligt i henhold til denne lov påhviler endvidere selskaber og foreninger som nævnt i § 1, stk. 1, der har hjemsted i udlandet, for så vidt de
d) oppebærer renter fra kilder her i landet vedrørende gæld, som et selskab eller en forening m.v. omfattet af § 1 eller litra a har til juridiske personer som nævnt i skattekontrollovens § 3 B (kontrolleret gæld)… Skattepligten omfatter ikke renter, hvis beskatningen af renterne skal frafaldes eller nedsættes efter direktiv 2003/49/EF om en fælles ordning for beskatning af renter og royalties, der betales mellem associerede selskaber i forskellige medlemsstater, eller efter en dobbeltbeskatningsoverenskomst med Færøerne, Grønland eller den stat, hvor det modtagende selskab m.v. er hjemmehørende…
Indkomstskatten i medfør af stk. 1, litra d og h udgør 22 pct. af renterne og afståelsessummerne. Skattepligten er endeligt opfyldt ved den i henhold til kildeskattelovens § 65 D foretagne indeholdelse af renteskat.”
I skattekontrolloven (lovbekendtgørelse nr. 1264 af 31. oktober 2013) anføres i § 2 og § 3 B bl.a.:
”§ 2. Selvangivelsespligten omfatter ikke:
3) Selskaber og foreninger mv., der alene er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c, d, e eller g.
Stk. 2. Ved bestemmende indflydelse forstås ejerskab eller rådighed over stemmerettigheder, således at der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. af aktiekapitalen eller rådes over mere end 50 pct. af stemmerne…”
I kildeskatteloven (lovbekendtgørelse nr. 117 af 29. januar 2016) anføres i § 65 D og § 69, stk. 1 og 2, bl.a.:
”§ 65 D. I forbindelse med enhver udbetaling eller godskrivning af renter til et selskab m.v., der er skattepligtigt efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, skal den, for hvis regning udbetalingen eller godskrivningen foretages, indeholde 22 pct. af den samlede rente. Det indeholdte beløb benævnes ”renteskat”. Pligten til at indeholde renteskat påhviler selskaber, fonde og foreninger, der har hjemting her i landet…
Stk. 2. Den, som har indeholdt skat efter denne lov, hæfter over for det offentlige for betaling af det indeholdte beløb.”
De gældende regler om beskatning af renter af koncerninterne lån blev indsat i skattelovene ved lov nr. 221 af 31. marts 2004.
I de almindelige bemærkninger til lovforslaget er anført bl.a. (Folketingstidende 2003-04, tillæg A, lovforslag nr. L 119, s. 4166-4168):
”3.3. Koncerninterne lån
Renteindtægter, der tilfalder et udenlandsk selskabs faste driftssted her i landet, medregnes allerede efter de gældende regler ved opgørelsen af driftsstedets skattepligtige indkomst her i landet. Det foreslås derfor, at renteindtægter i sådanne tilfælde ikke skal være omfattet af de foreslåede regler om begrænset skattepligt af koncerninterne renter.
Efter forslaget skal skattepligten heller ikke omfatte renter, hvor beskatningen skal frafaldes eller nedsættes efter bestemmelserne i rente-/royaltydirektivet (omtalt i pkt. 3.2.3.) eller i en dobbeltbeskatningsoverenskomst med Færøerne, Grønland eller den stat, hvor det modtagende selskab er hjemmehørende.”
I lovforslagets bemærkninger til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, er anført bl.a. (Folketingstidende 2003-04, tillæg A, lovforslag nr. L 119, s. 4189):
”Forslaget vedrører ændringer vedr. koncerninterne lån og forslaget om gennemførelse af rente-/royaltydirektivet i dansk skattelovgivning.
Det foreslås at indsætte en ny bestemmelse som litra d i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, om begrænset skattepligt af koncerninterne renter. Formålet med bestemmelsen er at imødegå, at et dansk selskab m.v. nedsætter den danske beskatning ved at reducere den skattepligtige indkomst gennem rentebetalinger til visse finansielle selskabet i lavskatte-lande, hvis det udenlandske selskab m.v. kontrollerer det danske selskab m.v.
I tilknytning til den foreslåede begrænsede skattepligt har lovforslaget i § 4, nr. 4, et forslag om, at der i kildeskatteloven – som en ny § 65 D – indsættes en regel om, at der skal foretages indeholdelse af en renteskat på 30 pct. i forbindelse med enhver udbetaling eller godskrivning af renter til et selskab m.v., der er skattepligtig efter den ny regel i § 2, stk. 1, litra d.
Udgangspunktet i den foreslåede § 2, stk. 1, litra d, 1. pkt. er, at den begrænsede skattepligt af renter alene skal omfatte renter af kontrolleret gæld, dvs. hvor det betalende og det modtagende selskab m.v. er koncernforbundet, som defineret i skattekontrollovens § 3 B.”
I lovforslagets bemærkninger til ændringen af skattekontrollovens § 2, stk. 1, nr. 3 (undtagelse fra selvangivelsespligten), er anført bl.a. (Folketingstidende 2003-04, tillæg A, lovforslag nr. L 119, s. 4195):
”Forslaget vedrører den foreslåede justering af reglerne om koncerninterne lån.
Efter den nuværende bestemmelse i skattekontrollovens § 2, stk. 1, litra c, omfatter selvangivelsespligten ikke selskaber og foreninger m.v., der alene er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c, e eller g.
Der foreslås en redaktionel ændring af bestemmelsen som følge af den ny bestemmelse i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, om begrænset skattepligt af renter i visse tilfælde.”
I lovforslagets bemærkninger til kildeskattelovens § 65 D er anført bl.a. (Folketingstidende 2003-04, tillæg A, lovforslag nr. L 119, s. 4184):
Efter forslaget indsættes der i kildeskatteloven som en ny § 65 D regler om indeholdelse af en kildeskat en renteskat på 30 pct. ved udbetaling eller godskrivning af renter, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d. De foreslåede bestemmelser er parallelle med de gældende bestemmelser i kildeskattelovens § 65 C, stk. 1 og 3, om indeholdelse af royaltyskat.”
H1 har for Højesteret oplyst nærmere om G1’s erhvervelse af det tyske selskab G10 GmbH.
G13 LLC og G1 indgik i 2004 en aftale om, at G1 skulle erhverve samtlige aktier i G10 GmbH. Der blev fastsat en fikseret pris for aktierne i G10 GmbH på 190.000.000 EUR, som skulle reguleres på baggrund af en række forpligtelser og rettigheder. En gæld på 50.039.048,15 EUR, som G10 GmbH havde til F1-bank, skulle bl.a. fratrækkes købsprisen, idet køber eller et tilknyttet selskab skulle overtage den udestående gæld.
Forud for salget af aktierne i G10 GmbH ejede G10 GmbH 98,2 % af aktierne i datterselskabet G11 AG. De resterende 1,8 % af aktierne var ejet af F1-bank. Salget af aktierne i G10 GmbH omfattede også samtlige aktier i G11 AG. Købsaftalen var således betinget af, at de aktier i G11 AG, som var ejet af F1-bank, blev købt og tilbageført til G10 GmbH. F1-bank og G10 GmbH indgik en aftale om salg af aktierne til en pris på 1.200.000 EUR.
Den foreløbige købspris med tillæg af renter for købet af aktierne i G10 GmbH blev den 9. september 2004 estimeret til at udgøre 145.822.411,02 EUR. Dertil skulle lægges den overtagne gæld til F1-bank og beløbet til erhvervelsen af F1-banks aktier i G11 AG.
G8 CV overtog gældsforpligtelsen til F1-bank på 50.039.048,15 EUR. Beløbet blev finansieret ved et banklån fra G12 til G8 CV Beløbet blev betalt til F1-bank via en konto tilhørende G6 i F2-bank.
G1 betalte 60.000.000 EUR til G13 LLC for aktierne i G10 GmbH. Beløbet blev finansieret ved et banklån fra G12 til G6. Beløbet blev betalt til G13 LLC via en konto tilhørende G6 i F2-bank.
G6 betalte et resterende beløb af købesummen på 85.822.411,02 EUR og betalte samtidig erhvervelsen af F1-banks aktier i G11 AG til 1.200.000 EUR – i alt 87.022.411,02 EUR. Beløbet blev finansieret ved et banklån fra F3-bank til G6. Beløbene blev betalt til G13 LLC og F1-bank via en konto tilhørende G6 i F2-bank.
I forbindelse med den efterfølgende endelige fastsættelse af købesummen returnerede sælgeren, G13 LLC, et beløb på 39.099,86 EUR til G6, der således i alt finansierede et beløb på 86.983.311,16 EUR. Efter diverse reguleringer af købesum m.m. udgjorde det beløb, som G6 havde betalt i transaktionen, 83.508.224 EUR.
For Højesteret er fremlagt en mailkorrespondance om låneaftalen mellem G8 CV og G1 samt om lånets datering.
I en mail af 23. september 2005 fra G6 til bl.a. G1 er anført bl.a.:
”The ”JE Acq Steps” tab of the attached outlines the journal entries … that need to be recorded to move the investment in Domus from the books of corporate to G1 Intl as G1 Intl was the 100% acquirer of Domus.
The intercompany notes receivable should all be set up to be of a longterm nature with no planned settlement. As such, any changes due to exchange rate movements will be taken to the balance sheet as currency translation (part of other comprehensive income).”
I en mail af 26. september 2005 fra G8 CV til G6 er anført bl.a.:
”Also, pls. prepare a long-term loan agreement between G1 and G8 CV”
I en mail af samme dato fremsendte G1 et udkast til en låneaftale mellem G8 CV og G1. I mailen er anført bl.a.:
”It should be possible to back date the agreement to Sept. 9, 2004.”
G1 indfriede lånet til G8 CV i 2011.
Af SKATs afgørelse af 27. februar 2013 om G1’s indeholdelse af renteskat fremgår bl.a.:
”2. Begrundelse for forslag om indeholdelse af rentekildeskat
Det følger af selskabsskattelovens § 2 stk. 1, litra d, at renter fra kilder her i landet vedrørende gæld, som et selskab omfattet af § 1 har til juridiske personer som nævnt i skattekontrollovens § 3B (kontrolleret gæld) – med visse undtagelser, jf. herom nedenfor – er begrænset skattepligtige her til landet, medmindre en sådan beskatning skal frafaldes efter EU’s rente/royaltydirektiv, direktiv 2003/49 EF, eller en dobbeltbeskatningsoverenskomst.
Både G8 CV (NL) og G9 BV (NL) har fordringer på det danske selskab. Der sendes renter fra Danmark til begge nederlandske selskaber.
Danmark anser som kildeland renten til G9 BV (NL) for modtaget af det nederlandske selskab.
Derimod anser Danmark som kildeland renten til G8 CV (NL) for modtaget af det amerikanske selskab, idet G8 CV (NL) er et kommanditselskab og derved transparent efter intern dansk ret. USA anser renten for modtaget af G8 CV (NL), idet USA har foretaget et check-the-box valg, hvorefter G8 CV (NL) efter amerikanske regler behandles som et selskab.
Dobbeltbeskatningsoverenskomsten imellem Danmark og Nederlandene finder ikke anvendelse, idet Nederlandene ligesom Danmark anser G8 CV (NL) for transparent og derfor ikke hjemmehørende i Nederlandene.
Den forskellige kvalifikation i henholdsvis Danmark og USA af det nederlandske kommanditselskab betyder, at Danmark som kildeland kan foretage beskatning af renten, med mindre det amerikanske selskab kan opnå overenskomstbeskyttelse i henhold til DBO mellem Danmark og USA, SEL § 2, stk. 1, litra d.
Det er derfor nødvendigt at foretage en vurdering af, hvorvidt koncernen kan påberåbe sig den beskyttelse mod dobbeltbeskatning, der ligger i en overenskomst.
Af dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA fremgår det af artikel 4, stk. 1, litra d vedrørende skattemæssigt hjemsted:
”d) En indkomst, fortjeneste eller gevinst, der er oppebåret gennem en enhed, der er skattemæssigt transparent i henhold til lovgivningen i den ene af de kontraherende stater (Danmark), skal anses for at være oppebåret af en person, der er hjemmehørende i en stat (USA), i det omfang denne indkomst, fortjeneste eller gevinst efter skattelovgivningen i en sådan kontraherende stat (USA) behandles som indkomst, fortjeneste eller gevinst for en hjemmehørende person (USA). ”
Tekst med fed skrift er tilføjet af SKAT.
Når der henses til at renten ikke behandles som indkomst, fortjeneste eller gevinst for en hjemmehørende person i USA, idet USA anser renten efter amerikanske regler for modtaget af kommanditselskabet i Nederlandene, vil der ikke kunne opnås overenskomstbeskyttelse, og det danske selskab skal herved indeholde kildeskat på renten.”
Ved SKATs afgørelse af 27. februar 2013 pålagde SKAT G1 at indeholde kildeskat efter kildeskattelovens § 65 D ved betaling af renter på gæld til det nederlandske selskab, G8 CV, da rentebetalingen udløste skattepligt (renteskat) for G1’s moderselskab, H1, efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d. Baggrunden for afgørelsen var, at SKAT fandt, at renten måtte anses for modtaget af H1, idet G8 CV er et kommanditselskab, der anses for transparent efter dansk ret. USA anså renten for modtaget af G8 CV, idet koncernen havde foretaget et valg efter amerikanske check-the-box regler, sådan at G8 CV efter amerikanske regler behandles som et ikke-transparent selskab. Da renten ikke blev behandlet som indkomst i USA, kunne H1 ikke opnå beskyttelse af dobbeltbeskatningsoverenskomsten indgået mellem USA og Danmark. Ved afgørelsen blev G1 pålagt at indeholde i alt ca. 35,5 mio. kr. for perioden 2004-2011.
Ved Landsskatterettens afgørelse af 24. september 2015 stadfæstede Landsskatteretten SKATs afslag på H1’s anmodning om tilladelse efter skatteforvaltningslovens § 29 til at omgøre selskabets hævdede disposition, hvorved selskabet overdrog den pågældende fordring på G1 til G8. Baggrunden for anmodningen var, at H1 ønskede at få annulleret den pålagte kildeskat (renteskat) for G1 på ca. 35,5 mio. kr.
Sagen angår i første række, om skatteforvaltningslovens § 29 skal fortolkes således, at bestemmelsens forudsætning om ”ansættelse af indkomst -eller ejendomsværdiskat” er opfyldt. Det er i den forbindelse et spørgsmål, om det kan lægges til grund, at SKAT over for H1 har foretaget en ansættelse af indkomstskat, der hviler på denne disposition.
Sagen angår i anden række, om H1 har godtgjort, at selskabets moderselskab, G6, oprindelig var kreditor for den nævnte fordring, som via H1 hævdes overdraget til G8 CV, og om omgørelse af denne overdragelse i givet fald er mulig.
Sagen angår i tredje række, om betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1-5, for at tillade omgørelse er opfyldt.
Der er endvidere rejst spørgsmål, om Skatteministeriets fortolkning af udtrykket ”ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat” i § 29 er i overensstemmelse med EU-retten, og H1 har i den forbindelse anmodet om, at Højesteret forelægger præjudicielle spørgsmål herom for EU-Domstolen.
Tre dommere – Marianne Højgaard Pedersen, Michael Rekling og Jens Kruse Mikkelsen – udtaler:
Efter skatteforvaltningslovens § 29 finder bestemmelsen anvendelse, når der er foretaget ”en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat”. Efter forarbejderne til bestemmelsen anvendes begrebet ”ansættelse af skat” såvel om opgørelsen af grundlaget for skatteansættelsen som om beregningen af den skat, dette grundlag fører til.
Vi finder, at ordlyden af bestemmelsen og forarbejderne til denne og til den tidligere gældende § 37 C i skattestyrelsesloven – herunder også forarbejderne til den nugældende § 29, stk. 1, nr. 3, hvorefter den disposition, der ønskes omgjort, ”fra begyndelsen” har været lagt klart frem ”for den skatteansættende myndighed” – må forstås således, at det forudsættes, at skattemyndighederne over for den, der har anmodet om omgørelse, har foretaget en ansættelse af indkomstskat for, at det kan lægges til grund, at der foreligger en ansættelse af indkomstskat, som kan søges omgjort.
Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder vi, at skattemyndighederne ikke har foretaget en ansættelse af indkomstskat over for H1. Selskabet er derfor afskåret fra at anmode om omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29.
Dommerne Poul Dahl Jensen og Kurt Rasmussen udtaler:
Som anført har sagen baggrund i SKATs afgørelse om, at G1 havde pligt til at indeholde skat af den rente, som selskabet havde betalt på gælden til det nederlandske selskab G8 CV Afgørelsen er begrundet i, at renten måtte anses for modtaget af det koncernforbundne amerikanske selskab H1, og at renten er undergivet beskatning i Danmark som kildeland efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, idet dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA ikke fører til, at beskatningen af renterne skal frafaldes eller nedsættes.
Spørgsmålet er, om de danske skattemyndigheder herved i forhold til H1 har foretaget ”en ansættelse af indkomst -eller ejendomsværdiskat”, der efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, er en forudsætning for, at reglerne om omgørelse af privatretlige dispositioner kan anvendes.
Skatten af renterne er en indkomstskat, og spørgsmålet er derfor alene, om der er tale om en ”ansættelse”.
Selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, angår udenlandske selskabers begrænsede skattepligt af renter af kontrolleret gæld. Skattepligten påhviler det udenlandske selskab, der oppebærer renterne, i det foreliggende tilfælde H1. Efter § 2, stk. 3, udgør indkomstskatten (for tiden) 22 pct. af renterne. Der gælder en særlig ordning for betaling af skatten af renterne. Efter kildeskattelovens § 65 D skal den, der betaler renten, det vil her sige G1, indeholde renteskatten. Opfyldes indeholdelsespligten ikke, er den indeholdelsespligtige over for det offentlige som udgangspunkt umiddelbart ansvarlig for betaling af manglende beløb. Efter selskabsskattelovens § 2, stk. 3, er skattepligten i relation til renterne endeligt opfyldt ved den i henhold til kildeskattelovens § 65 D foretagne indeholdelse af renteskat.
Som nævnt har SKAT i afgørelsen om at pålægge G1 indeholdelsespligt taget stilling til, at H1 er begrænset skattepligtig til Danmark af renterne. SKAT har endvidere foretaget en beløbsmæssig opgørelse af den indkomstskat af renterne, som efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra d, påhviler H1, idet det er denne skat, som G1 efter kildeskattelovens § 65 D pålægges at indeholde. Efter vores opfattelse må denne afgørelse om begrænset skattepligt og den beløbsmæssige opgørelse af skatten, der er indeholdt i afgørelsen om indeholdelsespligt for G1, anses som en ansættelse af H1’s indkomstskat eller sidestilles hermed. Det forhold, at H1 ikke skal selvangive renteindtægten, og at skatten af renterne opkræves hos G1, kan ikke føre til et andet resultat.
Vi finder derfor, at H1 ikke er afskåret fra at opnå tilladelse til omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, såfremt de øvrige betingelser i bestemmelsen er opfyldt.
Herefter udtaler samtlige dommere:
Skatteministeriet har anført, at H1 ikke har godtgjort, at den disposition, som søges omgjort, har fundet sted. Efter ministeriets opfattelse er det alene dokumenteret, at kreditor for fordringen mod G1 er G8 CV Det er ikke godtgjort, at G6 tidligere har været kreditor, og at fordringen således skulle være overdraget fra G6 via H1 til G8 CV.
Efter det, der er oplyst for Højesteret, finder Højesteret, at der er redegjort for alle væsentlige elementer i tilvejebringelsen af købesummen i transaktionen angående G1’s erhvervelse af aktierne i G10 GmbH. Der er endvidere redegjort for, hvordan købesummen blev betalt. Det må lægges til grund, at et beløb på 83.508.224 EUR blev stillet til rådighed af G6, som lånte beløbet fra tredjemand. Beløbet hidrørte ikke fra midler tilhørende eller tilvejebragt af G8 CV, og det må efter den korrespondance, der er fremlagt for Højesteret, lægges til grund, at den låneaftale, der blev oprettet mellem G8 CV og G1, først blev oprettet ultimo september 2005, det vil sige mere end et år efter transaktionens gennemførelse. Låneaftalen blev således tilbagedateret til datoen for transaktionens gennemførelse den 9. september 2004.
På denne baggrund finder Højesteret, at H1 har godtgjort, at et beløb på 83.508.224 EUR oprindeligt blev ydet som et lån i form af et koncerninternt tilgodehavende fra G6 til G1, og at dispositionen med overdragelse af fordringen via H1 til G8 CV fandt sted efterfølgende.
Mulighed for omgørelse
For at grundbetingelserne for omgørelse af en disposition efter § 29, stk. 1, er opfyldt, er det yderligere en betingelse, at det civilretligt og faktisk er muligt at tilbageføre dispositionen således, at den disponerende stilles, som om dispositionen aldrig havde fundet sted.
Det er oplyst, at fordringen på 83.508.224 EUR blev endeligt indfriet i 2011. Da fordringen derfor var ophørt på tidspunktet for SKATs afslag på omgørelse af dispositionen, er det ikke muligt at tilbageføre denne sådan, at H1 på ny anses som kreditor.
Herefter finder Højesteret, at H1 ikke opfylder denne betingelse for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29.
Øvrige betingelser i § 29, stk. 1
Efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er det en betingelse for omgørelse, at dispositionen ”skal have været lagt klart frem for myndighederne”. Det følger af bestemmelsens forarbejder, at der heri ligger, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
Det må lægges til grund, at hverken G1 eller H1 lagde dispositionen og dens skattemæssige bedømmelse i udlandet frem for de danske skattemyndigheder før i forbindelse med, at myndighederne på eget initiativ i 2011 tog spørgsmål om beskatning af renterne op. Herefter finder Højesteret, at dispositionen ikke fra begyndelsen har været lagt klart frem for skattemyndighederne. Det er uden betydning, om dispositionen har været lagt frem for amerikanske skattemyndigheder. Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 3, er derfor ikke opfyldt.
Efter § 29, stk. 1, nr. 4, skal de privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, være enkle og overskuelige. Det følger af bestemmelsens forarbejder, at de privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes, skal være enkle og overskuelige såvel for det år, hvor dispositionen er foretaget, som for efterfølgende år. Der må således ikke som følge af en tilladelse til omgørelse være tvivl om de afledte skattemæssige virkninger af omgørelsen.
Højesteret finder det ikke godtgjort, at de privatretlige virkninger af, at det nederlandske selskab G8 CV som kreditor i et længerevarende internationalt koncernlåneforhold, der for flere år siden er ophørt ved indfrielse, skal udskiftes med et amerikansk selskab som kreditor, kan anses for enkle eller overskuelige. Hertil kommer, at det er oplyst, at det fra et amerikansk skattemæssigt perspektiv ikke er muligt at gennemføre en ændring med tilbagevirkende kraft, og der findes at være betydelig tvivl om de afledte skattemæssige virkninger af en omgørelse. Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 4, er derfor ikke opfyldt.
Efter foranstående bedømmelse var det berettiget, at SKAT afslog at give H1 tilladelse til omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 bl.a. som følge af, at det ikke er muligt at tilbageføre den disposition, som ønskes omgjort, og som følge af, at betingelserne i § 29, stk. 1, nr. 3 og 4, ikke er opfyldt. Ved disse begrundelser er det ikke afgørende, at H1 er begrænset skattepligtig, eller at selskabet i øvrigt ikke er hjemmehørende i Danmark. Selskaber, der er fuldt skattepligtige til Danmark, skal opfylde helt de samme betingelser. Disse begrundelser rejser således ikke spørgsmål om forskelsbehandling i strid med de EU-retlige principper om ret til fri etablering og kapitalens frie bevægelighed.
Da en besvarelse af spørgsmålet om, hvorvidt kravet om en forudgående ansættelse af indkomstskat over for ansøgeren i skatteforvaltningslovens § 29 i et tilfælde som det foreliggende er uforenelig med EU-retten, herefter ikke vil få betydning for afgørelsen af sagen, finder Højesteret, at der ikke er behov for at stille præjudicielle spørgsmål i medfør af TEUF artikel 267.
Anmodningen fra H1 om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen tages ikke til følge.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 500.000 kr. til Skatteministeriet.
Beløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret