text:
Advokaten 1 - Højesteret har sagt fra over for EU-Domstolen
Ajos-dommen er utvivlsomt en af de mest skelsættende domme fra Højesteret i nyere tid. Dommen rejser flere interessante spørgsmål om samarbejdet mellem EU-Domstolen og Højesteret og for den sags skyld om samarbejdet mellem den danske (tiltrædelses)lovgiver og Højesteret. Men for det praktiske retsliv får dommen næppe store konsekvenser.
Ajos-sagen:
Af Rass Holdgaard, advokat, Daniella Elkan, advokat og Gustav Krohn Schaldemose, advokatfuldmægtig, Kammeradvokaten
Da A i 2009 som 60-årig blev opsagt af virksomheden Ajos, havde han ret til alderspension. A gik imidlertid ikke på pension, men fik en ny stilling i en anden virksomhed. Derfor krævede han fratrædelsesgodtgørelse svarende til 3 måneders løn med henvisning til den dagældende funktionærlovs § 2 a, stk. 3. Ajos nægtede at udbetale godtgørelsen. Efter en årelang og fast højesteretspraksis blev § 2a, stk. 3, nemlig fortolket sådan, at en arbejdsgiver kunne undlade at betale fratrædelsesgodtgørelsen, hvis arbejdstageren var berettiget til arbejdsgiverbetalt alderspension, også selvom arbejdstageren – som i A’s tilfælde – valgte at blive på arbejdsmarkedet.
Ole Andersen-dommen
Godt et år senere fastslog EU-Domstolen i Ole Andersen-dommen (C-499/08), at denne forståelse af § 2a, stk. 3, er i strid med beskæftigelsesdirektivets forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Hvis den opsagte arbejdstager har til hensigt at forfølge sin erhvervsmæssige karriere, kan man ikke nægte ham godtgørelsen, blot fordi han er berettiget til pension.
Ajos’ begrundelse for at nægte A fratrædelsesgodtgørelse var altså i overensstemmelse med en veletableret dansk fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3, men i strid med beskæftigelsesdirektivets forbud mod aldersdiskrimination.
Funktionærlovens § 2a, stk. 3, blev herefter ændret med virkning fra den 1. februar 2015, så den danske retsstilling blev bragt i overensstemmelse med Ole Andersen-dommen.
EU-Domstolens traditionelle tilgang til regelkonflikter
Men hvilke rettigheder og pligter havde funktionærer så før 1. februar 2015, hvor dansk ret og EU-retten ikke harmonerede?
Svaret er ligetil, hvis arbejdsgiveren er en del af ‘staten’ i EU-retlig forstand. Det viser ‘bunkebryllup’-sagen (trykt i U.2014.1119 H), som angik en række arbejdstagere, der havde rejst krav mod deres offentlige arbejdsgivere. Uoverensstemmelsen mellem den dagældende funktionærlov og beskæftigelsesdirektivet kunne i denne sag løses ved at anvende velkendte principper om EU-rettens direkte virkning og forrang: Arbejdstagerne kunne i sagen støtte ret på direktivets aldersdiskriminationsforbud direkte over for deres offentlige arbejdsgivere. Det betød, at den dagældende funktionærlovs § 2a, stk. 3, ikke kunne anvendes, i det omfang de pågældende arbejdstagere forblev på arbejdsmarkedet.
Svaret er mindre ligetil, når der – som i Ajos-sagen – er tale om to private parter, der påberåber sig hver sit regelsæt. Her kan konflikten mellem funktionærloven og direktivet nemlig ikke – som i ‘bunkebryllupssagen’ – løses ved, at arbejdstageren støtter direkte ret på direktivbestemmelsen. Det skyldes, at direktiver ifølge EUF-Traktatens artikel 288, stk. 3, og efter fast EU-retspraksis, ikke kan pålægge private – som virksomheden Ajos – forpligtelser.
Traditionelt er dette problem – hvor en direktivbestemmelse og en national regel ikke harmonerer i en tvist mellem to private parter – blevet håndteret af EU-Domstolen ved at kræve, at den nationale domstol først ‘i videst muligt omfang’ søger at fortolke national ret EU-konformt. Pligten til at fortolke national ret EU-konformt i videst muligt omfang stopper imidlertid efter fast praksis dér, hvor en sådan fortolkning ville være ‘contra legem’ (altså hvor fortolkningen ender med at stride mod national ret), eller hvor fortolkningen ville stride mod grundlæggende retsprincipper. Hvis det ikke er muligt at overholde EU-retten ved EU-konform fortolkning af national ret, har den krænkede private part altså ikke flere EU-retsmidler tilbage over for den anden private part. Så må den private i stedet overveje at kræve erstatning af medlemsstaten.
Den finurlige Mangold-nuance
Men for godt ti år siden begyndte Domstolen at udvikle en finurlig og omdiskuteret nuance til disse velkendte principper.
Domstolen fastslog i Mangold-sagen (sag C-144/04), at princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder skal anses for et almindeligt EU-retligt princip, og at dette princip kan påberåbes i en tvist mellem private. Det betød i den konkrete sag, at arbejdstageren kunne påberåbe sig princippet om forbud mod aldersdiskrimination, som er udmøntet i beskæftigelsesdirektivet, over for sin private arbejdsgiver. I Domstolens Store Afdelings dom i Kücükdeveci-sagen (C-555/07) gentog Domstolen princippet.
Mangold- og Kücükdeveci-dommene har været omdiskuteret og kritiseret i den juridiske litteratur og af flere generaladvokater. Kritikken har navnlig lydt på, at Domstolen i realiteten undergraver princippet om, at direktivbestemmelser ikke kan pålægge private forpligtelser. Andre har anført, at princippet er problematisk af retssikkerhedsmæssige grunde. Ikke desto mindre har EU-Domstolen hidtil ikke vaklet.
Hvad betyder alt dette så for A’s ret til fratrædelsesgodtgørelse? Det betyder, at hvis A skulle have medhold i sagen mod Ajos, skulle han overbevise Højesteret om, enten at funktionærlovens § 2a, stk. 3, kunne fortolkes EU-konformt, eller at det generelle EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination betød, at A kunne påberåbe sig forbuddet direkte over for Ajos.
Højesteret udfordrer EU-Domstolen
Efter den oprindelige hovedforhandling af Ajos-sagen i juni 2014 besluttede Højesteret, at det med en helt klar og fast højesteretspraksis ikke var muligt at ændre kurs og pludselig fortolke funktionærlovens § 2a, stk. 3, i overensstemmelse med den måde, som EU-Domstolen havde fortolket beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud i Ole Andersen-dommen. Det ville være en ‘contra legem’-fortolkning af funktionærloven.
For Højesteret var spørgsmålet derfor kun, om Ajos alligevel var forpligtet til at betale fratrædelsesgodtgørelsen, fordi beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud ifølge Mangold- og Kücükdeveci-dommene er en udmøntning af et generelt EU-retligt princip.
Selvom Mangold- og Kücükdeveci-dommene klart indikerede, at EU-Domstolen allerede havde svaret ‘ja’ til det spørgsmål, fandt Højesteret, at dette var betænkeligt ud fra et retssikkerhedsmæssigt hensyn (til Ajos). Derfor besluttede Højesteret – i stedet for at afsige dom – at spørge EU-Domstolen, om det ikke var tid til at ‘præcisere’ Mangold-praksis.
I en 25 sider lang og meget detaljeret præjudiciel forelæggelse inviterede Højesteret reelt EU-Domstolen til at (gen)overveje sin Mangold-praksis. Højesteret spurgte navnlig Domstolen, om ikke princippet om forbud mod aldersdiskrimination må vige for retssikkerhedsprincippet, der jo også er et generelt EU-retligt princip, når man – som i Ajos-sagen -– ville komme til – i strid med klar national ret – at pålægge en privat arbejdsgiver pligter på grundlag af et uforudsigeligt og uskrevet EU-retligt princip.
Da Højesteret forelagde spørgsmålene, havde der allerede været betydelig bekymring over, hvad Mangold-praksis gjorde ved private parters retssikkerhed. Udover flere kritiske generaladvokater havde den tyske forbundsforfatningsdomstol i sin Honeywell-dom fra 2010 også Mangold-dommen til kritisk eftersyn. Den tyske forfatningsdomstol valgte at rette ind efter EU-Domstolen. Forfatningsdomstolen fandt nemlig, at EU-Domstolen i Mangold ikke åbenbart havde handlet ultra vires (ud over sine beføjelser).
Den danske regering, der valgte at afgive indlæg i den præjudicielle Ajos-sag, udtrykte også bekymring for EU-Domstolens retsudvikling. I sit indlæg argumenterede regeringen for, at det må være foreneligt med EU-retten i konkrete situationer at lade princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder vige for retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af berettigede forventninger. Sagen blev behandlet af EU-Domstolens Store Afdeling (13 dommere) og med generaladvokat. Under den mundtlige forhandling i Luxembourg kom den danske regering under hård beskydning fra EU-Domstolens dommere, som stillede en byge af kritiske spørgsmål, der indikerede, at Domstolen ikke havde stor forståelse for de danske bekymringer.
Svaret fra Luxembourg
Generaladvokat Y. Bot afgav sit forslag til afgørelse i sagen 25. november 2015. Noget usædvanligt valgte generaladvokaten at svare på noget andet end det, Højesteret havde spurgt om. Generaladvokaten mente nemlig, at Højesterets fortolkning af dansk ret ikke i tilstrækkelig grad tog højde for, hvad der kræves af det EU-retlige princip om EU-konform fortolkning af national ret. Med andre ord mente generaladvokaten, at hvis blot Højesteret fortolkede dansk ret tilstrækkelig EU-konformt, så ville Højesteret kunne nå frem til en forståelse af funktionærlovens § 2a, stk. 3, som passede med Ole Andersen-dommen. Og så ville problemet være løst. Tonen i forslaget er ganske hård og afvisende over for den bekymring, som Højesteret udtrykker i sin forelæggelseskendelse.
EU-Domstolen derimod svarede på det, som Højesteret havde spurgt om – men var også helt urokkelig: Det generelle EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling på baggrund af alder betyder, at nationale domstole er forpligtet til at undlade at anvende en national bestemmelse, der strider mod princippet. Domstolen gik videre og udtalte, at princippet om beskyttelse af berettigede forventninger ikke kan bruges som begrundelse for fortsat at anvende national ret i strid med EU-retten. Domstolen begrundede dette med, at det i realiteten ville svare til at begrænse den tidsmæssige virkning af den fortolkning, som Domstolen har anlagt i sin praksis. EU-Domstolen delte med andre ord heller ikke Højesterets bekymringer.
Selvom Domstolen ikke lige så direkte som generaladvokaten inviterede Højesteret til at genoverveje, om ikke funktionærlovens § 2a, stk. 3, kunne fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, fik det alligevel et ‘præciserende’ ord med på vejen: Domstolen erindrede Højesteret om, at kravet om direktivkonform fortolkning også indebærer en forpligtelse for de nationale domstole til at ændre fast praksis, hvis den er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med EU-retten. Højesteret kan derfor – ifølge EU-Domstolen – ikke ‘alene’ med henvisning til, hvordan national ret hidtil er fortolket i Højesterets domme, konkludere, at det vil være ‘contra legem’ at gøre det anderledes fremover.
Med disse ord overlod Domstolen det dermed til Højesteret at afgøre, hvordan sagens resultat skulle nås, men ikke hvilket resultat, der skulle nås. Domstolen havde reelt anvist to veje til resultatet: Højesteret kunne enten fortolke funktionærlovens § 2 a, stk. 3, EU-konformt eller undlade at anvende bestemmelsen i sagen mellem de private parter med den virkning, at Ajos ville blive pålagt at betale fratrædelsesgodtgørelsen til A.
Højesterets reaktion – Ajos-dommen
Bolden var dermed sparket tilbage til Højesteret, og spørgsmålet var nu, hvad Højesteret ville gøre. Rette ind som den tyske forbundsforfatningsdomstol i Honeywell-sagen – eller stå fast på sine retssikkerhedsmæssige betænkeligheder? Svaret kom i Højesterets dom fra 6. december.
Her konkluderer et flertal på otte af de ni dommere, at Højesteret ikke har mulighed for at følge nogen af EU-Domstolens anvisninger.
Nej, vi kan ikke fortolke direktivkonformt
For det første stod samtlige ni højesteretsdommere fast på, at direktivkonform fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3, ikke er mulig. I sin dom (præmis 33-34) fremhæver EU-Domstolen som nævnt, at en modstridende fast national retspraksis ikke i sig selv er til hinder for EU-konform fortolkning. Den faste nationale retspraksis var nemlig den eneste begrundelse, som Højesteret i forelæggelseskendelsen havde angivet som årsag til, at en direktivkonform fortolkning af lovbestemmelsen ville være ‘contra legem’. I dommen uddyber Højesteret sin begrundelse med henvisninger til ordlyd, forarbejder og en efterfølgende lovændring. Konklusionen er: Det er, som Højesteret allerede havde oplyst i forelæggelsen, ikke muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret, at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2a, stk. 3, der kan bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud.
Nej, vi kan ikke pålægge Ajos den slags pligter
Skulle Højesteret så lade det uskrevne EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination tromle funktionærlovens dagældende § 2a, stk. 3, og pålægge Ajos at betale fratrædelsesgodtgørelsen til A?
Her delte Højesteret sig. Flertallet på otte dommere fandt, at det uskrevne EU-retlige princip ikke kunne fortrænge den danske bestemmelse, mens den dissentierende dommer kom til det modsatte resultat.
Det afgørende for både flertallet og dissensen er her rækkevidden af tiltrædelsesloven. Som flertallet siger: “Om en EU-retlig regel kan tillægges den virkning i dansk ret, som EU-retten kræver, beror i første række på” tiltrædelsesloven.
Med henvisning til Mangold-, Kücükdeveci- og Ajos-dommene lagde flertallet til grund, at princippet om forbud mod aldersdiskrimination er et uskrevet EU-retligt princip på traktatniveau, som ikke har grundlag i en nærmere bestemt traktatbestemmelse. Efter den nugældende EU-Traktats artikel 6, stk. 3, udgøres generelle principper i EU-retten af de grundlæggende rettigheder, som de er garanteret ved den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK), og som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner.
Flertallet mente ikke, at det var forudset i tiltrædelsesloven, at sådanne uskrevne EU-retlige principper kan skabe pligter i en tvist mellem to private og tillægges forrang for en modstridende dansk regel.
Efter en gennemgang af de seneste traktatændringer fastslår flertallet mere generelt, at principper udviklet eller fastlagt på baggrund af EU-Traktatens artikel 6, stk. 3, eller bestemmelser i EU’s charter om grundlæggende rettigheder, herunder chartrets artikel 21 om ikke-forskelsbehandling, efter tiltrædelsesloven ikke er gjort umiddelbart anvendelige i Danmark.
Højesterets flertal bemærkede i den anledning, at det ikke kunne føre til en anden bedømmelse, at Mangold-dommen fra 2005, hvor EU-Domstolen første gang knæsatte dette uskrevne princip, blev afsagt forud for den seneste ændring af tiltrædelsesloven i 2008 i forbindelse med Lissabon-Traktatens ikrafttræden. Højesterets flertal lagde her vægt på, at Mangold-dommen ikke er omtalt i forarbejderne til ændringsloven.
Dette bemærkede den dissentierende dommer også. Men ifølge hende viste den manglende omtale af Mangold-dommen i forarbejderne tværtimod, at lovgiver ikke har taget et forbehold om, at det princip, der blev knæsat i Mangold, ikke skal have umiddelbar virkning her i landet.
Så vi følger ikke EU-Domstolens dom
Højesterets flertal fandt derfor, at tiltrædelsesloven ikke giver hjemmel til at lade det uskrevne princip om forbud mod aldersdiskrimination fortrænge den dagældende § 2a, stk. 3, i funktionærloven i en tvist mellem private parter.
I en sætning, der – formentlig bevidst – tydeliggør forskellen mellem EU-Domstolens og Højesterets tilgang til deres egen jobbeskrivelse, slutter flertallet af med at slå fast, at hvis Højesteret undlader at anvende funktionærlovens § 2a, stk. 3, til fordel for et uskrevet EU-retligt princip, ville Højesteret handle “uden for rammerne af sin beføjelse som dømmende magt.”
Den dissentierende dommer foreslog en anderledes tilbageholdende tilgang, der konkret ville gøre det muligt at forene dansk ret med EU-retten. I dissensen hedder det blandt andet:
“På den anførte baggrund finder jeg, at der ikke foreligger en sådan ekstraordinær situation, at det med den fornødne sikkerhed kan fastslås, at anvendelsen af et almindeligt EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder inden for beskæftigelsesområdet ligger uden for rammerne af den kompetence, der ved tiltrædelsesloven er overladt til EU-Domstolen.”
Den prøvelsestilbageholdenhed, der ligger i ordene en ‘ekstraordinær situation’ og ‘den fornødne sikkerhed’, er lånt fra Højesterets præmisser i Maastricht-dommen (U.1998.800.H), som gentaget i Lissabon-dommen (U.2013.1451.H).
Dommens praktiske konsekvenser
Højesterets dom er trods alt begrænset til helt særlige situationer. Dommens praktiske rækkevidde ser umiddelbart ud til at være begrænset af i hvert fald tre forhold:
For det første angår den kun tvister mellem private parter.
For det andet angår den kun sager, hvor det ikke er muligt at løse tvisten ved at fortolke den danske regel EU-konformt, fordi det vil være ‘contra legem’. Disse tilfælde vil formentlig sjældent forekomme i praksis, da det ofte netop vil være muligt at løse tvisten ved EU-konform fortolkning.
For det tredje er Ajos-dommen begrænset til at angå 1) uskrevne generelle EU-retsprincipper, som er udviklet på grundlag af TEU artikel 6, stk. 3, og 2) bestemmelser i charteret. Udspringer en grundrettighed, herunder en grundrettighed, der i dag er kodificeret i charteret, derimod af en (anden) traktatbestemmelse, må man vel efter flertallets begrundelse som udgangspunkt kunne anse den for fuldt virkende i Danmark.
I hvert fald på nuværende tidspunkt, hvor forbuddet mod aldersdiskrimination er det eneste princip med ophæng i chartret (alene), som EU-Domstolen har fastslået finder anvendelse i tvister mellem private, er Højesterets sondring derfor formentlig af mindre praktisk betydning. I det lys kan det dog forekomme bemærkelsesværdigt, at Højesteret fandt behov for generelt at udtale, at “bestemmelserne i charteret […] ikke er gjort umiddelbart anvendelige her i landet.”
Uanset dommens begrænsede praktiske konsekvenser er den grænse, som ‘tiltrædelseslovgiver’ ifølge Højesteret har trukket, principiel. Fra et dansk perspektiv er det naturligvis interessant at læse dommen i sammenhæng med den bekymring for charterets betydning, som blandt andet tidligere højesteretspræsidenter som Melchior og Dahl har udtrykt. I en dansk demokrati- og retskultur, hvor der – med Hørups ord – er ingen over og ingen ved siden af Folketinget, giver det måske mening at holde fast i, at vi skal være helt sikre på, at tiltrædelseslovgiver virkelig har ønsket at lade charterets vidtrækkende rettighedskatalog gælde i sager mellem private. Eller med Dahls ord i et nyligt festskrift til Jens Peter Christensen: “Hvert land har sit svar på, hvor balancepunktet mellem jura og politik ligger. Det danske balancepunkt er demokratisk funderet, og det er vigtigt, at udviklingen internationalt ikke bliver så dynamisk og kreativ, at man ikke kan følge med nationalt. Som forholdene er i Danmark og de andre nordiske lande, kan vi trygt have vores egen tilgang til de spørgsmål, internationaliseringen rejser. Nordisk retspragmatisme er en fælles værdi, der er værd at stå vagt om, og vi skal ikke uden videre give efter for andres.”
For EU-retsjurister vil grænsedragningen nok forekomme mere overraskende. Dommen betyder, at en del af EU-retsordenens primære retskilder ikke kan pålægge private forpligtelser på dansk territorium. Det drejer sig om den gruppe af uskrevne retsprincipper, som EU-Domstolen allerede før Danmarks tiltrædelse af EU begyndte at udvikle, og som i dag udledes af TEU artikel 6, stk. 3, inklusive dem, som i dag er kodificeret i charteret. Hvis man mere generelt ønsker et opgør med EU-Domstolens ‘aktivistiske’ fortolkningsstil, så er dette ikke nødvendigvis det naturlige sted at sætte foden ned. Mange af de mest vidtgående og omdiskuterede retsprincipper, som EU-Domstolen har udviklet, er faktisk baseret på andre traktatbestemmelser end TEU artikel 6, stk. 3, herunder navnlig på loyalitetsprincippet i TEU artikel 4, stk. 3. Disse principper gribes formentlig ikke af Ajos-dommens flertals begrundelse, ligesom nyudviklede retsprincipper fra EU-Domstolen heller ikke rammes, når blot EU-Domstolen udleder principperne af en anden traktatbestemmelse end TEU artikel 6, stk. 3.
Advokat i Kammeradvokatens team for EU-ret og international ret. Hun rådgiver danske myndigheder og fører retssager ved danske domstole og EU-Domstolen i sager om EU-retlige emner.
Advokatfuldmægtig, LL.M, i Kammeradvokatens team for EU-ret og international ret. Han rådgiver danske myndigheder om EU-retlige, menneskeretlige og internationale forhold og fører retssager ved danske domstole.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret omgør dom fra Grønlands Landsret – Aquut.com
Højesteret omgør dom fra Grønlands Landsret
by mikael on januar 30, 2020 in Grønland • 0 Comments
Tjenestemand mister tre års rådighed
Grønland er efter Danmarks Riges Grundlov af 1953 uden selvstændig retlig organisation i den forstand, at Højesteret i Danmark er den øverste domstol.
Det er sjældent, at Højesteret omgør en dom fra Grønlands Landsret, også fordi kun ganske få grønlandske sager ankes til rigets øverste domstol.
En flytning fra Taasiilaq til Nuuk er ikke en nedlæggelse af stillingen. Så en grønlandsk tjenestemand får kun tre måneders opsigelsesløn og ikke tre års ventepenge. Det har Højesteret netop afgjort. Dermed vinder Sermersooq Kommunia over den pågældende.
Sag 54/2019
HØJESTERETS DOM afsagt tirsdag den 28. januar 2020
Atorfillit Kattuffiat som mandatar for A (advokat Mette Ravn Steenstrup)
I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Grønland den 27. november 2017 (BS 292/2017) og af Grønlands Landsret den 22. oktober 2018 (C 286/17).
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Michael Rekling, Jens Kruse Mikkelsen og Kristian Korfits Nielsen.
Påstande
Appellanten, Kommuneqarfik Sermersooq, har påstået frifindelse.
Indstævnte, Atorfillit Kattuffiat som mandatar for A, har påstået stadfæstelse, således at Kommuneqarfik Sermersooq skal anerkende, at A har ret til tre års rådighedsløn fra den 1. september 2015 med tillæg af feriegodtgørelse heraf og med procesrente fra de enkelte udbe- talingers forfaldsdato samt egenpension fra udløbet af rådighedslønperioden.
Kommuneqarfik Sermersooq har anført navnlig, at A ikke har ret til rådighedsløn, da hendes stilling ikke blev nedlagt.
Grønlands Landsrets præmisser beskæftiger sig med, om tålegrænsen er overskredet. Lands- retten finder, at det er tilfældet og introducerer en kobling mellem tålegrænsen og den grøn-
landske tjenestemandslovs § 33, der afviger fra litteratur og retspraksis. Hvis en stilling ikke er nedlagt, men stillingsændringer, herunder geografiske, overskrider tålegrænsen, er reaktio- nen herpå afskedigelse med aktuel egen pension og ikke rådighedsløn i 3 år, jf. bl.a. UfR 2011.551/2 H og UfR 1997.1621 H. Geografisk omplacering er heller ikke i Grønland i sig selv udtryk for stillingsnedlæggelse, jf. forarbejderne til § 13 og § 15 i den grønlandske tjene- stemandslov samt forarbejderne til § 23 i landstingsloven om strukturreform af den kommu- nale sektor. Ved sidstnævnte lov blev det forudsat, at personalet skulle følge med opgaven, og en del af hensigten med loven var at sikre, at tjenestemænd blev forpligtet til at flytte fra en by i kommunen til en anden. Det fremgår af strukturreformloven og dens forarbejder, at selve den geografiske omplacering ikke i sig selv udgør en stillingsnedlæggelse. Omplacering er sat i modsætning til stillingsnedlæggelse og afsked, og det er forudsat, at ansættelsesområdet er den nye kommune. Heri ligger, at stillingen frit kan flyttes mellem de enkelte byer i kommu- nen. Det er dermed kun relevant at vurdere, om tålegrænsen er overskredet, når der sker æn- dringer af stillingen i forbindelse med en geografisk omplacering.
En vurdering af, om tålegrænsen er overskredet i den foreliggende sag, må i lyset af lovgiv- ningen og grundet de geografiske forhold i Grønland føre til, at det ikke er tilfældet. Spørgs- målet er i øvrigt kun teoretisk, da A på tidspunktet for omplaceringen havde nået en alder, der i sig selv berettigede til aktuel egen pension.
Måtte Højesteret fastslå, at tålegrænsen er overskredet med den begrundelse, at tjenestestedet blev omplaceret fra Tasiilaq til Nuuk, kan det få betydning for fremtidige sager om omplace- ring af tjenestemænd i Grønland, hvilket vil være vanskeligt foreneligt med hensigten med strukturreformloven. Transport mellem byerne i Grønland foregår altid med fly, helikopter eller i sjældnere tilfælde med båd, idet der ikke er veje mellem de enkelte byer. Det er derfor ikke af nogen særlig betydning i Grønland om tjenestestedet flytter ca. 264 km mellem Nuuk og Paamiut eller ca. 700 km mellem Tasiilaq og Nuuk, da der ikke er mulighed for at pendle mellem hjemsted og tjenestested, hvis dette ikke er inden for samme by. Hvis tålegrænsen anses for overskredet som følge af stillingens omplacering til Nuuk, vil det reelt være det samme som at sætte strukturreformloven ud af kraft.
Hvis Højesteret måtte komme til, at A har ret til 3 års rådighedsløn, er kravet bortfaldet ved passivitet. Der foreligger kvalificeret passivitet fra hendes og fagforeningens side. Den oprin-
deligt anlagte sag blev afvist den 1. december 2015, og sagen blev først genanlagt den 28. april 2017. Der blev i den forbindelse fremsat nye påstande og nye anbringender, som med- førte, at sagen ændrede karakter. Henset til at påstanden er rådighedsløn i 3 år, og henset til at en tjenestemand står til rådighed i 3-årsperioden, er passiviteten så udstrakt og kvalificeret, at den bør være retsfortabende. Kommunen har haft anledning til at forvente, at sagen var afslut- tet.
Det vil ikke være i strid med artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, hvis A ikke har ret til rådighedsløn.
Atorfillit Kattuffiat som mandatar for A har anført navnlig, at den geografiske ændring af tje- nestestedet fra Tasiilaq til Nuuk udgør en overskridelse af tålegrænsen, og at hun er berettiget til 3 års rådighedsløn. Retsvirkningen af overskridelsen af tålegrænsen er, at stillingen i Tasii- laq skal anses for nedlagt, og § 33 i den grønlandske tjenestemandslov finder derfor anvendel- se. Det bestrides, at retsvirkningen alene skulle være afskedigelse med pension efter tjeneste- mandspensionsloven.
Ændringen af As tjenestested fra Tasiilaq til Nuuk indebar de facto en nedlæggelse af stillin- gen og en overdragelse af visse opgaver til centraladministrationen i Nuuk. De faktuelle for- hold gjorde det reelt umuligt for A at fortsætte sit hidtidige liv i de rammer, hun var vant til, og krævede, at hun flyttede fra Østgrønland til Vestgrønland, hvis hun skulle fortsætte ansæt- telsen. Flytningen af tjenestedet indebar en geografisk ændring på ca. 700 km i lige linje over indlandsisen fra et sprogområde til et andet og fra et kulturområde til et andet, og det mellem to byer, hvor eneste transportmulighed er flyvning med to ugentlige flyafgange og med efter- følgende helikoptertur mellem Tasiilaq og Kulusuk, og hvor der sker hyppige aflysninger. Ændringen af stillingen indebar således en stærkt indgribende ændring i hendes personlige og familiære livsførelse. Ændringen lå ud over, hvad hun på ansættelsestidspunktet havde kunnet forudse, og ud over grænsen for, hvad hun var forpligtet til at tåle efter den grønlandske tjene- stemandslovs § 15. Der må herved også lægges vægt på, at hendes ansættelse i Tasiilaq blev opretholdt uændret ved strukturreformen og i 6 år derefter, og at hun fik at vide, at der ikke ville ske flere afskedigelser efter gennemførelsen af en betydelig afskedigelsesrunde umiddel- bart efter reformen. Endvidere må lægges vægt på hendes alder og anciennitet i stillingen med tjenestested i Tasiilaq, hendes stærke tilknytning til Tasiilaq, hendes boligforhold og mulig-
hed for at have børn og børnebørn boende hjemme samt hendes daglige samliv med sine bør- nebørn, børn og ægtefælle, der driver en virksomhed i Tasiilaq med adskillige ansatte.
Det vil være i strid med artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, hvis hun ikke har ret til 3 års rådighedsløn.
Det bestrides, at der er udvist retsfortabende passivitet. Der gik under halvandet år fra afvis- ningen af den første sag og til genanlæggelsen af sagen, og kommunen havde ikke en beretti- get forventning om, at sagen ikke ville blive genanlagt.
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af A.
A blev med virkning fra den 1. juli 1984 tjenestemandsansat som assistent på prøve. Med virkning fra den 1. januar 1985 blev hun fastansat som tjenestemand først som overassistent og senere som afdelingsleder. Hendes geografiske ansættelsesområde var oprindeligt Tasiilap Kommune-a, og ansættelsesområdet var efter kommunestrukturreformen i 2009 Kommu- neqarfik Sermersooq. Som led i en administrativ omorganisering af bl.a. bog- holderifunktionen, som havde til formål at rette op på bl.a. kommunens økonomiske proble- mer, besluttede Kommuneqarfik Sermersooq den 16. april 2015 at flytte As tjenestested fra Tasiilaq til Nuuk. Da hun ikke ønskede at gøre tjeneste i Nuuk, blev hun fritstillet pr. 1. juni 2015 og fik løn frem til den 31. august 2015.
Sagen angår, om A har ret til tre års rådighedsløn, jf. § 33, stk. 1, i landstingslov nr. 21 af 18. december 2003 om Grønlands Hjemmestyres og kommunernes tjenestemænd i Grønland.
Af denne bestemmelse fremgår, at hvis en tjenestemand afskediges, fordi ændringer i forvalt- ningens organisation eller arbejdsform medfører, at stillingen nedlægges, og det ikke er mu- ligt at anvise tjenestemanden en anden stilling, som tjenestemanden efter § 15 har pligt til at overtage, bevarer tjenestemanden sin hidtidige lønning i tre år, dog ikke længere end til den for stillingen fastsatte afgangsalder.
Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at der i forbindelse med kommunens beslutning om omorganisering af bogholderifunktionen ikke skete andre ændringer i As stil- ling end flytningen af tjenestestedet fra Tasiilaq til Nuuk. Hendes stilling blev således ikke nedlagt, men omplaceret.
Tre dommere – Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm og Michael Rekling – udtaler:
Som anført i Højesterets dom af 23. november 2010 (UfR 2011.551/2) skal der ved vurderin- gen af, om en tjenestemands stilling efter den danske tjenestemandslovs § 32 skal anses for nedlagt, foretages en konkret bedømmelse af, om der er sket en sådan forandring af stillings- indholdet, at forandringen må sidestilles med en nedlæggelse af stillingen. Det må herved vurderes, om stillingen er så afgørende forandret, at der reelt er tale om en helt anden stilling.
Vi finder, at der efter ordlyden og forarbejderne til den grønlandske tjenestemandslovs § 33, stk.1, skal foretages en tilsvarende vurdering af spørgsmålet, om en tjenestemands stilling skal anses for nedlagt. Ved denne vurdering af, om der er sket nedlæggelse af stillingen, fin- der vi, at det er selve stillingens indhold, der er afgørende, mens der ikke kan lægges vægt på, om en ændring af stedet for tjenestens udøvelse er af betydning for tjenestemandens øvrige livsførelse. Det gælder f.eks. nødvendighed af at flytte bopæl, behov for rejser til besøg hos familie og venner på det oprindelige tjenestested eller anden personlig tilknytning til dette sted. Vi finder heller ikke, at der kan lægges vægt på tjenestemandens alder eller anciennitet i stillingen.
Da indholdet, omfanget og beskaffenheden af As stilling var det samme efter ændringen af tjenestestedet, finder vi, at stillingen ikke kan anses for nedlagt, og hun har derfor ikke ret til rådighedsløn.
Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 kan ikke føre til et andet resultat. Herefter stemmer vi for at tage Kommuneqarfik Sermersooqs frifindelsespåstand til følge. Dommerne Jens Kruse Mikkelsen og Kristian Korfits Nielsen udtaler:
En tjenestemands ret til rådighedsløn forudsætter efter § 33, stk. 1, i den grønlandske tjene- stemandslov, at vedkommendes stilling nedlægges. I overensstemmelse med teori og rets- praksis vedrørende den tilsvarende bestemmelse i den danske tjenestemandslovs § 32 må det antages, at der efter bestemmelsen vil kunne forekomme situationer, hvor en stilling er under- gået en sådan forandring, at forandringen må sidestilles med stillingsnedlæggelse. Vi bemær- ker herved, at der hverken i den grønlandske tjenestemandslov eller i strukturreformloven er holdepunkter for, at kommunale tjenestemænd i Grønland skulle være tillagt en anden – og ringere – retsstilling end, hvad der følger af almindelige tjenestemandsretlige principper.
Vi finder, at den beskyttelse af tjenestemænd, som følger af § 33, stk. 1, i den grønlandske tjenestemandslov, navnlig har sigte på indholdsmæssige ændringer i stillingen. Det er imidler- tid ikke efter ordlyden af § 33, stk. 1 (og § 32 i den danske tjenestemandslov) eller forarbej- derne hertil udelukket, at der under ganske særlige omstændigheder kan foreligge en ændring af tjenestestedet, som må sidestilles med en nedlæggelse af stillingen. Dette er efter vores opfattelse heller ikke udelukket efter Højesterets dom gengivet i UfR 2011.551/2.
Som nævnt havde A på tidspunktet for beslutningen om at flytte hendes tjenestested til Nuuk under sin mere end 30-årige ansættelse som tjenestemand uafbrudt arbejdet i Tasiilaq. Af- standen mellem Tasiilaq og Nuuk er knap 700 km, og eneste transportmulighed er fly med få ugentlige afgange og efterfølgende helikopterrejse, i det omfang vejrforholdene tillader det. A har ikke ved sin ansættelse og i de første ca. 25 år, hvor hendes geografiske ansættelsesområ- de var Tasiilap Kommune-a, kunnet forudse en omplacering til Nuuk.
Under disse ganske særlige omstændigheder finder vi – uanset at flytningen af tjenestestedet til Nuuk skete som led i en generel administrativ omorganisering af bl.a. kommunens boghol- derifunktion – at ændringen af tjenestestedet fra Tasiilaq til Nuuk må sidestilles med nedlæg- gelse af stillingen. Som følge heraf har A efter vores opfattelse ret til rådighedsløn i tre år, jf. § 33, stk. 1, i den grønlandske tjenestemandslov.
Vi stemmer på denne baggrund for at stadfæste Grønlands Landsrets dom. Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
Højesteret tager herefter Kommuneqarfik Sermersooqs frifindelsespåstand til følge.
Efter sagens udfald skal Atorfillit Kattuffiat som mandatar for A betale sagsomkostninger for alle tre instanser med i alt 201.500 kr. til Kommuneqarfik Sermersooq. Heraf er 200.000 kr. til dækning af advokatudgift og 1.500 kr. til dækning af retsafgift for Højesteret.
Kommuneqarfik Sermersooq frifindes.
I sagsomkostninger for Retten i Grønland, Grønlands Landsret og Højesteret skal Atorfillit Kattuffiat som mandatar for A betale 201.500 kr. til Kommuneqarfik Sermersooq.
Det idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 4 uger efter denne højesteretsdoms af- sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
Tags:. dom flytning Grønland Højesteret Sermersooq tjenestemand
← Facebook blokerer “Arbeit macht frei”
Bitten-sagen: Ytringsfrihed eller tavshedspligt? →

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ikke ansvar for arbejdsgiver for psykisk skade efter betydeligt overarbejde
Højesterets domme af 13. juni 2017
Spørgsmålet for Højesteret var om den psykisk lidelse, som medarbejderen havde pådraget sig, var en personskade, som hendes arbejdsgiver var ansvarlig for og om lidelsen (skaden) i givet fald kunne begrunde godtgørelse for svie og smerte jf. EAL § 1, jf. § 3.
A blev sygemeldt i sommeren 2011 efter, at hun i en længere periode forud havde været udsat for en arbejdsmæssig belastning med merarbejde af betydeligt omfang.
Skadelidtes synspunkter
Skadelidte gjorde gældende, at hun ikke ville være blevet syg, hvis hun ikke havde været udsat for den ekstraordinære arbejdsmæssige belastning.Omfanget af hendes overarbejde var så stort, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid i perioder oversteg 48 timer. Hun var derfor udsat for en arbejdsmæssig belastning, som indebar, at arbejdsgiveren overtrådte forskrifterne herom i henhold til arbejdstidsdirektivets artikel 6 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden) samt § 4 i loven om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet.
Arbejdsgivers synspunkter
Forsvarets Personalestyrelse bestred ikke, at skadelidte i en periode fra august til december 2010havde så meget merarbejde, at den gennemsnitligeugentlige arbejdstid oversteg 48 timer. Imidlertid var hendes gennemsnitlige ugentlige arbejdstid mindre end 48 timer i hele 2011 frem til skadelidtes sygemelding den 30. juni 2011. Der var derfor ikke årsagssammenhæng mellem overarbejdet i 2010 og sygemeldingen i 2011.Der var desuden ikke sket en krænkelse af hendes rettigheder i henhold til reglerne i arbejdstidsdirektivet og loven om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet. Efter reglerne kan der gøres undtagelse fra 48-timers reglen for personale med ledelsesfunktioner eller med væsentlig indflydelse på arbejdets tilrettelæggelse og i øvrigt har 48-timers reglen ikke karakter af en erstatningsretlig ansvarsnorm.
Det psykisk aspekt
På baggrund af skadelidtes tidligere upåfaldende psykiske tilstand, oplysningerne om de arbejdsmæssige belastninger i årene 2009-2011 og de vedvarende psykiske symptomer, der er karakteristiske for tilstande udløst af belastning, ville Retslægerådet diagnosticere tilstanden efter sommeren 2013 som ”anden belastningsreaktion” (F 43.8).Retslægerådet vurderede, at der var en sammenhæng mellem belastningerne (i form aføget arbejdsmængde og om stort antal overarbejdstimer) forud for sygemeldingen i 2011 og tilstanden ”anden belastningsreaktion”.
Højesteret finder, at det ikke i sig selv kan begrunde erstatningsansvar for arbejdsgiver, at skadelidte i en periode i 2010 havde haft overarbejde i det beskrevne omfang og i en periode havde haft arbejdet mere end 48 timer pr. uge i gennemsnit.
Højesteret finder, at skadelidte over for sine overordnede havde fremtrådt robust og villig til at påtage sig det pågældende merarbejde, selv om det havde indebåret en yderligere arbejdsmæssig belastning. Skadelidte havde ikke på noget tidspunkt givet udtryk for, at hun ikke kunne nå opgaverne. Arbejdsgiver var ikke på anden vis gjort opmærksom på, at hendes arbejdsbyrde var (for) stor. Under de beskrevne omstændigheder havde arbejdsgiver ikke haft anledning til at antage, at skadelidte blev udsat for en arbejdsmæssig (over-)belastning, herunder at arbejdsbyrden oversteg, hvad skadelidte magtede. Arbejdsgiver havde ikke haft anledning til at antage, at der var behov for at træffe forholdsregler for at lette skadelidte for den pågældende arbejdsbyrde. Arbejdsgiver var derfor ikke ansvarlig selvom arbejdet var årsag til skadelidtes tilstand.
For så vidt Højesteret havde fundet, at arbejdsgiver var ansvarlig er der næppe nogen tvivl om at skadelidtes psykiske reaktion og sygemeldingen hvis blot arbejdsbyrden blev anset for en tilstrækkelig årsag ville have udløst godtgørelse jf. U.2012.524H, om erstatningspligt for psykisk skade. Højesteret fastslog her, at ”Efter dansk rets almindelige erstatningsregler omfatter en personskade såvel fysiske som psykiske følger af en ansvarspådragende handling. Erstatningsansvarslovens kapitel 1 angår erstatning og godtgørelse for »personskade og tab af forsørger«. Lovens § 1 omfatter »personskade«, og det er i § 1, stk. 1, fastsat, at den, der er erstatningsansvarlig for en »personskade«, bl.a. skal betale godtgørelse for svie og smerte. Udtrykket »personskade« i erstatningsansvarslovens § 1 må forstås i overensstemmelse med dansk rets almindelige erstatningsregler.” Det centrale er om der er sammenhæng mellem den påvirkning skadelidte udsættes for og det efterfølgende sygeforløb i EAL regi og ikke hvordan sagen håndteres i ASL regi.
Sagen er en ”dobbelt-sag” idet Højesteret samtidig skulle tage stilling til om skadelidtes lidelse skulle anerkendes i ASL regi og EAL sagen blev behandlet sammen med sagen 180/2016, hvori Højesteret også har afsagt dom i dag. Sagen – 180/2016 - om anerkendelse af en psykisk lidelse som en arbejdsskade. På baggrund af Retslægerådets svar var det Højesterets opfattelse, at der var mulighed for, at skadelidtes psykiske lidelse forud for sommeren 2013 ville kunne anerkendes som en arbejdsskade efter § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led, hvorfor sagen burde have været forelagt for Erhvervssygdomsudvalget, inden Ankestyrelsen traf afgørelse i oktober 2013. Højesteret besluttede herefter at hjemvise sagen med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget.
Link til ASL dommen

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Adams æbler medvirkende. Adams Æbler
Adams æbler () – Anmeldelse | Filmz Men der er afsløringer på vej, øretæver i luften og uro i Paradis…. Mediernes vurdering adams 0. Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil det gå æbler for både publikum og filmens hovedperson Adam, at æbler ikke er helt så åbenlyst endda. Det lugter lidt for meget af medvirkende både fra Mikkelsens side, men også fra manuskriptforfatter Medvirkende Thomas Jensens side. Filmen har nogle af de i øjeblikket mest populære danske skuespillere på rollelisten, og det er både godt og skidt. Adams Top 10 1. Adams æbler Anmeldelse 2 af 2 Udgivet
ADAMS ÆBLER MEDVIRKENDE - pse test psykiatri. Adams æbler
Adams æbler medvirkende, glatbarberet eller hår Instruktion
Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil det gå op for både publikum og filmens hovedperson Adam, at det ikke er helt så åbenlyst endda. Ivan har nemlig et ret forkvaklet syn på hvad der er rigtigt og hvad der er forkert. For ham er alt sort og hvidt og han er overbevist om at djævelen er ude på at teste Adam. Der opstår et rivaliserende forhold imellem de to. Adams æbler er en dansk komediefilm fra , med bl.a. Mads Mikkelsen, Ulrich Thomsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, Nikolaj Lie Kaas og Ali Kazim. Anders Thomas Jensen er manuskriptforfatter og instruktør. MADS MIKKELSEN er Ivan. En moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst dem, der er kommet i uføre. Samtidig har Ivan dog en ret så ustabil forbindelse. mader at forbedre s?dceller pa Adams æbler er en dansk komediefilm framed bl. Anders Thomas Jensen er manuskriptforfatter og instruktør.
Ivan er en moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst. apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. okt Adams æbler. InstruktionAnders Thomas Jensen. MedvirkendeMads Mikkelsen, Paprika Steen, Nicolas Bro, Ulrich Thomsen, Ali Kazim. Mads Mikkelsen – Ivan; Nicolas Bro – Gunnar; Ali Kazim – Khalid; Ulrich Thomsen – Adam; Paprika Steen – Sarah; Lars Ranthe –. Hos præsten bor også den utilpassede "perker", Khalid (Ali Kazim) og drukkenbolten Gunnar (Nicolas Bro). Adam har slet ikke tænkt sig at indordne sig under. apr MADS MIKKELSEN er Ivan. Adams æbler Adam er 'dømt' til 12 ugers samfundstjeneste og kommer ind i Ivans skrøbelige, Medvirkende. Ivan er en moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst. apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. Filmen”Adams æbler” er en historie om det gode imod det onde. Ved filmens start er man ikke i tvivl om hvem der er ond og hvem der er god.
ADAMS ÆBLER MEDVIRKENDE - barbering af ben. Adams æbler
Ivan adams præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det adams ikke mindst dem, der brystpumpe mam medvirkende i uføre. Men Ivan har en medvirkende så ustabil forbindelse til virkeligheden. Ny-nazisten Adam er sendt i 12 ugers samfundstjeneste og Ivan byder ham æbler med åbne arme i æbler verdensfjerne taber-kollektiv, der tæller Gunnar, Sarah og Khalid. Alle har rotter på loftet og lig i lasten.
adams æbler medvirkende Apr 15, · Watch video · Directed by Anders Thomas Jensen. With Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen. A neo-nazi sentenced to community service at a church clashes with the blindly devotional priest/10(K). Information om filmen Adams æbler. Komedie af Anders Thomas Jensen med Ulrich Thomsen og Mads Mikkelsen fra
okt Adams æbler. InstruktionAnders Thomas Jensen. MedvirkendeMads Mikkelsen, Paprika Steen, Nicolas Bro, Ulrich Thomsen, Ali Kazim. Manuskript: Anders Thomas Jensen Foto: Sebastian Blenkov. Medvirkende: Adam: Ulrich Thomsen Ivan: Mads Mikkelsen Gunnar: Nicolas Bro Khalid: Ali Kazim. Information om filmen Adams æbler. Komedie af Anders Thomas Jensen med Ulrich Thomsen og Mads Mikkelsen fra
Oplev danmarkshistorien i levende billeder. Anders Thomas Jensen , Danmark, Den folkelige film tegnes efter årtusindeskiftet af 'romertalsfilm', romantiske komedier og 'drengerøvsfilm'. Mainstreamfilmen opnår succes med afprøvninger af klassiske genrer og skildringer af. Medvirkende: Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler".
sep Vi har valgt at berøre fire symboler i filmen ”Adams Æbler” af Anders et æble, hvilket er medvirkende til, at æblet også symboliserer synd, død.
apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. Mads Mikkelsen – Ivan; Nicolas Bro – Gunnar; Ali Kazim – Khalid; Ulrich Thomsen – Adam; Paprika Steen – Sarah; Lars Ranthe –. Medvirkende: Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler". Anders Thomas Jensen, ham med den sjove, finurlige Blinkende lygter (samt tidligere en oscar-belønnet kortfilm og senere "De grønne slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler". I den ene hovedrolle finder vi præsten Ivan, spillet af den allestedsnærværende skuespiller Mads Mikkelsen.
Adams æbler medvirkende, aplastisk anæmi Instruktion
Oplev danmarkshistorien i levende billeder. Anders Thomas JensenDanmark, silvan trapezplader Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil medvirkende gå op for både publikum og filmens hovedperson Adam, at det ikke er helt så åbenlyst endda. Ivan adams nemlig et ret forkvaklet medvirkende på hvad der er rigtigt æbler hvad der er forkert. For ham er alt adam og hvidt og han er overbevist om at æbler er ude dba fliser at teste Adam. Der opstår et rivaliserende forhold imellem de to.
Adams Æbler er en vitaminbombe af gyldne replikker, blodrøde præstetæsk og kulsort humor. Tekst fra pressemateriale. Selve historien er noget tyndbenet og måske i virkeligheden bedre egnet som novellefilm og de medvirkende er meget stereotype, derfor svinger filmen sig ikke op på mere end en middelkarakter. Medvirkende Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen. Det er guddommeligt morsomt, når Anders Thomas Jensen parodierer behandlersamfundet og jonglerer med godt og ondt i sin hidtil bedste film, Adams æbler. Et undervisningsmateriale til spillefilmen "Adams æbler" (Danmark, ) Titel: "Adams æbler" Danmark Instruktion: Anders Thomas . Anmeldelser
Tidligere: « « Guldkysten
Copyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Adams æbler medvirkende wrexbas.helbredmit.com

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
Skat.dk: Fradrag for tab på aktier - koncernforbundne selskaber - realitetsgrundsætningen
13 Dec 2010 10:27
SKM2010.787.LSR
04-03573
Fradrag, tab, aktier, koncernforbundne selskaber, realitetsgrundsætningen
Landsskatteretten fandt under de foreliggende omstændigheder ikke grundlag for at bortse fra en kapitalforhøjelse ved opgørelsen af tab ved salg af aktier i datterselskab. SKAT var af den opfattelse, at tabet skulle reduceres under henvisning til sammenhængen mellem dispositionerne i de koncernforbundne selskaber.
Anpartsselskabsloven § 28 (dagældende)
Klagen vedrører spørgsmålet, om der kan godkendes fradrag for tab på aktier i selskabet H1 A/S' datterselskab, eller om fradrag med rette er nægtet under henvisning til realitetsgrundsætningen.
Selskabsrevisionen har nægtet at godkende fradrag for tab på aktier i H2 A/S, selvangivet med 12.916.000 kr.: 10.090.900 kr.
Landsskatteretten ændrer afgørelsen, og godkender at fradrag for tab på aktier i H2 A/S fradrages med 13.034.941 kr.
H1 A/S (selskabet) er moderselskab for selskaberne i H-koncernen.
Aktierne i H2 A/S er i henhold til det oplyste købt af selskabet i 1988, dengang nominelt 3.000.000 kr. Der er imidlertid den 5. december 2000 og den 28. december 2000 foretaget to forhøjelser af kapitalen i H2 A/S på hver 15.000.000 kr., hvoraf førstnævnte var en emission på 1.000 kr. med en overkurs på 14.999.000 kr.
Selskabet har ved aftale af 29. december 2000 solgt aktierne til det af selskabet ejede datterselskab, H3 A/S, for 17.497.245 kr.
Selskabet har ved opgørelsen af indkomsten selvangivet tab vedrørende salg af aktier i H2 A/S med 12.916.000 kr. Selskabet har dog efterfølgende fremsendt en korrigeret opgørelse, i hvilken det skattemæssige tab er opgjort til 13.034.941 kr. således:
01.07.1987: Anskaffelse
31.12.1988: Kapitalforhøjelse
05.12.2000: Kapitalforhøjelse
28.12.2000: Kapitalforhøjelse
29.12.2000: Salgssum
- 17.497.245 kr.
18.001.000 - 33.319.000 kr.
15.001.000 / 18.001.000 x 15.641.755 kr.
H2 A/S har i 2000 indgået enkelte valutaterminsforretninger, der i henhold til det oplyste ikke afdækker forretningsmæssige dispositioner. H2 A/S har herudover alene haft renteindtægter og -udgifter.
Selskabsrevisionen har på baggrund af den modtagne dokumentation for terminshandlerne konkluderet, at terminshandlerne i H2 A/S har haft en sammenhæng med tilsvarende terminshandler i et andet sambeskattet koncernselskab, H4 A/S.
Selskabsrevisionen har også konkluderet, at tabet i H2 A/S er et nettotab for 2 kontraktdele, der kan specificeres således, når kontrakter og køb og salg i samme valuta opfattes som en samlet kontrakt:
EURO/DKK
USD / EURO, nettotab
Valutaterminshandlerne er dateret ens i H2 A/S og H4 A/S, og sidstnævnte selskab har konstateret en gevinst på USD/DKK på 16.333.220 kr. Det samlede tab i H2 A/S udgør 1.890.000 USD, der er afløst af en ny valutaterminshandel på køb af dette beløb og salg af 15.929.865 kr., der samtidig er hævet på moderselskabets konto i F1-bank.
H2 A/S har lånt beløbet over mellemregningskontoen i overensstemmelse med en støtteerklæring, som moderselskabet i december 2000 har afgivet over for banken, i henhold til hvilken moderselskabet har erklæret, at H1 A/S om fornødent vil tilføre selskabet tilstrækkelige likvide midler til, at det i den periode støtteerklæringen vedrører, er i stand til at opfylde sine nuværende og fremtidige forpligtelser over for banken.
Selskabsrevisionen har ved den påklagede afgørelse reduceret selskabets fradragsberettigede tab ved salget af aktierne til 2.825.100 kr.
Selskabsrevisionen har fundet, at kapitalforhøjelserne, der er sket i december 2000, ikke kan tages i betragtning, da de ikke er sket med det erhvervsmæssige sigte, at selskabet skulle "overleve". Den indskudte kapital skulle blot dække den i forvejen opståede underbalance, hvilket reelt betød, at selskabet mistede en tilsvarende værdi af kapitalindskuddet på samme tidspunkt, som udvidelsen fandt sted, idet datterselskabets aktivitet allerede var under afvikling.
Selskabsrevisionen har til støtte herfor anført:
De 30 mio. kr., som er indskudt som kapital af selskabet i H2 A/S har sikret tilgodehavendet hos H2 A/S' koncernkreditorer, hvorefter beløbet anses som udbetalt til disse.
Der er herved etableret et lukket kredsløb for en kontant betalingsstrøm mellem forskellige koncernselskaber uden realitet (tom disposition) uden for koncernen.
Uden denne disposition havde der været et ikke fradragsberettiget fordringstab i stedet for, som opgjort af selskabet (regnskabsmæssigt og skattemæssigt), et aktietab. Fordringen antages i mangel af oplysninger herom at være opstået vedrørende den tabsgivende aktivitet.
Efter selskabsrevisionens opfattelse er der herved tale om, at et ønsket skattemæssigt resultat har været styrende for de civilretlige dispositioner vedrørende kapitalindskuddet m.v., der følger efter, at selskabet har standset sin aktivitet, samtidig med, at selskabet har fået underbalance.
I den givne situation var der ingen likviditets- eller driftsmæssig eller almindelig forretningsmæssig begrundelse for at foretage kapitalindskud umiddelbart efter, at den erhvervsmæssige aktivitet ophørte med deraf følgende omkostninger m.v. frem for at stille kapitalen til rådighed via mellemregningen.
Kapitaltilskuddet har alene været til gavn for aktionærens, selskabets, ønskede skattemæssige stilling, ikke til gavn for H2 A/S.
Der henvises til skatterettens realitetsgrundsætning, som fremstillet af professor, dr.jur. Jan Pedersen i Skatteretten 1, 3. udgave, 1. afsnit, kapitel 7.2.4.
Der er ikke fradrag for tabet som et aktietab, når der som her er tale om en betalingsstrøm uden realitet.
Tabet kan således alene godkendes med udgangspunkt i aktiebeholdningen inden kapitalforhøjelsen, som fremkommer således:
Anskaffelsessum ifølge selskabets opgørelse
Kapitalforhøjelse ikke godkendt
- 30.000.000 kr.
Anskaffelsessum for oprindelige aktier
3.139.000 kr.
Anslået salgssum
Skattepligtigt tab
3.139.000 kr. x 2.700.000 kr. / 3.000.000 kr.
2.825.100 kr.
Kapitalforhøjelsen må anses for foretaget som led i koncernens kapitalpleje. H2 A/S har betydelig mellemregningsgæld til de øvrige koncernselskaber. Kapitalforhøjelsen kan som sådan ikke godkendes at vedrøre aktietab, jf. aktieavancebeskatningslovens § 2, stk. 2.
Selskabsrevisionen har i forbindelse med forelæggelsen af klagen til Landsskatteretten indstillet ansættelsen ændret således, at det skattepligtige aktietab opgøres til 0 kr.
Selskabsrevisionen har herved supplerende bemærket:
Alle de solgte nominelt 3 mio. kr. aktier har været ejet i over 3 år. Det skattepligtige aktietab kan derfor opgøres til 0 kr.
Selskabsrevisionen har videre bemærket, at H2 A/S og H4 A/S indgår i sambeskatningen med selskabet. Resultaterne af de modsatrettede valutaterminsforretninger ophæver derfor hinanden. Skattearrangementet med at indgå valutaterminsforretninger og efterfølgende udvide aktiekapitalen i H2 A/S er således kun foretaget for at konstruere et skattemæssigt tab på aktier.
Selskabets betragtning omkring kapitalforhøjelse er herefter, efter SKATs opfattelse, irrelevant. Forholdet vedrører udelukkende aktietab.
Selskabet har nedlagt påstand om, at aktietab skal godkendes med yderligere 10.209.841 kr., dvs. med et beløb, der overstiger den foretagne forhøjelse på 10.090.900 kr. med 118.941 kr. Differencen er forskellen mellem det selvangivne aktietab, 12.916.000 kr. og det i den korrigerede opgørelse opgjorte aktietab, 13.034.941 kr.
Der kan efter selskabets opfattelse ikke opstilles et selvstændigt krav om, at kapitaludvidelsen skal være sket med selskabets fortsatte drift for øje. Landsskatteretten har tidligere afvist en sådan argumentation, jf. TfS 1985.348 og LSRM 1983.7.
Det er dog efter selskabets opfattelse en legitim forretningsmæssig begrundelse, at når et anpartsselskab har mistet sin anpartskapital, så skal selskabskapitalen retableres, jf. anpartsselskabslovens § 28 (dagældende).
Datterselskabets valutaterminskontrakter er endvidere indgået med en ekstern handelspartner, F1-Bank, der som betingelse for at stille kreditfaciliteter til rådighed har fået en støtteerklæring, hvorefter datterselskabet om fornødent vil blive tilført tilstrækkelige midler til at kunne opfylde sine forpligtelser.
Kapitaltilførslen er heller ikke sket efter, at den erhvervsmæssige aktivitet ophørte. Kapitaltilførslen er derimod sket på et tidspunkt, hvor det ikke var givet, at der var tale om et underskud.
Der er således tilstrækkelige forretningsmæssige begrundelser for kapitaludvidelsen.
Skattemyndighederne kan ikke tilsidesætte gyldige selskabsretlige dispositioner under henvisning til realitetsgrundsætningen, jf. Jan Pedersen på s. 438 og Jan Guldmand Hansen og Jacob Bundgaards artikler i SR Skat 4/2003 og TfS 2004.68.
Der er således tale om legitime og tilstrækkelige forretningsmæssige begrundelser for den gennemførte kapitalforhøjelse.
Realitetsgrundsætningen kan kun anvendes, hvis der er faktisk modstrid mellem formalitet og realitet. Højesteret har aldrig tilsidesat selskabsretlige realiteter.
SKAT har indstillet afgørelsen stadfæstet, dog med beløbsmæssig justering af kapitaludvidelsen af 28. december 2000 på 15.000.0000 kr. samt den faktiske salgssum.
Det er efter SKATs opfattelse helt afgørende, at der er tale om en skattemæssig konstruktion, hvor der på grund af sammenhængen mellem de indbyrdes afhængige terminskontrakter skabes et tab i H2 A/S og en tilsvarende gevinst i søsterselskabet H4 A/S, og hvor koncernen således de facto ikke lider et økonomisk tab.
Ved sådanne rent skattemæssige konstruktioner er der dannet retspraksis for, at skattemyndighederne ikke er afskåret fra at gribe korrigerende ind over for de skattemæssige virkninger af dispositionerne.
Datterselskabet H2 A/S har den 1. december 2000, 5. december 2000 og 5. december 2000 solgt 100.000.000 EUR mod køb af 87.280.000 USD henholdsvis solgt 89.170.000 USD mod køb af 100.000.000 EUR og solgt 15.929.865 DKK mod køb af 1.890.000 USD. Samtlige handler er gennemført med valørdato 12. december 2000.
Terminsforretningerne har således medført et tab på 1.890.000 USD, svarende til et tab på 15.929.865 DKK.
Kapitalen i datterselskabet er den 5. december 2000 forhøjet med nominelt 1.000 kr. med et overkursbeløb på 14.999.000 kr. Det samlede indskud udgjorde således 15.000.000 kr.
Kapitalen i datterselskabet er den 28. december 2000 forhøjet med yderligere 15.000.0000 kr., der er indskudt til kurs pari.
Selskabet har den 29. december 2000 solgt anparterne i selskabet til H3 A/S for en salgssum på 17.497.245 kr.
Selskabet har herefter opgjort aktietabet således:
Datterselskabets søsterselskab, H4 A/S, har, i henhold til sagens oplysninger, den 1. december 2000 henholdsvis den 5. december 2000 indgået terminsforretninger med F1-Bank om salg af 87.250.000 USD mod køb af 745.551.250 DKK henholdsvis salg af 729.218.050 DKK mod køb af 87.250.000 USD. Begge forretninger er indgået med valørdato 12. december 2000.
Disse terminsforretninger har givet søsterselskabet en gevinst på 16.333.200 kr.
Søsterselskabets gevinst modsvares således stort set af det tilsvarende tab i H2 A/S.
Der er endvidere en nøje tids- og beløbsmæssig sammenhæng, hvor der er et direkte sammenfald mellem aftaletidspunkter og valørdato. Endvidere er det et faktum, at der er tale om samme beløbsstørrelse og valuta, ca. 87.250.000 USD, hvor de modsatrettede valutaer er hhv. EURO og DKK. Dette eliminerer stort set valutarisikoen, idet Danmarks Nationalbank indgår i det Europæiske valutasamarbejde, hvor kronekursen fastholdes over for EURO'en.
Denne sammensætning af valutaterminskontrakterne og fordelingen mellem selskaberne skaber sikkerhed for, at et tab i det ene sæt kontrakter vil opvejes af en tilsvarende gevinst i det andet sæt kontrakter.
Dette er uden betydning for koncernens skattemæssige stilling, idet både H2 A/S og H4 A/S indgår i sambeskatning med selskabet.
Terminsforrentningerne er således ikke begrundet i forretningsmæssige eller kommercielle overvejelser. De har alene forfulgt det formål at skabe et tab hos selskabet ved et efterfølgende salg af aktierne, hvorved der har kunnet opgøres et fradragsberettiget aktietab efter aktieavancebeskatningslovens bestemmelser.
Der er imidlertid ikke lidt et realøkonomisk tab i koncernen, når henses til de samlede indbyrdes uafhængige dispositioner, der reelt neutraliserer sig selv, idet der er tale om modsatrettede valutaterminsforretninger.
Skattemyndighederne er ikke bundet af en af skatteyderen truffet enkeltdispositionen, hvis dispositionen er et led i en større, tilrettelagt konstruktion, der ud fra en helhedsbedømmelse falder uden for den af skatteyderen påberåbte regulering.
Det er således fastslået i Højesteretspraksis, at en enkeltdisposition, der indgår i et større arrangement, skal vurderes ud fra en helhedsbedømmelse af den samlede konstruktion, jf. eksempelvis Højesterets præmisser i TfS 2000.148 HRD.
Endvidere er skattemyndighederne ikke bundet af konstruerede tab eller gevinster, der er resultatet af et tilrettelagt forløb med det sigte at udnytte underskud eller udligne skattepligtig indkomst.
En af de centrale afgørelser på området er Højesteret dom i sagen TfS 1999.597 HRD. Højesteret lagde til grund, at anparterne var erhvervet med henblik på videresalg med fortjeneste eller likvidation af selskabet. Da banken imidlertid benyttede erhvervelsen til at udlodde selskabets egenkapital og videresælge anparterne med tab til følge, fandt Højesteret ikke, at der forelå et fradragsberettiget tab.
Selv om bankens erhvervelse af anparterne i overskudsselskabet derfor umiddelbart faldt ind under betingelserne for at opnå fradrag for tab på næringsaktier i (dagældende) aktieavancebeskatningslovs § 3, stk. 1, på tidspunktet for erhvervelsen, tiltrådte Højesteret, at tabet ikke var påført som led i bankens næring, men derimod var skattemæssigt konstrueret og derfor ikke kunne anerkendes skattemæssigt.
Skattemyndighederne var således ikke bundet af det faktum, at erhvervelsen og afståelsen isoleret set opfyldte kriterierne for fradrag, da konstruktionen bevirkede, at udnyttelsen faldt uden for reglernes sigte og derfor ikke var omfattet af fradragsadgangen.
Endvidere kan henvises til Højesterets dom af 4. april 2002 optrykt i SKM2002.249.HR, hvor Højesteret udtalte:
"De obligationer, som A havde erhvervet for lånte midler, udløb den 30/9 1992. 1992-ændringsloven indebar for A, at kursgevinsten blev omfattet af kursgevinstlovens § 7A, stk. 1, for så vidt angår gevinsten vedrørende tiden efter den 16/6 1992. Udelukkende for at modvirke den heraf følgende beskatning, jf. herved § 7A, stk. 3, 2. pkt., blev værdipapirerne solgt 6 dage før udløbsdatoen på vilkår, der skabte et resultat vedrørende lånet og værdipapirerne, som under ét var negativt efter skat selv uden beskatning efter § 7A, stk. 1. Salget havde således ikke noget forretningsmæssigt formål, men var en følge af interessen i opnåelse af den nævnte forretningsmæssige disposition. Der er herefter ikke grundlag for i medfør af § 7A, stk. 3, 2. pkt., at anse kursgevinsten for undtaget for beskatning efter § 7A, stk. 1. Formålet med undtagelsesbestemmelsen er nemlig alene at undtage tilfælde, hvori der ikke indgår skattespekulation."
Højesteret har ikke med dommen anfægtet de civilretlige dispositioner, herunder den betalte kurtage på ca. 75.000 kr. Men, Højesteret har lagt vægt på, at dispositionerne ikke havde et forretningsmæssigt formål andet end, at opnå en skattemæssig position for at undgå beskatning.
Højesterets praksis er underbygget af SKM2007.29.HR (TfS 2007.201 HRD), hvor Højesteret efter en konkret helhedsvurdering, formålsbetragtning og realitetsbedømmelse tilsidesatte det foreliggende arrangement, selvom de foretagne dispositioner isoleret set opfyldte de skatteretlige krav til opnåelse af fradrag.
Praksis er yderligere cementeret ved SKM2008.919.HR, hvor Højesteret udtalte:
"Bankens nedsættelse af aktiekapitalen ved annullering af egne aktier indebærer imidlertid ikke noget tab for banken, som kan begrunde fradrag efter aktieavancebeskatningslovens § 3, stk. 4. Det påståede tab er alene et beregningsteknisk tab, der som anført fremkommer ved, at B foretager årsopgørelsen uden at lade de annullerede aktier udgå af primosaldoen og uden at lade dem indgå i ultimosaldoen med markedsværdien ved annulleringen. I denne særlige situation må der ved anvendelsen af § 3, stk. 4, foretages en regulering, der som anført af Skatteministeriet kan ske på den måde, at de annullerede aktier anses for afstået til den kurs, aktierne havde på tidspunktet for generalforsamlingens beslutning om kapitalnedsættelsen."
I nærværende sag indgår valutaterminsforretningerne i en konstruktion, hvor dispositionerne er båret af ønsket om at opnå en skattemæssig disposition med henblik på at opnå et fradragsberettiget aktietab ved salg af aktierne i H2 A/S til det koncerninterne selskab, H3 A/S.
De omhandlede valutaterminsforretninger er modsatrettede. Det betyder, at et tab modsvares af en tilsvarende gevinst, og da kontrakterne er indgået af 2 koncerninterne selskaber lides der hverken et tab eller opnås en gevinst i koncernsammenhæng.
Der er derfor ikke tale om en sædvanlig forretningsmæssig disposition. Konstruktionen har til formål at oparbejde et fradrag til realisation ved afståelse af aktierne i H2 A/S.
Det gøres derfor gældende, at valutaterminsforretningerne i begge selskaber, kapitaludvidelsen og det dermed forbundne kapitalindskud på 15.000.000 kr. og det efterfølgende salg af aktierne til H3 A/S skal ses som et samlet konstrueret forløb, hvor der reelt ikke lides et økonomisk tab.
SKAT har under henvisning hertil sammenfattende gjort gældende:
at der ikke er en sådan økonomisk realitet forbundet med H2 A/S' og søsterselskabets indgåede valutaterminsforretninger, at den efterfølgende kapitalforhøjelse på nom. 1.000 kr. i H2 A/S kan tillægges skattemæssig betydning,
at der foreligger en samlet konstruktion, hvor de foretagne dispositioner indbyrdes er afhængige af hinanden,
at dispositionerne savner et egentlig forretningsmæssigt grundlag,
at der ved en samlet bedømmelse ikke er tale om et reelt tab, men om et tab, der er konstrueret med henblik på at opnå et skatteteknisk tab,
at der er tale om kunstige, udelukkende skattemæssigt betingede dispositioner, som indebærer en omgåelse af skattelovgivningen, og
at retspraksis giver skattemyndighederne adgang til at gribe korrigerende ind over for sådanne korrektioner.
Det er derfor SKATs opfattelse, at selskabsrevisionen med rette har ændret selskabets skatteansættelse for 2000, idet der bør lægges afgørende vægt på koncernens samlede dispositioner, hvor valutaterminsforretningernes korte løbetid og den minimale risiko, der var forbundet hermed, også indgår ved bedømmelsen af den skattebetingede konstruktion.
Den skattemæssige opgørelse som følge af tabet ved salget af aktierne i datterselskabet skal efter SKATs opfattelse foretages således:
18.139.000 kr.
641.755 kr.
15.000.000 / 18.000.000 x 641.755 kr.
534.796 kr.
SKAT har følgelig indstillet afgørelsen ændret, således at der godkendes fradrag for tab på aktier med dette beløb.
Selskabets supplerende bemærkninger
Selskabets repræsentant har afvist SKATs synspunkter om, at praksis giver skattemyndig hederne adgang til at gribe korrigerende ind over for skattebetingede konstruktioner.
Han har til støtte herfor henvist til den allerede fremførte argumentation samt til, at Landsskatteretten og Højesteret i SKM2006.176.LSR og SKM2006.749.HR har lagt afgørende vægt på, at de foretagne dispositioner er sket i overensstemmelse med de selskabsretlige regler.
Under disse omstændigheder er der ikke tilstrækkeligt grundlag for at bortse fra kapitalforhøjelserne ved opgørelsen af tabet ved salget af aktierne i H2 A/S.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Omgørelse - lagt klart frem
26 Mar 2012 13:48
20 Mar 2012 13:47
SKM2012.209.HR
1. afd, 194-2009
Sagen drejede sig om, hvorvidt betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2 og nr. 3 var opfyldt. Sagen havde sammenhæng med Højesterets dom af 9. januar 2006 - SKM2006.38.HR - hvor Højesteret fandt, at en postering på selskabernes mellemregningskonto ikke var udtryk for reelle overførsler, men derimod udtryk for, at det posterede beløb måtte anses som udloddet på posteringsdatoen den 30. september 1993, hvilket ifølge den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2, udløste udlodningsbeskatning. De sagsøgende selskaber anmodede under denne sag om omgørelse af udlodningen pr. 30. september 1993.
Højesteret fandt, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, var opfyldt, men fandt derimod ikke, at betingelsen om, at dispositionen, der ønskes omgjort, skal være lagt klart frem for myndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, var opfyldt.
Højesteret anførte, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen af skal have været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold, jf. SKM2011.769.HR.
Højesteret henviste til, at det af det udbyttemodtagende selskabs selvangivelse fremgik, at selskabet havde modtaget et skattefrit udbytte på 37 mio. kr. fra det udloddende selskab. Imidlertid fremgik udbyttet ikke klart af det udbyttemodtagende selskabs årsregnskab for samme periode, der var vedlagt selvangivelsen. Af det udbytteudloddende selskabs årsregnskab fremgår, at der blev foreslået et udbytte på 37 mio. kr. for regnskabsåret. Der fremgik ikke noget om, at udbyttet skulle være udbetalt i regnskabsåret. Udbytteerklæringen, udbytteattesten og revisorerklæringen fra det udloddende selskab efterlod ligeledes indtryk af, at udbytte først var udbetalt efter en generalforsamling, dvs. i det andet ejerår og dermed ikke i det første ejerår, hvor en udlodning ville være skattepligtig.
Højesteret fandt derfor, at udlodningen ikke havde været lagt klart frem for skattemyndighederne.
Den juridiske vejledning 2012-1 A.A.14.1.2
Per Walsøe, Jon Stokholm, Jens Peter Christensen, Hanne Schmidt og Jan Schans Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 5. afdeling den 7. juli 2009.
Appellanterne, H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, har gentaget deres påstand.
Efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, er det en betingelse for omgørelse, at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige. Parterne er enige om, at de skattemæssige virkninger af, at udbyttet på 37 mio. kr. er skattepligtigt, er væsentlige. Uenigheden vedrørende denne bestemmelse angår således spørgsmålet om, hvorvidt dispositionen utvivlsomt har haft utilsigtede skattemæssige virkninger.
Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at dispositionen den 30. september 1993 under de foreliggende omstændigheder utvivlsomt har haft den utilsigtede og væsentlige virkning, at udlodningen blev skattepligtig, og at betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, derfor er opfyldt. Det bemærkes, at det var i H2 Holding ApS, at der blev truffet generalforsamlingsbeslutning den 22. december 1993.
Spørgsmålet er herefter, om betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, hvorefter dispositionen
"skal have været lagt klart frem for myndighederne",
er opfyldt. Heri ligger ifølge bestemmelsens forarbejder, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
Det fremgår af Højesterets dom af 9. november 2011 (SKM2011.769.HR), at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
H1 Holding ApS' selvangivelse for 1992/93 indeholder oplysning om, at dette selskab har modtaget et skattefrit udbytte på 37 mio. kr. fra H2 Holding. Udbyttet fremgår imidlertid ikke klart af H1 Holdings årsregnskab for samme periode, der var vedlagt dette selskabs selvangivelse. Af årsregnskabet for H2 Holding for perioden 1. maj 1992-30. september 1993, der er dateret den 30. november 1993, fremgår, at der foreslås et udbytte på 37 mio. kr. for dette regnskabsår. Der fremgår ikke noget om, at udbyttet skulle være blevet udbetalt i regnskabsåret. H2 Holdings udbytteerklæring, udbytteattesten og revisorerklæringen efterlader ligeledes det indtryk, at udbyttet først er udbetalt efter generalforsamlingen den 22. december 1993, dvs. i regnskabsåret 1993/94.
Under disse omstændigheder finder Højesteret, at dispositionen den 30. september 1993 ikke har været lagt klart frem for skattemyndighederne.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding ApS og H2 Holding ApS solidarisk betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Montana taber sag i Højesteret - Fashion Law	En blog om mode, lovgivning og alt det imellem
Højesteret har i dag afgjort en sag mellem ABC Reoler og Montana Møbler om påstået efterligning af Montana-reolen. Og afgørelsen er ikke til Montanas fordel.
Sagens kerne var, om ABC-Reoler ved at fremstille og markedsføre reolen ABC Quadrant krænkede Peter Lassens og Montana Møblers rettigheder til Montana-reolen efter ophavsretsloven og markedsføringsloven.
Højesteret fastslog, at Montana-reolen er et funktionsbestemt produkt skabt i et funktionalistisk formsprog, og den ophavsretlige beskyttelse derfor er begrænset til meget nærgående efterligninger. Efter en helhedsbedømmelse fandt Højesteret ikke at ABC Quadrant i sit samlede visuelle udtryk kunne anses som en meget nærgående efterligning af Montana. Der forelå derfor ikke en krænkelse efter ophavsretsloven.
Højesteret fandt heller ikke at der var grundlag for at fastslå, at der forelå en illoyal markedsfortrængning eller en snyltning på Montana Møblers udviklingsindsats eller reolsystemet Montanas renommé. Der forelå derfor heller ikke en krænkelse efter markedsføringslovens § 1.
Dommen er helt i tråd med Højesterets praksis i sager vedrørende funktionsbestemt design. Er et produktets design funktionsbestemt eller har det beskedent særpræg, så er beskyttelsesomfanget meget snævert.
Læs dommen fra Højesteret her.
Læs dommen fra Sø- og Handelsretten her.
Tags: efterligning, markedsføringsloven, ophavsret, ophavsretsloven


text:
Skrevet af Ditlev Tamm
Vi bliver næppe nogen sinde færdige med retsopgøret efter besættelsen. Domstolenes rolle, som dem, der skulle dømme efter en lov med tilbagevirkende kraft, vil til enhver tid være kontroversiel.
Under besættelsen havde domstolene med Højesteret i spidsen bakket op omkring den officielle danske politik, forhandlingspolitikken, og i konsekvens af den afsagt strenge domme over foredragsholdere, der havde kritiseret besættelsesmagten, fiskere, der havde transporteret en dansk politiker til Sverige, udgivere af illegale blade eller en officer, der havde søgt at hverve til engelsk krigstjeneste. Højesteret havde også godkendt en lov om internering af danske kommunister, så der var fra modstandsbevægelsens side lagt i kakkelovnen, da besættelsen var ovre.
Domstolene og ikke mindst Højesteret var kompromitteret, mente man, og i stedet burde særdomstole med dommere, der havde den rigtige indstilling, dømme under det opgør, der nu måtte følge, med dem, der havde været på den gale side. Modstandsbevægelsen havde både en straffelov og en processuel lov parat, og man var også rede til at finde de nødvendige dommere i egne rækker. Det blev dog ikke til noget, selv om det måske i virkeligheden ikke havde været så dårlig en idé endda at lade modstandsbevægelsen og ikke det bestående danske retsapparat gennemføre det opgør, som nu skulle til. Domstolene var jo kompromitteret, og nu risikerede de at blive det en gang til ved at vende på en tallerken og dømme efter nye love, som kriminaliserede adfærd, som ikke uden videre lod sig rubricere som sådan.
Som barn læste jeg i min fars Ugeskrift for Retsvæsen, længe førend jeg tænkte på selv at blive jurist, og jeg husker stadig min forundring over uforståelige sager mod soldater eller marinevægtere eller andre mere eksotiske kategorier af personer, som havde overtrådt en mærkelig lov, der betegnedes som et straffelovstillæg, og som ofte fik langvarige fængselsstraffe. Senere forstod jeg lidt af, hvad det drejede sig om, og endnu senere fik jeg det privilegium at skrive en bog om alle disse sager og meget andet, der har med retsopgøret at gøre. Arbejdet med emnet fik mig til at miste den sidste rest af tro på en højere retfærdighed og domstolenes ufejlbarlighed. Til gengæld lærte jeg meget om forholdet mellem magt og ret og menneskelig svaghed i alle dens afskygninger.
I Ugeskrift for Retsvæsen finder vi efter sagens natur kun en meget lille del af de næsten 14.000 domme over de såkaldte landssvigere afsagt efter både det nævnte straffelovstillæg, en særlig lov om økonomisk kollaboration (»værnemagerloven«) eller den særlige krigsforbryderlov. Som systemet var skruet sammen, kunne domme kun ankes med særlig tilladelse, men en sådan blev givet i tilstrækkelig mange tilfælde til, at Højesteret så nogenlunde kunne fastlægge en kurs.
På flere punkter blev Højesterets rolle fatal for retsopgørets gang. Særlig to domme fik uheldige følger, mens en tredje endnu den dag i dag virker inkonsekvent med hældning mod det idiotiske. Den ene af de uheldige domme er Højesterets dom af 28. november 1945 (UfR 1946, s. 31). Sagen vedrørte en dansk frivillig i det såkaldte Frikorps Danmark, Erik Kam, der havde meldt sig til krigstjeneste i korpset sommeren 1941. Som undskyldning henviste han til velkendte omstændigheder omkring den danske regerings tvetydige holdning til korpsets oprettelse og til personlig idealisme og ønske om at kæmpe for Finland mod »bolsjevikkerne«.
Det var standardundskyldninger, som dygtige advokater havde fremført på grundlag af udførlig dokumentation af omstændighederne omkring Frikorpsets oprettelse, men på sin vis var de jo gode nok. Ved byretten frikendtes Erik Kam da også, mens han ved landsretten idømtes lovens minimumsstraf af fire års fængsel. Højesteret nedsatte ved sin dom straffen til fængsel i to år.
Konsekvenserne af denne dom blev meget store. Minimumsstraffen var indsat for at si mindre væsentlige sager fra. Byretten og landsretten havde anlagt hver deres vurdering af, om minimumsstraffen var forskyldt. I stedet for at forholde sig til dette alternativ valgte Højesteret generelt at sænke straffen til to års fængsel med den virkning, at minimumsstraffen nu ikke længere kunne fungere som filter. Kun en af Højesterets dommere ville frifinde, fem ville idømme fængsel i fire år, mens et flertal på syv altså ville nedsætte straffen i strid med lovens intention. Det betød, at der herefter var fri bane for anklagemyndigheden til at indbringe en lang række sager for domstolen, hvor man ellers kunne have skønnet, at fire års fængsel ikke var forskyldt. Dermed kom marinevægterne og deres kolleger i forskellige korps også i Ugeskriftet.
Dommen fra november 1945 fik afgørende betydning for retsopgørets omfang. Hvis man ønskede det stort, kunne man være tilfreds med Højesterets dom. Hvis man hørte til dem, der mente, at netop disse frikorpssager lå i yderkanten af det område, hvor man kunne være bekendt at idømme straf, hvis domstolene på en blot nogenlunde konsekvent måde ville forholde sig til besættelsestidens realiteter, måtte man nok erklære sig enig med den enlige dommer Heise, der ville frifinde.
Den 5. december 1945 afsagde Højesteret den første dødsdom under retsopgøret (Ugeskrift for Retsvæsen 1946, s. 41). Sagen drejede sig om en journalist, Flemming-Helweg-Larsen, der havde meldt sig til Waffen SS og under et ophold i Danmark den 30. august 1943 havde sammen med to andre deltaget i drabet på en dansk redaktør. Om den pågældende handling, der var en hævnakt for en personlig fornærmelse, overhovedet opfyldte lovens krav om, at dødsstraf kun kunne anvendes, hvis en handling var begået i tysk interesse, var i sig selv tvivlsomt. Det var den første sag om dødsstraf, anklagemyndigheden insisterede, og Højesteret dømte. Justitsministeren ville ikke benåde, og dermed var der lagt et strengt niveau for anvendelse af dødsstraffe, der fik betydning for senere sager.
Det er tankevækkende, at der i Norge efter en langt mere repressiv besættelsesperiode ved endelig instans afsagdes alene 30 dødsdomme over norske landssvigere, mens tallet er mere end det dobbelte i Danmark. Det var høgene i Højesteret, der fik lagt en streng kurs fra begyndelsen, som var svær at fravige senere, hvis man ville være konsekvent, og det vil domstole helst være. Nordmændene begyndte med at dømme og skyde Quisling, så var man da begyndt fra toppen.
Efter de to domme fra slutningen af 1945 havde Højesteret åbnet for et omfattende opgør og anlagt en streng praksis, når det gjaldt dødsstraf. Hovedskylden lå dog hos anklagemyndigheden, der havde valgt netop to tvivlsomme sager som prøvesager i stedet for at finde nogle virkelig alvorlige tilfælde inden for de to kategorier, krigstjeneste og drab i tysk interesse. Men, kunne man sige, netop derfor kunne Højesteret jo have valgt frifindelse og livsvarigt fængsel uden at kompromittere opgørets intentioner.
Sagen mod de hovedansvarlige for den tyske politik og terror i Danmark under besættelsen (Ugeskrift for Retsvæsen 1950, s. 453) er et lærestykke i domstolsforvirring. Det handlede om personer, der havde fremkaldt og organiseret aktionen mod danske jøder og det danske politi, personer, der i krigens sidste måneder havde undladt at benåde danske patrioter, personer, som havde været med til at udpege uskyldige danske terrorofre, og som i øvrigt bar ansvaret for organiseringen og rekruttering af hundredevis af danske hjælpere som terrorister i »kampen« mod modstandsbevægelsen.
I et vist omfang havde de handlet inden for folkerettens rammer, men samtidig også groft overtrådt krigens love. At anvende dødsstraf, når den nu var der, over for den rigsbefuldmægtigede Best, SS-chefen Pancke eller politichefen Bovensiepen forekommer ikke helt unaturligt ved eftertanke over nazismens forbrydelser og disse personers helt frivillige medvirken til besættelsestidens værste overgreb.
Men sådan gik det ikke. Byretten idømte dødsstraf, og i et konsekvent opgør med dem, der virkelig bar et ansvar, havde det været den »rigtige« endelige straf. Efter et parodisk forløb nedsatte Østre Landsret byrettens dom til fem års fængsel. Højesteret endte med et komisk kompromis. 12 år til krigsforbryderen Best, 20 år til Pancke og livstid til Bovensiepen. To dommere ville dog idømme dødsstraf.
En af de største og vigtigste danske retssager, hvor store spørgsmål om ansvar, folkeret og krigsforbrydelser var i spil fik ved danske domstole et amatøragtigt og parodisk forløb. Dommen kan ikke anbefales til læsning af juridiske studerende i dag, der tager international strafferet, menneskerettigheder eller krigsforbrydelser alvorligt, men den er et godt eksempel på, at forbrydere og deres værker kan blive så store, at danske domstole ikke kan overskue dem.
To års fængsel blev to års fængsel og dødsstraf er nu engang dødsstraf. Men Det tredje Riges bødler, der var skyld i det alt sammen, kom hjem få år efter. Ikke underligt, at retsopgøret stadig fascinerer.
Og så lige to sager til sidst. Det økonomiske opgør blev svært. Det viste sig, at politikerne, der ellers holdt tæt med deres ansvar, trods alt ville tage ansvaret for, at der under besættelsen af danske virksomheder blev udført store entreprenørarbejder som lufthavne og befæstningsværker for tyskerne. Så undgik vi tyske arbejdere, som der nu ikke var mange ledige af under krigen, eller tvangsarbejde, og det sidste var en god undskyldning, som man hurtigt lærte at benytte med det resultat, at entreprenører slap fri, og jo mere, der var bygget, og jo mere, der var tjent, jo lettere. Her var det godt at være stor.
Til gengæld var det ikke så godt at være en mindre servicevirksomhed, der blev lidt større af at betjene værnemagten. Så derfor slap entreprenør Carlsen fra Randers, der havde tjent 2,4 millioner for at bygge for tyskerne, for straf (UfR 1949, s. 817), mens ejeren af et mindre vaskeri i Esbjerg, der havde holdt lidt for mange tyske soldater med rent tøj, måtte en tur i fængsel for værnemageri (UfR 1951, s. 994).
Domstolene ville selv være med til retsopgøret. De kunne have valgt at overlade det til andre, men det opfattedes som skamfuldt, selv om det i mange andre lande blev løsningen. Så må de også finde sig i, at vi i dag kan sætte spørgsmålstegn ved, om det nu var den højeste retfærdighed, man fandt frem til, lige i den forbindelse. Heldigvis har vi Ugeskriftet, hvor læseren selv kan efterse, om det nu også er som her beskrevet. Det er nemt at være bagklog, men undertiden er vi faktisk lidt klogere bagefter. Og også derfor er retsopgøret og dets domme så spændende.
Ditlev Tamm (foto af Lars Bahl)
Ditlev Tamm (f. 1946) er forfatter og professor i retshistorie ved Københavns Universitet. Hans primære forskningsområder er retshistorie, dansk historie, romerret, ret og litteratur, kirkeret og kirkehistorie. Han er forfatter af bl.a. Juraens 100 bedste historier, Retshistorie, og Global retskultur. Ved siden af sin forsknings- og forfattervirksomhed er han flittig samfundsdebatør.