text:
31 Jul 2014 08:25
20 Mar 2014 09:36
SKM2014.540.BR
Retten i Aalborg, BS 12-2565/2012
Grundforbedring, varmeforsyning, vandledninger, stikledninger
Sagen drejede sig om, hvorvidt der var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, herunder om sagsøgeren var berettiget til fradrag i grundværdien i henhold til den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 for udgifter til anlæg af varmeforsyningsledninger, og yderligere fradrag for udgifter til anlæg af vandforsyningsledninger.
Retten fandt, at Landsskatteretten havde afgjort sagen i overensstemmelse med hovedanlægsbetragtningen.
Retten bemærkede, at som anført i Højesterets afgørelse af 6. december 2013 (SKM2013.879.HR), er spørgsmålet herefter, om der er tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten har foretaget vedrørende anlæggene.
Retten fandt, at der efter bevisførelsen ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på hovedanlægsbetragtningen, hvorfor retten fandt, at ingen af de etablerede ledninger, udover de allerede for Landsskatteretten anerkendte, kunne anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 sammenholdt med § 13.
Den juridiske vejledning 2014-2 H.A.3.3.2
H1 Boligselskab
(Kammeradvokaten v/Advokatfuldmægtig Asger Hinsch)
Malene Urup
Med overtagelsesdag den 1. juni 1987 erhvervede sagsøgeren, H1 Boligselskab (i det følgende boligselskabet) parcel 2 af matr. nr. ... på 30.838 kvm. Arealet blev solgt ubebygget og således, at boligselskabet uden for købesummen skulle afholde udgifter til intern byggemodning, herunder udgifter forbundet med tilslutning og forsynings- og ledningsetablering. Efter overtagelsen byggemodnede boligselskabet grunden og opførte i to etaper 80 lejligheder, der stod færdige i 1988.
Denne sag, der er anlagt den 27. december 2012, drejer sig om, i hvilket omfang boligselskabet ved vurderingerne for årene 2001, 2002, 2004 og 2006 er berettiget til fradrag for forbedringer efter den dagældende vurderingslovs § 17 for udgifter til etablering af vand- og varmeforsyningsanlæg internt på ejendommen.
Ved kendelse af 24. september 2012 traf Landsskatteretten bl.a. afgørelse om, at der for så vidt angår udgiften til varmeforsyningsanlæg ikke kunne indrømmes fradrag, mens der vedrørende udgiften til vandforsyningsanlæg kunne indrømmes fradrag for et beløb på 40.000 kr.
Boligselskabet har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at boligselskabet ved vurderingerne 2001, 2002, 2004 og 2006 af ejendommen matr.nr. ..., beliggende ...1 i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til etablering af en eller flere af de markerede vandforsyningsledninger i det reviderede bilag 1, og at fradragsansættelsen for de nævnte vurderinger hjemvises til vurderingsmyndigheden til beløbsmæssig opgørelse.
Boligselskabet har endvidere nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at boligselskabet ved vurderingerne 2001, 2002, 2004 og 2006 af ejendommen matr.nr. ..., beliggende ...1 i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til etablering af hovedvarmeledninger på ejendommen, og at fradragsansættelsen for de nævnte vurderinger hjemvises til vurderingsmyndigheden til beløbmæssig opgørelse.
Skatteministeriet har principalt påstået frifindelse, subsidiært hjemvisning.
Det indrømmede fradrag i grundværdien på 40.000 kr. for afholdte udgifter til etablering af dele af vandforsyningsanlægget på ejendommen er ikke størrelsesmæssigt bestridt.
I Landsskatterettens afgørelse af 24. september 2012 hedder det blandt andet:
Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001, 2002, 2004 og 2006. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
Repræsentantens påstand
Vandforsyningsanlæg
354.738 kr.
Varmeforsyningsanlæg
1.244.301 kr.
Vurderingsankenævnets afgørelse stadfæstes
Der er ikke godkendt fradrag for udgifter til vandforsyningsnet, varmeforsyningsnet, tilslutningsafgift til varme, stikledninger samt projektering og tilsyn, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18.
6.2. Forsyningsnet og tilslutningsafgifter til el, vand og varmeforsyning Der er i henhold til klageskrivelsen anført udgifter til:
Vandforsyningsnet
6 % af udgiften til VVS-entreprisen kr. 3.620.655 vedrørende vandinstallationer
217.239 kr.
Elforsyningsnet
15 % af udgiften til El-entreprisen kr. 1.642.120
246.318 kr.
Vedrørende fjernvarmeforsyningsnet
Etape 1 punkt 74 Stikledninger
Etape 2 punkt 74 Stikledninger
1.259.000 kr.
2.659.000 kr.
De anførte udgifter til el og vand anses at være afholdt inde på grunden, idet det anførte er en del af tilbudsprisen for byggeriet i sin helhed.
Herudover er der anført udgifter til tilslutningsafgifter til:
elforsyning på i alt kr. 780.000. Beløbet er dokumenteret med henvisning til byggeregnskabet
vandforsyning på i alt kr. 96.000. Beløbet er dokumenteret med henvisning til byggeregnskabet
varmeforsyning på i alt kr. 780.314. Beløbet er dokumenteret via byggeregnskabet - og er anført som fjernvarmestik
I forbindelse med sagsbehandlingen i Vurderingsankenævnet, er der indkaldt dokumentation for tilslutningsbidrag til vand, el og varme i form af fakturaer. idet det ikke ud fra byggeregnskabet (Skema 3) er muligt at se tilslutningsafgifternes fordeling og omfang samt forfaldstidspunkter og vilkår. G1 ApS har meddelt, at dette ikke er muligt at forelægge og henviser til tidligere indsendt materiale.
Det er Vurderingsankenævnets opfattelse, at alene af den grund, at det ikke er muligt at få oplysninger frem til bedømmelse af fradragene omkring tilslutningsvilkårene for vand, varme og el, er der ikke fradrag for tilslutningsafgifterne jf. Vurderingslovens § 17 som anfører, at der gives fradrag, når de "fornødne oplysninger foreligger".
Endvidere er tilslutningsbidragene ikke en del af grundkøbesummen, men først opkrævet efterfølgende, hvilket fremgår af skødets vilkår 3, 2. afsnit.
Herudover finder nævnet at der ikke er fradrag konkret vedrørende tilslutningsafgift til varmeforsyningen, idet pligten jf. lokalplan 05-031 til at svare afgiften først indtræder i forbindelse med bebyggelsen - og derved alene tjener bebyggelsen. Derved medfører tilslutningsafgiften ikke en grundforbedring - og derved en værdiforøgelse på grunden, hvilket er kravet jf. Vurderingslovens §§ 17 og 18. Dette er også i overensstemmelse med Landsskatteretsafgørelse refereret i Tidsskrift for Skatter og Afgifter 1995.610.
Endelig skal det bemærkes. at den anførte udgift er dokumenteret ved byggemodningsregnskabets udgift til fjernvarmestik. Der foreligger ikke nærmere specifikation af denne udgift, hvorved det ikke er muligt konkret at forholde sig til den anførte udgift.
Det interne ledningsnet vedrørende varmeforsyningen anses endvidere ikke for påvist at have bibragt den ubebyggede grund en værdiforøgelse. Ledningsnettet er anlagt i forbindelse med byggeriet - og tilslutningspligten til det eksterne ledningsnet foreligger først i forbindelse med byggeriet. Idet der ikke er indsendt det ønskede materialer vedrørende tilslutningsafgifter, er det ikke muligt konkret at forholde sig til, hvad tilslutningsbidraget dækker. Udgifterne er derfor ikke fradragsberettiget jf. Vurderingslovens §§ 17 og 18 stk. 1.
Det interne ledningsnet vedrørende el- og vandforsyningen anses endvidere ikke for påvist at have bibragt den ubebyggede grund en værdiforøgelse. Ledningsnettet er anlagt i forbindelse med byggeriet - og tilslutningspligten til det eksterne ledningsnet foreligger først i forbindelse med byggeriet. Idet der ikke er indsendt det ønskede materialer vedrørende tilslutningsafgifter, er det ikke muligt konkret at forholde sig til, hvad tilslutningsbidraget dækker. Udgifterne er derfor ikke fradragsberettiget jf. Vurderingslovens §§ 17 og 18 stk. 1.
Samlet for dette punkt, så bortfalder fradragene på kr. 780.000 og kr. 96.000. som er godkendt af Vurderingsmyndigheden.
Vurderingslovens §§ 13, stk. 1, 17 og 18 har følgende ordlyd:
§ 13. Ved grundværdien forstås værdien af grunden (med grundforbedringer) i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og, til en i økonomisk henseende god anvendelse.
Stk. 2. Fradrag må ikke gives for forbedringer, som er fuldført længere tilbage end 30 år - for skov, der vurderes i henhold til § 15. stk. 1-3. dog 60 år - for vurderingen.
For at en forbedring kan karakteriseres som en grundforbedring, skal der være tale om en foranstaltning af materiel karakter, som har øget den almindelige handelsværdi af grunden i ubebygget stand.
Desuden bemærker retten, at det ifølge gældende praksis er den, der ønsker et fradrag, der har bevisbyrden for fradragets berettigelse. Dette følger af Højesterets afgørelse af den 19. marts 2004, offentliggjort i SKM2004.162.HR
Interne anlæg - varme- og vandforsyningsnet
Af Vurderingsvejledningens afsnit C.3 vedrørende fradrag i grundværdien for udgifter til grundforbedringer fremgår bl.a.:
Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg. Det kunne eksempelvis være tilfældet i et område, som en lokalplan udlægger til tæt/lav bebyggelse med andelsboliger. Her kunne der alternativt være tale om en traditionel rækkehusbebyggelse, som jf. ovenstående ville være berettiget til fradrag for anlæg uden for ejendommen. I SKM2010.271.LSR fandt Landsskatteretten, at udgifter til etablering af ekstern vej kan berettige til fradrag for forbedringer. Hvorvidt der i det konkrete tilfælde kan gives fradrag for forbedringer inde på grunden afhænger af lokalplanens udformning og udstykningens størrelse. Ved indrømmelse af fradrag for forbedringer for interne forsyningsanlæg skal man være opmærksom på, at fradrag kun gives for selve hovedanlægget. Stikledninger fra hovedanlægget og ud til de enkelte boliger berettiger ikke til fradrag, da denne udgift betragtes som en del af byggeomkostningerne.
Landsskatteretten bemærker, at for storparceller, hvor grundværdien ansættes efter byggeretsværdiprincippet, fastsættes grundværdien ud fra den byggeretsværdi og arealværdi, der er ansat for en normalgrund i naboparcelhusområder. Det følger heraf, at sædvanlige byggemodningsudgifter vedrørende anlæg uden for grunden for naboparcelhusgrundene også kommer til at indgå i grundværdien for storparceller. Medens parcelhusejendommene vil have ret til fradrag for forbedring i grundværdien for disse udgifter, vil storparceller - hvor tilsvarende byggemodningsudgifter typisk vil være afholdt inde på grunden - ikke uden den ovenfor citerede undtagelsesbestemmelse om hovedanlæg have adgang til fradrag for sådanne byggemodningsudgifter.
Det er rettens opfattelse, at hovedanlægsbetragtningen, der er en undtagelse til hovedreglen om, at der kun gives fradrag for forbedringer for udgifter afholdt uden for grunden, bør fortolkes snævert og alene kan finde anvendelse ved ansættelsen af storparceller, hvor det må antages, at der i grundværdiansættelsen indgår udgifter til intern byggemodning af grunden.
Grundens størrelse andrager 30.585 m2 og det vil derfor være muligt, at foretage en yderligere udstykning af grunden. Således er den objektive betingelse for eventuelt at anvende principperne for hovedanlægsbetragtningen, opfyldt og således vil grundejeren kunne indrømmes fradrag for sine udgifter afholdt til byggemodning inde på grunden, såfremt de øvrige betingelser for i vurderingslovens §§ 17-18 er opfyldt.
Vedrørende varmeforsyningsanlæg
Landsskatteretten lægger til grund, at det på grundene værende varmeforsyningsanlæg er konstrueret / anlagt således, at anlægget er selvstændigt dimensioneret til det konkrete byggeri. Varmeforsyningsanlægget er opbygget omkring en selvstændig varmecentral indeholdende en varmeveksler som betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget er således helt selvstændigt og står ikke i direkte forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet der alene betjener varmecentralen. De på grunden anlagte forsyningsledninger fra varmecentralen og ud til de enkelte bygninger må således anses for alene at være anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse.
Den beskrevne konstruktionsmåde medfører, at dette varmeforsyningsanlæg ikke vil kunne finde anvendelse såfremt en anden bebyggelse blev opført på grunden, idet hele anlægget konkret er dimensioneret og anlagt til alene at betjene den aktuelle bebyggelse.
På den baggrund finder Landsskatteretten, at de i vurderingsvejledningen opstillede betingelser ikke er opfyldt, idet anlægget ikke vil kunne finde generel anvendelse og derfor ikke vil kunne betjene dele af ejendommen i tilfælde af grundens udstykning
Landsskatteretten stadfæster således med denne begrundelse vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende varmeforsyningsanlægget.
Vedrørende vandforsyningsanlæg
Retten finder, at dele af det på grunden anlagte vandforsyningsanlæg har karakter af et hovedanlæg der vil kunne betjene dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
Retten indrømmer efter det oplyste et skønsmæssigt fradrag for anlægsudgiften med 40.000 kr.
Der har for retten bl.a. været fremlagt oversigtsbilag, der viser vand- og varmeforsyningsnettenes placering på ejendommen, herunder med angivelse af hvilken del af vandforsyningsnettet Landsskatteretten har anset for at være et hovedanlæg og hvilke dele af forsyningsnettene, der er omstridt. De nævnte oversigtskort er optaget som bilag til denne dom [ikke gengivet.red.SKAT]
Boligforeningen har i et påstandsdokument anført følgende hovedanbringender, der er gentaget og uddybet under proceduren:
Den dagældende vurderingslovs § 17 havde følgende ordlyd:
Hvad der forstås ved en grundforbedring er således uomtalt i loven. Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der sker sådanne urundforbedringer.
Det ligger helt fast i praksis, at udgifter til forsyningsanlæg, fx vand- og varmeforsyningsledninger kan berettige til fradrag i grundværdien i henhold til vurderingslovens § 17.
Som udgangspunkt godkendes kun fradrag for forsyningsanlæg uden for ejendommen. Der godkendes dog også fradrag for anlæg på selve ejendommen, såfremt anlægget har karakter af hovedanlæg.
Om den såkaldte hovedanlægsbetragtning fremgår følgende af SKM2013.369.HR;
Efter Skattemyndighedernes langvarige praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg mv. i fx et traditionelt parcel- og rækkehuskvarter i reglen kun for udgifter til anlæg uden for den pågældende grund, men udgifter til anlæg samt pladsbelægning mv. på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Der gives eksempelvis fradrag for kloak frem til skel, men ikke fra skel til hus.
Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til fx tæt lav bebyggelse gned andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til fx traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Det gøres gældende, at hvis sagsøgers ejendom, som er bebygget med 80 boliger, blev udstykket som traditionel rækkehusbebyggelse, hvor hver enkelt rækkehus udgør en selvstændig ejendom, ville vand- og varmeledningerne betjene flere ejendomme, og dermed udgøre fællesanlæg for flere ejendomme. Ledningsanlæggene udgør dermed hovedanlæg, som defineret af Højesteret i SKM2013.369.HR, hvorfor der er fradragsret for anlæggene i henhold til vurderingslovens § 17.
Til støtte herfor henvises til SKM2013.819.BR.
Som begrundelse herfor anførte retten:
Efter praksis, som beskrevet i Højesterets dom refereret i SKM2013.369.HR, er det afgørende for, hvorvidt der på en storparcel kan godkendes fradrag for grundforbedringer for en del af et forsyningsanlæg, om den pågældende del af anlægget kan karakteriseres som et hovedanlæg til betjening af en større del af ejendommen, svarende til foranstaltninger uden for de enkelte grunde i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter.
Kloakledningen markeret med gult på bilaget til dommen betjener husnummer 9, 11 og 13. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis, som de med grønt markerede ledninger.
Sagsøgeren gives derfor medhold i sin påstand om, at der også skal indrammes sagsøgeren fradragsret for denne anlægsudgift.
Det bemærkes, at der mellem parterne er enighed om, at ledningsanlæggene har medført en stigning i grundværdien, såfremt der er tale om hovedanlæg.
Intern vandforsyning
Det fremgår af Landsskatterettens kendelse (bilag 2) side 2, at Landsskatteretten har godkendt fradrag for vandforsyningsanlæg for 40.000 kr.
Landsskatterettens bemærkninger og begrundelse ses på side 9 f. Vedrørende "interne anlæg - varme- og vandforsyningsnet", anfører Landsskatteretten på side 10 sidste afsnit:
Grundens størrelse andrager 30.585 m² og det vil derfor være muligt, at foretage en yderligere udstykning af grunden. Således er den objektive betingelse for eventuelt, at anvende principperne for hovedanlægsbetragtningen, opfyldt og således vil grundejeren kunne indrømmes fradrag for sine udgifter afholdt til byggenmodning inde på grunden, såfremt de øvrige betingelser i §§ 17-18 er opfyldt.
Under overskriften "vedrørende vandforsyningsanlæg" fremgår, at
Retten finder, at dele af det på grunden anlagte vandforsyningsanlæg har karakter af et hovedanlæg der vil kunne betjene dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Retten indrømmer efter det oplyste et skønsmæssigt fradrag for anlægsudgiften med 40.000 kr.
På anmodning har Landsskatteretten oplyst, hvilke ledninger der i kendelsen anses som et hovedanlæg og dermed som fradragsberettiget. Ledningerne har Landsskatteretten markeret med blå farve på det ledningskort, der er fremlagt som bilag 11. Ledningerne er identiske med de ledninger, der er markeret med grøn på oversigtskortet i bilag 15.
Det gøres gældende, at de ledninger, som er markeret på det reviderede bilag 1, og som er identiske med de ledninger, der er markeret med orange i oversigtskortet i bilag 15, og som Landsskatteretten altså ikke har godkendt fradrag for, udgør hovedanlæg og dermed er fradragsberettigede på samme vis som de ledninger Landsskatteretten har godkendt fradrag for og som er markeret i bilag 11 og med grøn i bilag 15.
Der skal i denne forbindelse henvises til bilag 17, hvoraf det fremgår, at de vandledninger som Landsskatteretten har godkendt fradrag for løber fra varmecentralen og har en rørdimension på Ø51 mm. Den med gul markerede vandforsyningsledning, som løber uden om varmecentralen og har en rørdimension på Ø 110 mm og kan således forsyne flere boliger.
Det gøres gældende, at den gule vandledning med en rørdimension som er dobbelt så stor (Ø 110 mm), som de grønne vandledninger, der er godkendt fradrag for (Ø 51 mm), kan forsyne flere boliger og dermed i endnu højre grad udgør hovedanlæg. Endvidere bemærkes, at den gule ledning i modsætning til den grønne ledning ikke går igennem teknikrummet.
Intern varmeforsyning
Varmeledningskort med markering af de ledninger, der efter sagsøgers opfattelse udgør hovedanlæg, er fremlagt som bilag 8. De pågældende ledninger er ligeledes markeret med orange på det korrigerede bilag 16.
Landskatteretten afviser som sagt at godkende fradrag for varmeforsyningen på grunden. Af bilag 2 side 11 vedrørende varmeforsyningsanlæg, fremgår, at Landsskatteretten lægger vægt på, at det på grunden værende varmeforsyningsanlæg er konstrueret således, at anlægget er selvstændigt dimensioneret til det konkrete byggeri, og at varmeforsyningsanlægget er opbygget omkring en selvstændig varmecentral indeholdende en varmeveksler som betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget er ifølge Landsskatteretten helt selvstændigt og står ikke i forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet, der alene betjener varmecentralen, hvorfor de på grunden anlagte forsyningsledninger fra varmecentralen anses for alene at være anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse.
Det gøres fra sagsøgers side gældende at et forsyningsanlæg på en ejendom altid vil være dimensioneret efter den konkrete bebyggelse på ejendommen, uanset hvilken forsyningstype der er tale om. Hvor mange boliger en forsyningsledning kan betjene afhænger af ledningsstørrelse. Jo større ledningen er desto flere boliger kan den forsyne og jo dyrere er ledningen. En bygherre vælger i sagens natur ikke en større og dyrere ledning end antallet af de projekterede boliger nødvendiggør.
Endvidere bemærkes at det forhold at et anlæg er "selvstændigt" ikke er til hinder for at anlægget kan betjene flere ejendomme, hvorfor forholdet ikke har betydning for hovedanlægsbetragtningen.
Sagsøgte har gjort gældende, at der ikke er tale om et hovedanlæg, idet ledningerne ikke er "genanvendelige". Det bestrides, at der gælder et krav om genanvendelighed.
Et krav om genanvendelighed fremgår da heller ikke af den Juridiske Vejledning.
Sagsøgte gjorde et lignende anbringende gældende i SKM2013.369.HR, men Højesteret gav ikke sagsøgte medhold heri. Tværtimod anførte Højesteret udtrykkeligt, at det var tilstrækkeligt, for at et anlæg kunne betegnes som hovedanlæg, at det "betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
Da de omtvistede varmeledninger betjener en større del af ejendommen. er der således tale om et hovedanlæg i henhold til SKM2013.369.HR.
Det bemærkes. at SKM2013.388.VLR er anket. Det samme gælder SKM2013.760.BR samt Retten i Aalborgs dom af 3. januar 2014 i BS 7-222/2013 (SKM2014.79.BR).
Da flere af ledningerne markeret med orange på bilag 15 og det korrigerede bilag 16 vil tjene flere i tilfælde af udstykning, er der tale om fradragsberettigende hovedledninger. Landsskatterettens skøn vedrørende fradragsberettigelsen af vand- og fjernvarmeledninger på ejendommen er derfor i strid med SKM2013.369.HR, hvorfor sagen skal hjemvises til vurderingsmyndighederne.
Skatteministeriet har i et påstandsdokument anført følgende hovedanbringender, der er gentaget og uddybet under proceduren:
Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 24. september 2012 (bilag 2), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til henholdsvis yderligere fradrag og fradrag for udgifter til etablering af vand- og varmeforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede ejendom i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at de kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17, jf. bl.a. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
Udgangspunktet er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17. Arbejder på selve ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATs Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit H.A.3.3.2 sammenfattet således:
Efter praksis gælder der en undtagelse fra denne hovedregel for større ejendomme, der er udlagt til fx tæt lav bebyggelse med andelsboliger. For sådanne ejendomme kan der gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden for dette er, at der alternativt ved en udstykning til fx traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer.
Udgifter til kloakering og etablering af vand-, gas-, varme- og elforsyning kan berettige til fradrag for forbedringer ud fra de netop beskrevne regler. Det gælder også den del af udgifterne til landinspektør, projektering og tilsyn, som vedrører kloak, vand og el.
Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 24. september 2012 (bilag 2) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på.
Det påhviler efter fast retspraksis sagsøgeren at godtgøre, at en given foranstaltning har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. bl.a. SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
Ad vandforsyningsledningerne:
Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af vandforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede grund.
Det er sagsøgtes opfattelse, at de vandforsyningsledninger, der er markeret på bilag 11 (og med grøn farve på bilag 15) udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor alene udgifterne hertil, der er fradragsberettigede efter vurderingslovens dagældende § 17.
Sagsøgte gør i den forbindelse gældende, at Landsskatteretten har fastsat fradraget skønsmæssigt, og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte dette skøn. Skønnet kan alene tilsidesættes, såfremt sagsøgeren godtgør, at skønnet er udøvet på forkert grundlag, eller hvis det går uden for rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne i sager af den foreliggende karakter, jf. f.eks. UfR 1999.1178 H og SKM2009.37.HR. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
Sagsøgte gør endvidere gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de vandforsyningsledninger, der er markeret på korrigeret bilag 1 (og orange farve på bilag 15), udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende forsyningsledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende forsyningsledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet De pågældende forsyningsledninger har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR. SKM2013.388.VLR. SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR og SKM2014.139.BR.
Det bemærkes, at det ikke fremgår af V&S beregningen, at der er vandforsyningsnet på den i sagen omhandlede grund med en rørdimension på Ø 110 mm. I den forbindelse bemærkes det, at eventuelle variationer i rørdimensionerne af vandforsyningsledningerne ikke medfører, at der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering.
Ad varmeforsyningsledningerne:
Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til fradrag for udgifter til etablering af varmeforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede grund.
Sagsøgte gør gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de varmeforsyningsledninger, der er markeret med orange farve på korrigeret bilag 16, udgør et hovedanlæg, og dermed har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand.
Det er alene den del af et forsyningsanlæg, der medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, der udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er ubestridt, at varmeforsyningsanlægget er konstrueret således, at det er selvstændigt dimensioneret til det konkrete byggeri. Anlægget er opbygget omkring en selvstændig varmecentral med en varmeveksler, der betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget er således helt selvstændigt og står ikke i direkte forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet. De på grunden anlagte varmeforsyningsledninger fra varmecentralen og til de enkelte bygninger er således alene anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse og har ingen værdi uden denne.
Konstruktionen af det på ejendommen anlagte varmeforsyningsanlæg medfører således, at varmeforsyningsanlægget ikke vil kunne finde anvendelse, hvis der blev opført en anden bebyggelse på grunden. De pågældende varmeforsyningsledninger udgør derfor ikke et hovedanlæg, jf. herved også SKM2013.760.BR og SKM2014.79.BR.
Sagsøgeren har endvidere påberåbt sig Landsskatterettens kendelse af 31. marts 2011 i j.nr. 08-00571 (bilag 13). Det er korrekt, at grundejeren i den pågældende sag fik godkendt et skønsmæssigt fradrag for etablering af varmeforsyningsanlæg; et fradrag svarende til mindre end 1/3 af grundejerens påstand. Baggrunden for, at grundejeren fik fradrag var, at Landsskatteretten ikke havde mulighed for at basere skønnet på ingeniørtekniske beregninger. Det bemærkes, at kendelsen ligeledes blev påberåbt i SKM2013.760.BR og SKM2014.79.BR, hvor retten ikke tillagde kendelsen betydning.
Forsyningsledninger, der knytter sig til den på ejendommen opførte bebyggelse og alene har værdi i sammenhæng med denne konkrete bebyggelse, medfører ikke en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, og er derfor ikke omfattet af begrebet hovedanlæg. Sådanne forsyningsledninger har karakter af stikledninger, jf. herved også SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
I relation til det af sagsøgeren anførte vedrørende "genanvendelseskravet" bemærkes det, at kravet er fastslået i retspraksis, jf. SKM2013.388.VLR.
Endvidere gøres det gældende, at de pågældende forsyningsledninger i øvrigt er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
De pågældende forsyningsledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. De pågældende forsyningsledninger har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag. jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.388.VLR, SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR og SKM2014.139.BR.
Efter den dagældende vurderingslovs § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien. Efter lovens § 13, stk. 1, udgør grundværdien værdien af grunden med grundforbedring i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse. Der kan således kun gives fradrag efter § 17, hvis forbedringerne medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Udgangspunktet er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter den dagældende vurderingslovs § 17.
Ved SKM2013.369.HR er det fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis vedrørende større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener større dele af ejendommen på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledninger til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
Som anført af Landsskatteretten er den objektive betingelse for at anvende principperne for hovedanlægsbetragtningen efter grundens størrelse og deraf følgende mulighed for yderligere udstykning af grunden opfyldt, hvorfor boligforeningen vil kunne indrømmes fradrag for sine udgifter afholdt til byggemodning inde på grunden, hvis de øvrige betingelser i vurderingslovens § 17 og 18 er opfyldt.
Landsskatteretten har herefter efter en konkret vurdering ikke fundet, at varmeforsyningsanlægget opfylder de betingelser, der er opstillet i vurderingsvejledningen for at indrømme fradrag for udgiften til anlægget som et hovedanlæg, og har alene fundet, at dele af det på grunden anlagte vandforsyningsanlæg har karakter af et hovedanlæg. Landsskatteretten har vedrørende varmeforsyningsanlægget bl.a. henvist til, at anlægget på grund af den anvendte konstruktionsmåde ikke vil kunne finde anvendelse ved opførelse af anden bebyggelse på grunden, og således ikke vil kunne betjene dele af ejendommen i tilfælde af grundens udstykning.
Som anført i Højesterets afgørelse af 6. december 2013 (SKM2013.879.HR) er spørgsmålet herefter, om der er tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten har foretaget vedrørende anlæggene.
Det er ubestridt, at anlæggene blev udført i forbindelse med det pågældende byggeri på grunden, og det fremgår af de fremlagte kortbilag, at vand- og varmeforsyningsledningerne nøje følger bygningerne på grunden. Varmeforsyningsanlægget er endvidere dimensioneret til byggeriet på ejendommen og opbygget omkring en selvstændig varmecentral indeholdende en varmeveksler, som betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget står ikke i forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet, som alene tjener varmecentralen.
Der er efter bevisførelsen ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på. Ingen af de etablerede varme- eller vandforsyningsledninger, udover de allerede for Landsskatteretten anerkendte, kan således anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 sammenholdt med § 13.
Skatteministeriets påstand tages herefter til følge som bestemt nedenfor.
Efter sagens udfald skal boligselskabet betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 27.500 kr. Beløbet, der er inkl. moms, dækker Skatteministeriets udgift til advokatbistand. Retten har ved omkostningsfastsættelsen lagt vægt på sagens omfang og værdi.
Sagsøgte. Skatteministeriet, frifindes.
Inden 14 dage skal sagsøgeren, H1 Boligselskab, i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 27.500 kr.


text:
transportnyhederne.dk » Flytransport » Højesteret har talt - flypassagerer får kompensation for forsinket fly
Højesteret har talt - flypassagerer får kompensation for forsinket fly
Mandag 20. juni 2016 kl: 11:09
Af: Af advokat, ph.d., Lissi Andersen Roost og stud.jur. Maria Duus, Andersen Partners Advokatpartnerselskab
Højesteret har for nyligt i to sager afgjort, at flyselskaber ikke kan nægte at betale kompensation til passagerer for flyforsinkelse i visse tilfælde af tekniske fejl ved flyet. Der ligger angiveligt mellem 1.300-2.000 lignende sager, som omfatter tusindvis af passagerer, på standby. Sagernes behandling har afventet afgørelserne fra Højesteret med henblik på at få afklaret, hvornår man som flypassager kan forvente kompensation for forsinkelse i anledning af tekniske fejl
I den ene sag skulle en bedstemor 28. juni 2013 sammen med sit barnebarn rejse med Primera Air fra Billund Lufthavn til Chania Lufthavn på Kreta. Flyet skulle efter planen afgå fra København kl. 06.45 lokal tid med ankomst i Chania kl. 10.55 lokal tid. Flyet gennemgik et dagligt rutinetjek om morgenen 28. juni 2013 kl. 05.30 lokal tid, hvor der ikke blev bemærket noget, men kort tid efter rutinetjekket meldte besætningen om et teknisk problem til ”Operations Control”. Det blev herefter konstateret, at der var en teknisk fejl ved to kontakter, som viser stillingen af flyets flaps på vingerne. Ca. kl. 07.20 lokal tid blev det besluttet, at flyet skulle blive på jorden på grund af fejlen, og Primera Air havde også på dette tidspunkt efterlyst et erstatningsfly. Samtidig efterlyste Primera Air reservedele med henblik på at udbedre fejlen. Ca. kl. 10.30 lokal tid var de nødvendige reservedele fremskaffet, og flyet afgik fra Billund Lufthavn kl. 16.10 lokal tid og ankom til Chania kl. 20.41 lokal tid, dvs. 9 timer og 46 minutter senere end planlagt.
Den anden sag blev oprindeligt anlagt af 10 flypassagerer, der 22. august 2013 skulle rejse med Primera Air fra Københavns Lufthavn kl. 08.00 lokal tid med planlagt ankomst i Varna Lufthavn i Bulgarien kl. 13.15 lokal tid. Det pågældende fly var blevet godkendt til flyvning fra Ostrava Leos Janácek Lufthavn i Tjekkiet 21. august 2013, men der var senere den samme aften ca. kl. 23.30 lokal tid blevet konstateret en brændstoflækage på flyet. Brændstoflækagen var forårsaget af en revne i et brændstofdæksel på grund af utætheder i pakningsmaterialet. Det blev besluttet, at flyet måtte blive på jorden på grund af fejlen. 22. august 2013 kl. 09.58 lokal tid havde flyselskabet fået meddelelse om, at den nødvendige reservedel til reparationen af brændstofdækslet var lokaliseret i Warszawa Lufthavn. Reservedelen ankom til Tjekkiet samme dag kl. 18.14. Der blev givet meddelelse fra ”Operations Control” om, at flyet var repareret og klar til afgang fra Tjekkiet kl. 20.18 lokal tid. Det var i mellemtiden blevet besluttet, at et andet af Primera Airs fly skulle overtage flyvningen på ruten København-Varna. Kl. 19.00 lokal tid afgik erstatningsflyet fra Københavns Lufthavn, og kl. 00.12 lokal tid landede flyet på den endelige destination i Varna Lufthavn i Bulgarien, dvs. 10 timer og 58 minutter senere end den planlagte ankomst.
Samtlige passagerer i de ovennævnte sager krævede herefter kompensation på op til 3.000 kroner per passager af flyselskabet for forsinkelserne. Primera Air havde hidtil afvist at betale kompensationen under henvisning til, at forsinkelserne skyldtes tekniske fejl, som var ekstraordinære omstændigheder, som lå uden for selskabets kontrol. Det var Højesteret imidlertid uenig i.
I den første sag udtalte Højesteret i sin afgørelse blandt andet, at forsinkelsen skyldtes en teknisk fejl på to kontakter (sensorer), som viser positionen for de flaps, der er på vingernes bagkant. Fejlen blev meldt af flyets Proximity Switch Electronic Unit (PSEU-system), som oplyser om fejl ved flyets enkelte komponenter. Flyproducenten, Boeing, orienterede første gang ved en service bulletin i december 2009 luftfartsselskaberne om, at flere selskaber havde rapporteret om defekte flap-kontakter, og at Boeing havde konstateret, at afisningsvæske kunne trænge igennem forseglingen til kontakterne og gøre dem defekte. Boeing anviste samtidig muligheden for at udskifte de oprindelige kontakter med nyudviklede kontakter, som var bedre forseglede. Primera Air foretog i januar 2010 en vurdering af Boeings anvisning, men valgte i lyset af hidtidige erfaringer ikke at følge Boeings forslag til afhjælpning. Højesteret fandt, at den tekniske fejl i den foreliggende sag ikke kunne anses for en ”usædvanlig omstændighed”, allerede fordi der ikke var tale om et uforudset sikkerhedsproblem. Primera Air var således blevet underrettet af Boeing om flapkontakternes sårbarhed over for indtrængning af afisningsvæske tre et halvt år forud for den aktuelle flyvning, men valgte ikke at følge Boeings forslag om at udskifte flapkontakterne. Under disse omstændigheder var Primera Air ikke fritaget for at betale kompensation til bedstemoren og barnebarnet.
I den anden sag udtalte Højesteret blandt andet, at forsinkelsen var forårsaget af en teknisk fejl i form af en utæthed ved dækslet til brændstoftanken på undersiden af vingen, som medførte lækage af brændstof. Utætheden skyldtes en revne i tætningsmaterialet (mellemlægget) ved dækslet, der var opstået som følge af indtrængning af fugt og skiftet mellem temperaturer over og under frysepunktet under flyvningerne. Det fremgik af den under sagen indhentede sagkyndige udtalelse, at fejlen skyldtes en uhensigtsmæssig konstruktion i det pågældende mellemlæg. Højesteret lagde til grund, at den uhensigtsmæssige konstruktion medførte en generel sårbarhed over for indtrængende fugt.
Flyproducenten, Boeing, havde kendt til problemet siden 2009, men det kunne ikke lægges til grund, at Boeing forud for den aktuelle flyvning i august 2013 havde orienteret Primera Air om risikoen for revner i tætningsmaterialet ved dækslerne. Der var heller ikke fra luftfartsmyndighedernes side stillet krav om udskiftning af brændstofdækslerne. Det blev efter den sagkyndige udtalelse lagt til grund, at der blev foretaget kontrol for brændstoflækager i forbindelse med den kontrol af flyet, som udføres før hver start (”Pre Flight Check”). Det var i forbindelse med en sådan kontrol, at den tekniske fejl på flyet blev opdaget. Højesteret fandt på den anførte baggrund, at fejlen måtte anses for opstået i forbindelse med Primera Airs sædvanlige drift, og at udbedring af fejlen ikke lå uden for Primera Airs faktiske kontrol. Der var således ikke - som anført af Primera Air - grundlag for undtagelsesvis at anse fejlen som en skjult fabrikationsmangel. Da forsinkelsen efter det anførte ikke kunne tilskrives ”usædvanlige omstændigheder”, var Primera Air ikke fritaget for at betale kompensation til de 10 passagerer.
De to afgørelser fra Højesteret stemmer overens med de domme, der blev afsagt i de samme sager i byretten og landsretten. De er også helt på linje med de domme på området, som er afsagt af EU-domstolen.
Der skal således være tale om usædvanlige omstændigheder, for at et flyselskab kan blive fritaget for at betale kompensation ved aflysning eller forsinkelse. EU-domstolen fastslog i september 2015, at tekniske fejl ikke udgør sådanne usædvanlige omstændigheder. Dette gælder, selv om den tekniske fejl er opstået pludseligt, og derved kan siges at have skabt uforudsete sikkerhedsproblemer. Netop fordi retten til kompensation har til formål at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer, skal der mere end blot en teknisk fejl til, at flyselskaberne fritages for at betale kompensation. Kun ved for eksempel skjulte fabrikationsfejl eller skader efter sabotage- eller terrorhandlinger vil tekniske fejl kunne fritage fra at skulle betale kompensation. De tekniske fejl skal således være resultatet af begivenheder, som ikke er et led i det berørte flyselskabs sædvanelige aktivitetsudøvelse og skal ligge uden for flyselskabets faktiske kontrol på grund af fejlens karakter eller oprindelse.
De netop afsagte domme vil formentligt danne præcedens i tilsvarende sager. Således skulle der i byretterne herhjemme angiveligt ligge mellem 1.300-2.000 lignende sager, som omfatter tusindvis af passagerer, på standby. Sagernes behandling har afventet afgørelserne fra Højesteret med henblik på at få afklaret, hvornår man som flypassager kan forvente kompensation for forsinkelse i anledning af tekniske fejl.
Flyforsinkelse.dk står bag Højesteretssagen
Ovenstående artikel glemmer desværre at nævnte, hvem der står bag Højesteretssagen.
Afgørelsen faldt i april 2016 ud til Flyforsinkelse.dk fordel, og dermed også flypassagernes fordel idét det her blev fastslået at tekniske fejl, automatisk IKKE kan tilskrives at være usædvanlige omstændigheder.
Det er en stor sejr for passagererne.
Desværre oplever vi stadig, at nogle flyselskaber stadig ikke responderer på kompensationskrav i tilfælde af tekniske fejl, og det accepterer Flyforsinkelse.dk selvfølgelig ikke.
Tøv endelig ikke med at kontakte os på www.flyforsinkelse.dk, hvis det på egen hånd, ikke er lykkes dig at indhente din kompensation ifm. tekniske fejl!
H.C. Andersens Boulevard 37, 5.sal
23-06-2016 14:53:39

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Klimasøgsmål, generationskontrakt og retten til et sikkert klima – Rule of law
20. december 2019 20. december 2019 Sune Klinge Forfatningsret, Konventioner og folkeret, Menneskerettigheder og frihedsrettigheder
I dag kl. 11:00 stadfæstede den hollandske Højesteret i Urgenda-sagen et krav til den hollandske regering om at reducere udledningen af drivhusgasser med mindst 25 % ved udgangen af 2020 sammenlignet med 1990 niveauet.
Sagen kommer i kølvandet på den danske debat og aftale om en klimalov, som blev vedtaget den 6. december 2019. Klimaloven skal fremsættes i Folketinget i februar 2020, men det fremgår af aftalen, at den skal sikre at regeringen og klimaministeren når målet om 70 % reduktion af drivhusgasudledningerne i 2030 i forhold til 1990 og tillige indeholder den et mere langsigtet mål om klimaneutralitet i senest 2050 og med et maksimum på halvanden graders stigning i vandtemperaturen som målsætning.
Sagen kommer også ovenpå den netop overståede COP25 i Madrid, som er blevet udlagt som et klimapolitisk dødvande, og som potentielt vil kunne få den globale klimabevægelse til at miste pusten eller tvinge den til at tage mere desperate midler i brug. Vil det eventuelt være klimasøgsmål?
For det første skal det lige vurderes, om en reduktion på 25% inden udgangen af 2020, som den hollandske regering er blevet pålagt af Højesteret er meget højt sat med udgangspunkt i en dansk sammenhæng (velvidende at det ikke er det samme for Danmark og Holland, men blot for at have et udgangspunkt). Det fremgår af fakta-tjek udført i oktober 2019 af Mandag morgen, at Danmark har reduceret udledningen af drivhusgas med knap 32 % siden 1990. Danmark har nu forpligtet sig til at reducere udledning med 70 % frem til 2030.
Den danske aftale om en klimalov, COP25 i Madrid sammenholdt med den afgjorte hollandske sag giver mig anledning til at overveje følgende juridiske problemer.
Hvor bindende er den danske aftale om en klimalov i forhold til fremtidige generationer?
Magtfordeling: Er det nødvendigt at grundlovssikre retten til et sikkert klima mv.
Klimasøgsmål og det grænseoverskridende eller supranationale element ved sikring af klimaet
Klimaloven ”bindende karakter” og generationskontrakt
I fortsættelse af aftalens vedtagelse og de efterfølgende drøftelserne om lovens ”bindende karakter” har Professor Peter Pagh udtalt:
”Det står jo altid Folketinget frit for at ophæve loven igen. Det er kun EU-lovgivning, der kan forpligte Danmark i videre udstrækning, fordi EU-regler er ude af Folketingets hænder.”
Klimaloven er ikke forpligtende for fremtidige generationer. Et flertal i Folketinget vil altid kunne ændre den. Fra et forfatningsretligt perspektiv er det dog muligt, at vedtage en sådan ”bindende” generationskontrakt uden at skulle til Bruxelles og få vedtaget EU-lovgivning, som Pagh foreslår. På Grundlovsdag tidligere i år overvejede jeg også muligheden for at indskrive bl.a. miljø og klima i den danske grundlov. I kølvandet på debatten om klimaloven har der i de seneste uger været fremsat forslag om at indskrive retten til et sundt miljø, en bæredygtig og mangfoldig natur, samt et sikkert klima i den danske grundlov.
I forhold til en grundlovssikring af klimaet isoleret set må det overvejes, om det overhovedet vil gøre nogen forskel, om de politiske intentioner, som formuleret i klimaaftalen sikres i grundloven. I den overvejelse indgår både elementer af ren retlig karakter og mere holdningsprægede/moralske overvejelser. Som fremhævet i eksempelvis dagens Berlingske vil det således kunne være både ”hårde” og ”bløde” retlige virkninger forbundet med en grundlovssikring af retten til et sikkert klima mv. Det ville kunne være i form af et søgsmål mod staten for ikke at leve op til sit ansvar og tage tilstrækkeligt højde for eksempelvis klimaet. I forhold til ”bløde” effekter på gældende ret vil det kunne være, som fortolkningssignal til forvaltningen, der vil kunne anvende retten i skønsudøvelsen, som et sagligt og lovligt hensyn på grundlovsniveau. Det vil også kunne indgå mere indirekte i form af, at staten vil kunne forsømme sin handlepligt ved ikke at gribe ind over for en forurenende virksomhed.
Magtfordeling: Er det nødvendigt med en grundlovssikring af klimaet mv.?
En grundlovsændring har lange udsigter, og der er mange holdninger til om det er hensigtsmæssigt, om flere rettigheder skal inkluderes, samt om en sikring af retten til fx et sikkert klima i virkeligheden alene vil flytte politiske beslutninger til den juridiske scene, (hvor den ikke hører hjemme forstås) dvs. at det vil være vanskeligt foreneligt med den danske magtfordeling.
Det er derfor en overvejelse værd, om en grundlovssikring af klimaet overhovedet er nødvendig rent juridisk og om det vil bryde med den klassiske magtfordeling. Det er den hollandske sag i virkeligheden et godt eksempel på. Den blev afsagt ved en offentlig høring i dag den 20. december 2019. I sagen er det ikke den hollandske artikel 21, som er gjort gældende. Den bestemmelse foreskriver, at:
”It shall be the concern of the authorities to keep the country habitable and to protect and improve the environment.”
Det er antaget, at der i den formulering om at ’beskytte og forbedre’ ikke indeholder en konkret rettighed, som kan påberåbes af borgerne over for staten. Sagen ses derfor også anlagt med påstand om overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Den hollandske Højesteret fulgte sagsøgerens, Urgendas, påstand om, at staten var forpligtet til at reducere udledningen af drivhusgasser med mindst 25 % ved udgangen af 2020 sammenlignet med 1990 niveauet. Højesteret baserede sin afgørelse på statens positive forpligtelser til at beskytte borgernes liv og familieliv i Holland efter den europæiske menneskerettighedskonventionens art. 2 og 8 om retten til liv og familieliv.
Den hollandske stat bestred imidlertid, at reglerne i EMRK kunne udlægges til en forpligtelse til at begrænse den krævede emissionsreduktion i 2020. Staten var også af den opfattelse, at det vil være et spørgsmål, der bedre kan afgøres af politikere (lovgiver) end af civile domstole. Det synspunkt vil helt klart også være holdningen fra de danske politikere og vel også de traditionelt tilbageholdende danske domstole.
Tilbageholdenheden i dansk ret hænger sammen med domstolenes rolle, selvopfattelse og magtfordelingen. Domstolene er tilbageholdende med at gå ind i politiske vurderinger, som udtrykt af Højesteretsdommer Hjortnæs i Festskrift Til Jens Peter Christensen., side 635ff, så har Højesteret har ikke opstillet nogen form for ”normskabelsesprogram”, og han fremhæver, at domstolene heller ikke er det bedste forum for skabelse af nye normer og peger herved på, at domstolene ikke har mulighed for at sende forslag til præmisser i høring, ikke kan nedsætte sagkyndige udvalg og endelig ikke har mulighed for at blive afsat, såfremt normskabelsen går imod befolkningens ønsker.
I den sammenhæng – trods udførlig bevisførelse i den hollandske sag om en reduktion til 25 % – vil sagen efter min vurdering have endt med det modsatte resultat i Danmark. Regeringen var blevet frifundet. Såfremt danske domstole skulle kunne nå frem til et resultat i stil med den hollandske så ville det kræve, at den danske Højesteret skulle bryde med traditionen om tilbageholdenhed i forhold til fortolkningen af de europæiske retskilder generelt, som også dr.jur. Eva Smith har fremhævet i Juristen nr. 2 2018 Side 73: ”Den dynamiske fortolkning af menneskerettighederne byder på nogle vanskelige udfordringer – både for EMD og den danske Højesteret, og kritik af skønnet er uundgåelig. Dialog mellem EMD og regeringerne er derfor vigtigt – men efter min opfattelse er det endnu vigtigere for Danmark, at Højesteret kaster forsigtigheden over bord – som man har gjort det i forhold til EU-Domstolen – og begynder at tolke Menneskerettighedskonventionen i bedre overensstemmelse med retsudviklingen og retsfølelsen i Danmark.
Det ligger nok ikke lige for, at Højesteret begynder at fortolke de europæiske menneskerettigheder dynamisk, så i det lys kan det overvejes om en markering af rettigheden på grundlovsniveau vil give dommerne i Højesteret den fornødne legitimitet til at træffe lignende afgørelser. Selvom klimamål og CO2-reduktioner i en dansk sammenhæng synes at høre til det politiske domæne.
Klimasøgsmål: Det grænseoverskridende element ved sikring af klimaet?
I forhold til at gendrive argumentet om at sikre klimaet på grundlovsniveau synes en meget praktisk detalje at melde sig på banen: Giver det overhovedet mening, at sikre klimaet national? Det er svært at argumentere imod, at klimaet næppe er et nationalt emne. Den CO2-udledning der sker i Sverige påvirker også det danske klima. Det vil således ikke være tilstrækkeligt med en grundlovssikring af klimaet rent nationalt. Det vil være en retlig markør med en rettighed om klimaet i grundloven i forhold til fx regeringens prærogativ på det udenrigspolitiske område og fx de netop overståede COP25-forhandlinger i Madrid.
I den sammenhæng vil det formentlig give mere mening i forhold til klimaet jf. også citat af Peter Pagh, at forfølge ambitionen på EU-niveau. Om end det vil kunne vise sig endnu mere vanskeligt end at få en grundlovsændring igennem, at skulle nå til enighed med fx Polen om en CO2-neutral politik.
Som sammenfatning vil det kunne overvejes, om disse klimasøgsmål er en måde for civilsamfundet til at presse politikere i forhold til svære valg ved hjælp af de europæiske menneskerettigheder. Det er i hvert fald interessant at iagttage, hvordan grænserne for disse bestemmelser hele tiden flyttes.
Urgenda-dommen er atypisk i en dansk sammenhæng, men omhandler fortolkning af regler, der også gælder i Danmark. Som underviser i både dansk og europæisk forfatningsret får jeg vanskeligheder ved at forklare de studerende, at ”retten til liv” som sikret i artikel 2 i EMRK betyder at den hollandske regering skal sørge for at CO2-udledningen begrænses til netop 25%. Det kræver, at jeg giver nærmere forklaringer for den hollandske Højesterets mellemregninger, som dommens præmisser (der kommer på mandag i en engelske oversættelse) vil løfte sløret for.
I forhold til det supranationale niveau og det grænseoverskridende element vil en grundlovssikring ikke være tilstrækkeligt. Der vil civilsamfundet være nødsaget til at sætte sin lid til initiativer som Climate Action Network Europe CAN og på verdensplan en oversigt over Climate Change Litigation sager i forhold til mulige fremtidige klimasøgsmål.
En lignende overvejelse om procesførelse på klimaområdet har Prof. Dr. Diane Desierto (JSD, Yale) der er Professor i ’Human Rights Law and Global Affairs’ fremført på EJIL talk: “we don’t have the luxury of time. Our shared global emergency in our oceans, atmosphere, land, and ecosystems demands, in my view, a different response from the invisible college of international law. The principle of intergenerational equity demands no less that we remain open to the full spectrum of remedies under international law to compel States to act to ensure full implementation of the Paris Agreement, even if that means resorting to a whole host of climate change-based international litigation, adjudication and/or arbitration at this point.”
Klimasøgsmål og inddragelse af de almindelige domstole vil derfor kunne virke som en modvægt til politisk stagnation på et vanskeligt politisk følsomt område.
Den Europæiske Menneskerettighedskonvention EU-ret Magtfordeling
One thought to “Klimasøgsmål, generationskontrakt og retten til et sikkert klima”
Rasmus Smith Nielsen siger:
21. december 2019 kl. 12:34
Det er i hvert fald et forslag eller overvejelse contra bl.a. U.1998.800H, præmis 9.2, princippet i U.1999.841H (Tvind-dommen vedrørende forholdet mellem den lovgivende magt og dømmende magt) og U.2017.824H (Ajos-dommen vedrørende bl.a. rækkevidden af den dømmende magts kompetence) samt en række skattedomme vedrørende lovhjemmelskravets styrke. Jeg synes personligt, at klimaloven er et super godt lovgivningsinitiativ. Men at gøre klimabeskyttelse til et domstolsskabt princip på grundlovsniveau er at gøre bl.a. underkendt og bestridt EU-ret til dansk forfatningsret. Men jeg er klar over bl.a. prøvelsesretten og ændringen af fx Grundlovens § 63, stk. 1, via retssædvane (der skal bare en hel del til). Desuden er jeg klar over enkelte statsretlige forfatteres forfejlede og klart selvmodsigende overvejelse om en lighedsgrundsætning på forfatningsniveau/grundlovsniveau. Så lander i givet fald grundlovsgivende magt hos 5 – 19 dommere i Højesteret. Alt det som forfatningen skal beskytte imod (et oligarki), jf. Grundlovens §§ 20 og 88. Nach meiner Meinung.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Danske Medier får medhold i , hvem forbud i mediesager skal rettes mod | Danske Medier
Kendelse afsagt i sag om fogedforbud
Højesteret har i dag givet Danske Medier medhold i, at en forbudsanmodning i en mediesag skal rettes mod den ansvh. chefredaktør og ikke udgiveren af mediet, idet redak-tøren efter medieansvarslovens regler er den, der træffer endelig afgørelse om mediets indhold.
Højesteret underkendte dermed også præmisserne for en tidligere afgørelse fra 2013, der angik DR. I DR-sagen fandt retten, at et forbud kunne rettes mod ”DR ved selska-bets øverste ledelse” og accepterede derfor, at forbudsanmodningen var rettet mod ”Danmarks Radio ved generaldirektør Maria Rørbye Rønn”.
Højesteret stadfæstede dog samtidig Østre Landsrets kendelse i den konkrete sag om forbud mod, at JP/Politikens Hus A/S offentliggør indholdet af journalist Morten Skjold-agers bog ”Syv år for PET, Jakob Scharfs tid” i de medier, som JP/Politikens Hus udgi-ver. Rettens flertal begrunder stadfæstelsen med den forudsigelighed, der bør gælde i et retssamfund, idet PET havde anmodet om forbud mod udgiverselskabet på baggrund af den tidligere højesteretsafgørelse fra 2013.
Danske Mediers adm. direktør Ebbe Dal glæder sig over afgørelsen:
-Højesterets kendelse cementerer den helt afgørende adskillelse mellem udgiver og redaktør. Udgiveren fastlægger den overordnede redaktionelle linje for mediet, men det er redaktøren, der træffer enhver disposition om mediets indhold – herunder også om noget skal offentliggøres eller ej. Dermed fastholder Højesteret den ansvarsfordeling, som et bredt flertal i Folketinget ønskede, da man vedtog medieansvarsloven i 1991.
Adm. direktør i JP/Politikens Hus Stig Kirk Ørskov siger om dommen: – Vi konstaterer med stor tilfredshed, at Højesteret fastslår, at den nøje og præcist fastlagte ansvarsfordeling i Medieansvarsloven også skal være gældende i sager om fogedforbud. Dermed cementerer Højesteret det fundamentale princip om redaktøransvar, som er kernen i Medieansvarsloven. For JP/Politikens Hus er afgørelsen særlig glædelig, da koncernen netop er organiseret efter Medieansvarslovens princip om en klar adskillelse mellem udgiver- og redaktøransvar.
Han tilføjer, at “Højesterets kendelse betyder, at skulle der komme en ny forbudssag, er der nu ikke længere nogen tvivl om, at forbuddet skal rettes mod den ansvarlige redaktør og ikke mod udgiverselskabet. Det er en stor sejr for mediedanmark. I det lys er det til at leve med, at den konkrete sag går os imod.”
Højesterets kendelse kan findes her.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Motivation for advokathædersprisen - Dreyersfond
Dreyersfond / Nyheder / Motivation for advokathædersprisen
Dreyers Fonds advokathæderspris tildeles i år præsident for Højesteret Thomas Rørdam.
Af Claus Barrett Christiansen, advokat, partner og medlem af Dreyers Fonds bestyrelse
Det er usædvanligt, at Dreyers Fond uddeler advokathædersprisen til en prismodtager, som ikke er advokat, og ikke har været det siden 2002. Thomas Rørdam har dog en lang og flot karriere bag sig som advokat og forsvarer i over 20 år, inden han udnævntes som dommer ved Højesteret i 2002 og senere i 2017 blev valgt som præsident for Højesteret.
Thomas Rørdam er som advokat kendt for en række spektakulære sager, herunder som forsvarer i Plejebo sagen, Blekingegade sagen og sagen mellem Erik Clausen og rockeren ”Jønke” samt en lang række andre sager, store som små. De store hvor han viste sin eminente juridiske dygtighed, sin sans for detaljer og sin evne til at overskue store sagskomplekser. De små hvor han viste socialt engagement, og hjalp også der, hvor der ikke var prestige og nævneværdig økonomi involveret.
Sideløbende med advokatkarrieren har Thomas Rørdam været fagligt engageret i advokatbranchen som medlem af Advokatrådet, en række forskellige udvalg under Advokatrådet herunder Retsplejeudvalget og Menneskerettighedsudvalget, Den Grønlandske Retsvæsenskommission, Udvalget vedr. Politiets Efterretningstjeneste.
Han sidder også i bestyrelsen for Thorvaldsens Museum og bestrider en lang række andre tillidshverv.
Sideløbende har Thomas Rørdam skrevet artikler og lærebøger om så forskellige emner som pant, proces og strafferet, og han har været mangeårig ekstern lektor på Københavns Universitet og undervist i andre sammenhænge og gør det stadig.
En advokatkarriere som selvstændigt berettiger til modtagelse af vores hæderspris, og en karriere hvor en ubestridelig faglig dygtighed har spillet sammen med en væsentlig samfundsmæssig involvering og et stort advokatfagligt engagement.
Karriereskiftet fra advokat til dommer har i mindst samme grad medført involvering i, og påvirkning af, advokatbranchen om end på en anden vis end i virket som advokat.
Thomas Rørdam har fortalt, at fravalget af advokatgerningen til fordel for en udnævnelse som dommer for Højesteret – som den dengang i 2020 kun 3. advokat i Højesterets historie – ikke så meget var et fravalg som et fremsyn, hvor advokathvervet havde givet store oplevelser og udfordringer og stillet ambitioner, men pakken som jurist ville i de næste 20 år blive mere komplet med et skifte til dommergerningen.
Thomas Rørdam har i Højesteret væsentligt medvirket til en fortsat proces, hvor Højesteret følger med tiden, og hvor dommene nu i højere grad bliver afsagt i en form, så de kan læses og forstås af også ikke-jurister, og hvor dommene begrundes, så de i større grad kan danne præjudikat og skabe forudsigelighed i retstilstanden og fastholde respekt om embedet i en tid, hvor domstole, dommere og domme i stigende grad politiseres af de folkevalgte politikere.
Thomas Rørdam har sideløbende med det traditionelle dommerarbejde i sin næsten 20-årige karriere som højesteretsdommer fortsat været involveret i advokatbranchens udvikling, og måske specielt i relation til forsvarsadvokaterne. Dette har han gjort ved altid velargumenterede indlæg i debatten om, hvordan branchen skal huske på evigtgyldige dyder som ordentlighed og faglighed fremfor at skeje ud og spille hasard med branchens renommé.
Det kræver stor faglig indsigt, erfaring og et samfundsmæssigt perspektiv, når man som præsident i Højesteret udtaler sig om ordentlighed i advokatbranchen, og det forhold at branchen lytter viser, at Thomas Rørdam selv besidder alle de egenskaber, han prædiker.
Thomas Rørdam har gennem årene dygtigt skubbet til en nødvendig transformation af advokatbranchens omdømme, og på den vis er Thomas Rørdam fortsat, uden titel af advokat, vigtig og relevant for advokatbranchen, og et forbillede som branchen kan spejle sig i.
Retsstaten har brug for en dygtig advokatbranche med et ordentligt omdømme, mener Thomas Rørdam, og det har domstolene også for at processen ved Højesteret og de øvrige domstole kan fungere optimalt.
Thomas Rørdams mangeårige bidrag til at holde advokatbranchen på den rette vej, og hans bedrifter som advokat og højesteretsdommer, fortjener respekt, og også en hæderspris. Og så er vi glade for, at der med Thomas Rørdam sidder en tidligere advokat som præsident for Højesteret. Stort tillykke med hædersprisen.
Arkitekthædersprisen 2020

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdomme om rækkevidden af markedsføringslovens § 1
Dansk English Specialer Personer Publikationer Arrangementer Karriere Nyheder Prispolitik Om Kromann Reumert
NyhedsbreveArtiklerBøgerSøg i arkivTilmeld nyhedsbreveHandel med udlandet
16.2.2012Ansættelses- og arbejdsret
Medarbejdere kan ikke selvstændigt overtræde markedsføringslovens § 1, men det kan ikke udelukkes, at de kan blive erstatningsansvarlige for medvirken Højesteret har ved to domme af 26. januar 2012 taget stilling til markedsføringslovens rækkevidde i sag om en medarbejders arbejde for arbejdsgiverens konkurrent i opsigelsesperioden og i sag om to medarbejderes anvendelse af formularer udarbejdet hos deres tidligere arbejdsgiver under ansættelse hos en ny arbejdsgiver. Referat af de to Højesteretsdomme følger her:
MEDARBEJDER BLEV FUNDET ERSTATNINGSANSVARLIG FOR AT HAVE TILSIDESAT SINE ANSÆTTELSESRETLIGE PLIGTER - Højesterets dom af 26. januar 2012 i sag 18/2010
En medarbejder fandtes erstatningsansvarlig over for sin arbejdsgiver for grov tilsidesættelse af sine forpligtelser. Medarbejderen havde arbejdet for en konkurrent, mens han var sygemeldt i en opsigelsesperiode, og det havde resulteret i, at arbejdsgiveren mistede en kunde til konkurrenten.
Medarbejderen (M), der var ansat i virksomheden (A), havde i december 2004 opsagt sin stilling til udgangen af januar 2005. M var i hele januar 2005 sygemeldt. Under M's sygefravær havde han arbejdet for A's konkurrent (B) med udarbejdelsen af et tilbud til en af As kunder (K). Arbejdet for B havde blandt andet bestået i udarbejdelse af oversigter over varesortimenter og priser og rådgivning om, hvilke ydelser der ville være interessante for K. K meddelte i marts 2005 A, at de skiftede leverandør.
A krævede herefter M og B dømt til at betale erstatning for det tab, A herved led. A opgjorde tabet til kr. 1.896.812. A gjorde blandt andet gældende, at M havde handlet groft illoyalt over for A, og at M og B ved deres adfærd havde overtrådt markedsføringslovens § 1 om god markedsføringsskik.
Højesteret: Medarbejderen havde handlet illoyalt og ansvarspådragendeHøjesteret fastslog, at M ved at have udført det beskrevne arbejde for B i januar 2005 groft tilsidesatte sine ansættelsesretlige forpligtelser over for A. Herunder havde A tilsidesat sin pligt til loyalt at varetage A's interesser ved at undlade at udføre handlinger, der kunne være til skade for A. Derfor havde M handlet ansvarspådragende over for A.
Videre fastslog Højesteret, at B efter markedsføringslovens § 1 handlede ansvarspådragende over for A ved at gøre brug af M's bistand i forbindelse med tilbudsafgivelsen og forhandlingerne med K, når B måtte have indset, at A herved tilsidesatte sine forpligtelser over for A.
M kunne ikke selvstændigt anses for at have overtrådt markedsføringslovens § 1 ved sine handlinger, da han var ansat og ikke erhvervsdrivende i januar 2005. Da Højesteret allerede havde fastslået, at M ved at tilsidesætte sine ansættelsesretlige forpligtelser over for A havde handlet ansvarspådragende, fandt Højesteret ikke anledning til at forholde sig til spørgsmålet om, hvorvidt en ansat efter omstændighederne kan ifalde et ansvar for medvirken til overtrædelse af markedsføringsloven § 1.
Da M og B begge havde handlet ansvarspådragende over for A, hæftede de solidarisk for erstatningen af det tab, A havde lidt herved. Erstatningen fastsattes til kr. 300.000.
Hvad kan vi udlede af dommen?Dommen er med til at afdække rammerne for de ansættelsesretlige forpligtelser, der påhviler en opsagt medarbejder i opsigelsesperioden.
Samtidig bidrager dommen til en afdækning af anvendelsesområdet for markedsføringslovens § 1, da det følger, at en medarbejder ikke selvstændigt kan anses for at overtræde denne bestemmelse. Da medarbejderen havde handlet ansvarspådragende ved at tilsidesætte sine forpligtelser i ansættelsesforholdet, tager dommen ikke stilling til, om en medarbejder efter omstændighederne kan ifalde erstatningsansvar for medvirken til overtrædelse af markedsføringslovens § 1. Dette er således ikke udelukket. ARBEJDSGIVER HAVDE IKKE BEVIST ET TAB SOM FØLGE AF TO TIDLIGERE MEDARBEJDERES ADFÆRD
- Højesterets dom af 26. januar 2012 i sag 249/2009
To medarbejdere var ikke erstatningsansvarlige over for deres tidligere arbejdsgiver. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den tidligere arbejdsgiver havde lidt et tab som følge af medarbejdernes adfærd. Derfor var det ikke nødvendigt for Højesteret at tage stilling til, om medarbejdernes handlinger havde været ansvarspådragende.
De to medarbejdere (M1 og M2) havde været ansat hos et ejendomsadministrationsselskab (A1). I slutningen af 2005 fik både M1 og M2 arbejde ved et andet ejendomsadministrationsselskab (A2). I løbet af vinteren/foråret 2005-2006 opsagde 4 forskellige boligforeninger deres administrationsaftaler med A1 og indgik i stedet aftale om ejendomsadministration med A2.
A1 gjorde gældende, at M1 og M2 havde benyttet A1's administrationsaftaler, forretningsbetingelser og andre formularer ved deres arbejde for A2, og at denne anvendelse havde ført til, at de 4 boligforeninger flyttede deres administrationsaftaler til A2. Det var A1's opfattelse, at M1 og M2 havde benyttet erhvervshemmeligheder i strid med markedsføringslovens §§ 1 eller 19, og at de dermed havde handlet ansvarspådragende. M1 og M2 skulle således erstatte det tab, som A1 havde lidt i forbindelse med de 4 foreningers opsigelse af deres administrationsaftaler.
M1 og M2 gjorde gældende, at markedsføringslovens § 1 ikke fandt anvendelse, da de var privatpersoner og ikke erhvervsdrivende. Videre gjorde de gældende, at de pågældende formularer ikke havde karakter af erhvervshemmeligheder. Endelig gjorde M1 og M2 gældende, at opsigelsen fra de 4 boligforeninger ikke var begrundet i M1's og M2's adfærd, men derimod skyldtes boligforeningernes utilfredshed med A1. Boligforeningerne forklarede under sagen, at opsigelserne var begrundet i utilfredshed med A1 og boligforeningernes tilknytning til M1.
Højesteret: Arbejdsgiveren havde ikke lidt et tab som følge af medarbejdernes adfærdHøjesteret lagde ud med at konstatere, at A1's erstatningskrav var begrundet i det lidte tab, som var afstedkommet af opsigelsen af de 4 boligforeningers administrationsaftaler. Efter de oplysninger der var forelagt for Højesteret, om baggrunden for boligforeningernes opsigelse af administrationsaftalerne og om deres kontakt til M1, lagde Højesteret til grund, at M1 ikke på eget initiativ havde henvendt sig til boligforeningerne, men at boligforeningerne havde henvendt sig til M1, navnlig fordi de ikke var tilfredse med A1.
Efter bevisførelsen fandt Højesteret ikke, at det kunne lægges til grund, at M1's og M2's brug af A1's formularer havde medvirket til eller fremskyndet de fire boligforeningers skifte af administrator.Højesteret fandt det herefter ikke godtgjort, at A1 havde lidt et tab som følge af M1's og M2's adfærd.
Allerede af den grund kunne A1's påstand om betaling af erstatning ikke tages til følge. Højesteret fandt det derfor ikke nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt M1's og M2's adfærd havde været ansvarspådragende.
Hvad kan vi udlede af dommen?Dommen viser, at hvis en arbejdsgiver har lidt et tab, så forudsætter dennes erstatningskrav mod tidligere medarbejdere, at arbejdsgiveren kan dokumentere en årsagssammenhæng mellem det lidte tab og de tidligere medarbejderes udviste adfærd.
Væsentlige ændringer i ansættelsesforholdet udløste godtgørelse til kvinde i flexjob - Randers byrets dom af 1. december 2011
En virksomhed formåede ikke at godtgøre, at den havde truffet nødvendige foranstaltninger for at tilpasse sig medarbejderens kroniske sygdom. Væsentlige ændringer i ansættelsesforholdet, der kunne sidestilles med en opsigelse, udløste derfor en godtgørelse til medarbejderen på 150.000 kr. efter forskelsbehandlingsloven.
Den kronisk syge kvinde (M) blev i 2006 ansat i flexjob hos taxaselskabet (A). Af hendes helbredsattest fremgik, at hun var i stand til at arbejde ca. 15-20 timer om ugen. Af hensyn til hendes sygdom var der overvejende tale om aftenvagter. Varsling om ændringer i arbejdstidEfter 4 år i jobbet hos A, modtog M i 2010 en varsling med opskrivning og omlægning af hendes arbejdstid. Ændringerne indebar, at M skulle arbejde 32 timer om ugen, hovedsageligt bestående af dagvagter. Varslingen blev begrundet i, at alle fastansatte skulle op på 32 timer om ugen af hensyn til planlægning af vagtskemaerne samt af hensyn til vidensniveauet blandt personalet. Det fremgik af varslingen, at hvis M ikke ønskede at tiltræde de meddelte vilkår, ville hun anses for opsagt efter en periode på 2 måneder. M så sig herefter nødsaget til at fratræde sin stilling efter aftale med A. M påstod herefter, at A havde forsømt sin forpligtelse efter forskelsbehandlingsloven til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger for at tage hensyn til hendes behov. M krævede derfor en godtgørelse på 456.409 kr. svarende til 18 måneders løn efter forskelsbehandlingslovens § 7. Ligeledes krævede M 10.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
A bestred dette krav, da han ikke mente, at M led af et handicap, men derimod en sygdom, hvorfor forskelsbehandlingsloven ikke fandt anvendelse. Yderligere bestred A, at en forskelsbehandling havde fundet sted, da alle medarbejdere var blevet behandlet ens.
Randers byret tilkendte medarbejderen en godtgørelse svarende til 6 måneders lønRetten indledte med at tage stilling til, om forskelsbehandlingsloven fandt anvendelse. Da M's funktionsnedsættelse var kronisk og både krævede nedsat arbejdstid og specielle arbejdstider, måtte M anses for at være handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand. Herefter noterede byretten sig, at M var den eneste medarbejder, der modtog en varsling om den forhøjede arbejdstid, og at hun arbejdede på nedsat tid på grund af sit handicap. Der var derfor påvist faktiske omstændigheder, der gav anledning til at formode, at M havde været udsat for forskelsbehandling på grund af sit handicap. Dette bevirkede, at bevisbyrden for, at M ikke var blevet ulovligt forskelsbehandlet på baggrund af sit handicap, lå hos A.
Byretten mente ikke, at A havde godtgjort, at M ikke var blevet diskrimineret på grund af sit handicap. Retten henviste i den forbindelse til, at A ikke havde påvist omstændigheder, der gjorde det nødvendigt, at M skulle arbejde mere end 20 timer om ugen og primært skulle have vagter, der startede kl. 7 om morgenen. Derudover henviste byretten til, at det forhold, at alle medarbejderne var blevet behandlet lige, ikke kunne udelukke, at en forskelsbehandling havde fundet sted. Det skyldtes, at varslingen i forhold til M var særligt byrdefuld, fordi hendes handicap netop krævede kortere arbejdstid og specielle arbejdstider.
M blev derfor tilkendt en godtgørelse på 150.000 kr. svarende til 6 måneders løn. M blev yderligere tilkendt 7.500 kr., da retten fandt, at A havde tilsidesat sin oplysningspligt, fordi den ugentlige arbejdstid ikke fremgik af M's ansættelsesbevis.
Hvad kan vi udlede af dommen?Dommen bidrager til at klarlægge rækkevidden af arbejdsgiverens forpligtelse til at træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse. En arbejdsgiver skal være sikker på at kunne bevise overholdelsen af denne forpligtelse, før der gribes til afskedigelse.
Arbejdsgiver kunne ikke godtgøre, at afskedigelsen af to medarbejdere ikke var begrundet i deres alder- Ligebehandlingsnævnets afgørelser 196/2011 og 197/2011 af 14. december 2011
En arbejdsgiver kunne ikke godtgøre, at afskedigelsen af to medarbejdere på henholdsvis 60 og 64 år ikke var begrundet i deres alder. Medarbejderne fik hver tilkendt kr. 115.000 i godtgørelse, svarende til ca. 9 måneders løn.
To indsatsledere i en kommune blev afskedigetI forbindelse med byrådets beslutning om besparelser omkring budgetlægningen i 2011 var det blevet besluttet at reducere indsatsledervagten med to personer. Der var i alt ansat 6 indsatsledere. De to medarbejdere (M1 og M2) var henholdsvis 60 og 64 år på afskedigelsestidspunktet. De blev afskediget med den begrundelse, at de havde mindre uddannelsesmæssige kvalifikationer end de øvrige indsatsledere.
M1 og M2 gjorde gældende, at afskedigelserne var usaglige, da alle indsatslederne havde det nøjagtigt samme uddannelsesniveau, og da M1 og M2 derudover havde langt større erfaring. M1 og M2 gjorde endvidere gældende, at kommunen (K) ved beslutningen om afskedigelse havde lagt vægt på det forhold, at alle indsatsledere inden 2013 skulle udføre en ny uddannelse som indsatsledere. Herved ville K også komme til at betale for M1 og M2, som alt andet lige ikke ville kunne forventes at benytte uddannelsen i lige så lang tid som de øvrige yngre indsatsledere.
K gjorde over for dette gældende, at afskedigelsen havde været begrundet i uddannelsesmæssige hensyn, da de 4 øvrige indsatsledere havde en nyere uddannelse end M1 og M2. Samtidig var det K's opfattelse, at både M1 og M2 havde haft mulighed for at efteruddanne sig og dermed få opjusteret deres kompetencer. Det fremgik af K's kompetence- og uddannelsespolitik, at den løbende kompetenceudvikling skulle foregå i et samspil mellem leder og medarbejder.
Ligebehandlingsnævnet fastslog, at kommunen havde udført forskelsbehandling på grund af alderLigebehandlingsnævnet anså det for bevist, at K havde et behov for en reduktion af antallet af medarbejdere, da byrådet ved budgetlægningen for 2011 havde besluttet at reducere gruppen af indsatsledere med to.
Da det var de to ældste medarbejdere, der blev afskediget, fandt Ligebehandlingsnævnet, at der forelå faktiske omstændigheder, der gav anledning til at formode, at M1 og M2 havde været udsat for forskelsbehandling på grund af alder. Det skulle herefter vurderes, om K havde løftet bevisbyrden for, at ligebehandlingsprincippet ikke var blevet krænket.
Ligebehandlingsnævnet lagde til grund, at K havde erkendt, at samtlige 6 indsatsledere lå meget tæt rent kvalifikationsmæssigt. K havde ikke gjort nærmere rede for årsagen til, at M1 og M2 ikke havde fået mulighed for at efteruddanne sig. Ligebehandlingsnævnet anførte, at K havde haft en selvstændig pligt til at motivere M1 og M2 til at efteruddanne sig, hvilket f.eks. kunne være gjort under de årlige medarbejdersamtaler.
Ligebehandlingsnævnet fandt på den baggrund ikke, at K havde godtgjort, at M1's og M2's alder ikke havde været en medvirkende årsag til, at de blev afskediget.
M1 og M2 blev hver tilkendt en godtgørelse på kr. 115.000, svarende til 9 måneders løn, selvom klagernes partsrepræsentant kun havde nedlagt påstand om en godtgørelse på kr. 100.000. Ved fastsættelsen af godtgørelsen fulgte Ligebehandlingsnævnet sin faste praksis og lagde vægt på ansættelsesperiodens længde og det i øvrigt oplyste i sagen.
Hvad kan vi udlede af afgørelsen?Afgørelsen er et eksempel på, at bevisbyrden for, at forskelsbehandling har fundet sted, overgår til arbejdsgiveren, når medarbejderen kan påvise faktiske forhold, som antyder, at forskelsbehandling har fundet sted. I dette tilfælde var det nok, at medarbejderne kunne påvise, at det var de to ældste medarbejdere, der blev afskediget.
Samtidig viser afgørelsen, at i sager, hvor arbejdsgiveren ikke har løftet bevisbyrden, kan Ligebehandlingsnævnet - i modsætning til de almindelige domstole - fastsætte en højere godtgørelse, end den krænkede part har påstået, hvis nævnet med udgangspunkt i sin faste praksis vurderer, at godtgørelsen bør fastsættes højere.
Vikarer sidestilles med fastansatte medarbejdere Vikardirektivet, 2008/104/EF, indfører et ligebehandlingsprincip, så vikarer fremover skal behandles på samme måde som fastansatte medarbejdere. Beskæftigelsesministeriet har oplyst, at direktivet bliver implementeret i dansk ret i slutningen af marts 2012.
Hvad er et vikarforhold?Mange danske virksomheder benytter sig af vikarer fra vikarbureauer i kortere eller længere perioder, og det er ansættelsesvilkårene for disse vikarer, der nu bliver sikret.
I et vikarforhold er der tre parter: Vikaren, vikarbureauet og brugervirksomheden. Vikarforholdet er karakteriseret ved, at vikaren modtager sin løn fra vikarbureauet. Vikarbureauet får betaling fra brugervirksomheden mod, at vikaren bliver udsendt til at arbejde i brugervirksomheden. Det er væsentligt at bemærke, at direktivet ikke har nogen betydning for medarbejdere, der er ansat på tidsbegrænsede ansættelsesaftaler direkte i virksomheden, selvom man ofte betegner sådanne medarbejdere som "barselsvikarer" og lignende.
Forbud mod forskelsbehandlingDirektivets væsentligste formål er at sikre beskyttelsen af vikaransatte og at forbedre deres ansættelsesforhold. Direktivet bestemmer, at de væsentlige ansættelses- og arbejdsforhold for vikaransatte skal være mindst de samme som for de fastansatte i brugervirksomheden, der udfører det samme arbejde.
Direktivet indfører med andre ord et forbud mod forskelsbehandling af vikaransatte.
Med væsentlige forhold menes arbejds- og ansættelsesvilkår i henhold til lovbestemmelser, kollektive overenskomster og/eller andre virksomhedsrelaterede bestemmelser, som vedrører arbejdstid, overtid, pauser, hvileperioder, natarbejde, betalt ferie, helligdage og aflønning. Direktivet fastslår også, at vikaren skal have adgang til kollektive faciliteter som f.eks. kantineordning og transportfaciliteter.
Med hensyn til løn åbner direktivet dog op for, at ligebehandlingsprincippet kan fraviges i tilfælde, hvor vikaren er tidsubegrænset ansat hos vikarbureauet og modtager løn i perioderne mellem udsendelse til brugervirksomheder.
Det har hidtil været omtvistet, om vikarer har haft ret til de vilkår, der følger af brugervirksomhedens eventuelle overenskomster, og denne usikkerhed gør de nye regler formentlig op med.
Direktivet åbner dog også op for, at medlemsstaterne kan tillade arbejdsmarkedets parter at videreføre eller indgå kollektive overenskomster, som fraviger ligebehandlingsprincippet, forudsat at den generelle beskyttelse af vikarerne respekteres.
Andre forpligtelser for brugervirksomheden og vikarbureaetDirektivet indeholder også bestemmelser om vikarens adgang til fastansættelse. Brugervirksomheden bliver forpligtet til at informere om relevante ledige stillinger i virksomheden, f.eks. ved generelle opslag i brugervirksomheden.
Det bliver forbudt for brugervirksomheden og vikarbureaet at aftale klausuler, der forbyder eller har til formål at forhindre, at der efter afslutning af en udsendelse af en vikar indgås aftale om ansættelse mellem vikaren og brugervirksomheden. Aftaler om, at vikarvirksomheden modtager en rimelig betaling for tjenester, som er ydet brugervirksomheden i forbindelse med vikarens udsendelse, ansættelse og uddannelse, er dog undtaget af forbuddet. Vikarbureauet skal i denne situation kunne dokumentere de faktiske udgifter, som vikarbureauet har haft.
Direktivet indeholder et absolut forbud mod enhver form for aftale om, at vikaren pålægges betaling i forbindelse med udsendelse til eller fastansættelse i brugervirksomheden.
SanktionerMedlemsstaterne er forpligtet til at sikre, at direktivet overholdes. I den ansættelsesretlige lovgivning er overtrædelser normalt sanktioneret med, at den medarbejder, der er blevet krænket, kan tilkendes en godtgørelse. Det vil derfor være nærliggende, at der bliver indført bestemmelser, der giver ret til godtgørelse til vikaren i tilfælde af overtrædelse.
Implementering i DanmarkDen seneste frist for implementering af direktivet var den 5. december 2011, men direktivet forventes først implementeret i Danmark i slutningen af marts 2012. Spot på: Nyt lovforslag om en mæglings- og klageinstitution for ansvarlig virksomhedsadfærd - Lovforslag sendt i høring d. 21/12 2011
Regeringen har sendt et lovforslag om oprettelse af en ny mæglings- og klageinstitution i høring. Institutionen skal kunne behandle klager vedrørende overtrædelser af OECD's retningslinjer for multinationale virksomheder.
En ikke-retlig mæglings- og klageinstitutionRegeringen har i overensstemmelse med OECD's anbefaling fremlagt et lovforslag om oprettelse af en ikke-retlig mæglings- og klageinstitution, der skal virke som et supplement til det eksisterende retlige system.
Retningslinjerne er internationalt anerkendte og fastlægger, hvad OECD forventer af virksomheder både globalt og nationalt i relation til blandt andet menneskerettigheder, erhvervsliv og miljø. Retningslinjerne er ikke i sig selv retligt bindende for virksomhederne, men virker som en internationalt anerkendt referenceramme, som OECD opfordrer alle virksomheder - uanset størrelse - til at efterleve.
Hensigten med mæglings- og klageinstitutionen er at sikre bedre rammer for, at personer eller grupper, der har været udsat for overtrædelser af retningslinerne, kan få deres sag behandlet. Det drejer sig særligt om tilfælde, hvor der ikke er mulighed for at forfølge overtrædelsen ved domstolene. Initiativet kommer efter, at OECD's retningslinjer i 2011 blev skærpet. Der skal således findes et kontaktpunkt i hvert af de lande, der har tiltrådt OECD's retningslinjer. I Danmark har dette hidtidigt været placeret i Beskæftigelsesministeriet, men bl.a. fordi der ikke er åbenhed om kontaktpunktets virksomhed, lever det ikke længere op til OECD's anbefalinger, hvorfor nye tiltag er nødvendige.
Institutionens rolle: Behandle sager om overtrædelse af OECD's retningslinjer for virksomhedsadfærdDen nye institution skal kunne behandle sager vedrørende overtrædelse af OECD's retningslinjer for virksomhedsadfærd begået af danske offentlige og private virksomheder, organisationer, myndigheder, eller disses forretningsforbindelser. Enhver kan indbringe en klage for institutionen, både på egne eller tredjemands vegne.
I sagernes begyndende fase vil institutionen opfordre parterne til selv at afslutte sagen ved at finde en løsning. I tilfælde af at dette lykkes, bliver sagen ikke offentliggjort. Mulighed for mægling eller undersøgelseBliver parterne ikke enige, kan institutionen med begge parters samtykke tilbyde mægling mellem dem eller afvise sagen. I tilfælde af at mægling ikke lykkes, og ved særligt grove overtrædelser af OECD's retningslinjer, kan institutionen foretage en egentlig undersøgelse af sagen. Er sagen afsluttet ved mægling eller ved institutionens undersøgelse, kan institutionen offentliggøre sin opfattelse af sagen. Ved sagens afslutning kan hver af parterne indbringe den for domstolene.
Hvis sagen ikke ønskes offentliggjort, har virksomhederne en interesse i at afslutte sagen allerede i den begyndende fase.
Lovforslaget forventes at træde i kraft den 1. november 2012.
EU-domstolen fortolker rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse- EU-Domstolens dom af 26. januar 2012 i sag C-586/10
EU-domstolen har ved en præjudiciel forelæggelse fra den tyske Bundesarbeitsgericht taget stilling til, om en arbejdsgivers konstante eller tilbagevendende vikarbehov lovligt kan begrunde flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelser.
Retsfunktionær med 13 tidsbegrænsede ansættelserDen tyske sag drejede sig om Bianca Kücük, som i perioden 2. juli 1966 til 31. december 2007 var ansat i en tysk delstat som retsfunktionær. Ansættelsesforholdet bestod af 13 på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, hvor hun varetog midlertidige vikariater for forskellige fastansatte.
I forbindelse med udløbet af den sidste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt i 2007 protesterede Kücük og gjorde gældende, at hendes ansættelsesforhold skulle anses for tidsubegrænset, idet hendes sidste ansættelseskontrakt var ugyldig. Arbejdsgiveren begrundede de tidsbegrænsede ansættelser i sit midlertidige vikarbehov og gjorde gældende, at det var en lovlig objektiv begrundelse i henhold til tysk ret.
Strid om de tidsbegrænsede ansættelserKücük gjorde gældende, at 11 år ikke kunne anses for et midlertidigt behov og påstod, at der var tale om et misbrug af reglerne om tidsbegrænset ansættelse, som var i strid med EU's rammeaftale om tidsbegrænsede ansættelser.
Delstaten mente ikke, at de mange tidsbegrænsede ansættelser var i strid med rammeaftalen, da flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelser ikke i sig selv hindrer opfyldelsen af det krav, der er beskrevet i rammeaftalen. Efter dette skal en fornyelse af sådanne ansættelsesforhold kunne begrundes i objektive omstændigheder.
EU-domstolen fik sagen forelagt Bundesarbeitsgericht forelagde EU-domstolen et præjudicielt spørgsmål, om følgende var i strid med rammeaftalen: Kan en national retsforskrift - hvorefter der foreligger en objektiv begrundelse for at tidsbegrænse en ansættelseskontrakt flere gange - fortolkes og anvendes på en sådan måde, at der også foreligger en objektiv begrundelse i tilfælde, hvor virksomhedens vikarbehov er konstant og dermed kan dækkes, hvis den pågældende arbejdstager bliver fastansat?.
Samtidig skulle EU-domstolen tage stilling til, om der ved bedømmelsen af de tidsbegrænsede ansættelsers lovlighed skal tages hensyn til antallet og den samlede varighed af de tidsbegrænsede kontrakter, som tidligere er blevet indgået med samme arbejdsgiver.
EU-domstolens svarPå baggrund af det præjudicielt forelagte spørgsmål svarede EU-domstolen, at rammeaftalen skal fortolkes således, at et midlertidigt vikarbehov i princippet kan udgøre en objektiv omstændighed i rammeaftalens forstand.
EU-domstolen svarede yderligere, at det forhold, at en arbejdsgiver har behov for at gøre brug af tilbagevendende eller konstant midlertidig ansættelse, ikke i sig selv gør, at der ikke kan være tale om en objektiv begrundelse, selvom dette behov reelt kunne dækkes ved en tidsubegrænset ansættelse. Domstolen fastslog også, at den relevante nationale myndighed ved bedømmelsen af, om der foreligger objektive omstændigheder, som kan begrunde lovligheden af flere tidsubegrænsede ansættelsesforhold, skal tage stilling til alle sagens omstændigheder. Herunder skal der tages stilling til den samlede varighed og antallet af tidsbegrænsede ansættelser, der er indgået med den pågældende arbejdsgiver.
Endelig fastslog domstolen, at den konkrete vurdering skal foretages af de nationale myndigheder, som i forhold til rammeaftalen har en vis skønsmargin til opnåelse af denne bestemmelses formål. Hvad kan vi udlede af dommen?Dommen viser, at de nationale myndigheder ved vurderingen af reglerne, der er implementeret i national ret på baggrund af rammeaftalen for tidbegrænset ansættelse, har en skønsmargin for, hvornår der foreligger sådanne objektive forhold, som gør det lovligt at have flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelser efter hinanden.
Dommen viser også, at hvis den objektive begrundelse for flere tidsbegrænsede ansættelser efter hinanden er tilbagevendende eller konstant, kan det som udgangspunkt stadig betegnes som en objektiv omstændighed, selvom behovet reelt kunne dækkes med en tidsubegrænset ansættelse.
Endelig viser dommen, at der ved selve vurderingen af, om flere tidsbegrænsede ansættelsesforhold efter hinanden er objektivt begrundet, må foretages en helhedsvurdering af den nationale domstol. I denne vurdering skal det skal indgå, i hvor lang tid, og af hvor mange gange, den ansatte har været tidsbegrænset ansat hos den pågældende arbejdsgiver.
Ny norsk handlingsplan for ligestilling 2014
Den norske børne-, ligestillings- og inkluderingsminister, Audun Lysbakken, har fremlagt en ny handlingsplan for ligestilling 2014. Planen skal - med 86 nye tiltag - udvikle ligestillingen og bidrage til at øge retfærdighed, demokrati og magtfordeling.
"Lige muligheder og rettigheder for kvinder og mænd er grundlæggende menneskerettigheder". Dette er indledningen på Audun Lysbakkens netop fremlagte handlingsplan for ligestilling 2014. Planen bygger på den tilgang, at ligestilling i et land betaler sig både socialt, økonomisk og politisk. Dermed er det et af indsatsområderne i den norske regerings udviklingspolitik.
Ligestilling både i hjemmet og på arbejdspladsenDen norske regerings mål er at sikre en mere lige fordeling af fravær i forbindelse med fødsel eller adoption, samt at sikre at arbejdstagere ikke bliver diskrimineret i forbindelse med graviditet og forældreorlov.
Et tiltag er udbetaling af "forældrepenge" (dagpenge) til forældre, der har haft pensionsgivende indtægt i minimum seks af de sidste ti måneder før støtteperiodens begyndelse.
Har begge forældre optjent ret til forældrepenge, er faderen forbeholdt ret til 12 uger, mens moderen er forbeholdt 3 uger før og 6 uger efter fødslen. Støtteperioden i Norge er på 47 uger med fuld støtte eller 57 uger med 80 procent af den fulde støtte. Det valg man har taget, når udbetalingen begynder, gælder for hele perioden og for begge forældre.
Resten af støtteugerne (26/36 uger) kan deles mellem forældrene, men der er knyttet bestemte vilkår til faderens udbetalinger. Moderen har ret til støtte i hele perioden, hvis faderen ikke har ret til forældreydelse.
Det kønsdelte arbejdslivDerudover vil regeringen dæmme op for det kønsdelte arbejdsliv, hvor mænd i høj grad besidder lederstillinger, og hvor kvindedominerede stillinger er dårligere betalt end de mandsdominerede.
For at drage fuld nytte af begge køns ressourcer og talenter er det endvidere målet, at flere kvinder skal skifte fra deltids- til heltidsstilling, og at flere lederstillinger skal besættes af kvinder både i det private og det offentlige.
Handlingsplanen skal ses som et tværpolitisk hjælpemiddel, der skal gennemføre og videreudvikle ligestillingspolitikken i Norge i årene fremover.
Danmarks regelgrundlag på områdetI Danmark udgør ligestillingsloven, barselloven og lov om lige løn til mænd og kvinder generelt et brugbart udgangspunkt for lige behandling af mænd og kvinder på det danske arbejdsmarked. Lige som i Norge kan der imidlertid fortsat være behov for at udjævne kønsbalancen på arbejdsmarkedet samt at sikre et familievenligt arbejdsliv, der ligestiller mødre og fædre. Ligestillingsminister Manu Sareen blev i midten af januar 2012 kaldt i samråd af Ligestillingsudvalget, hvor det skulle drøftes, hvilke lovgivningsmæssige og øvrige redskaber ministeren vil anvende for at skabe højere grad af ligestilling mellem mænd og kvinder i det danske samfund. Resultatet af dette samråd kendes endnu ikke. Vi følger udviklingen og vender tilbage herom.
KromannReumert KONTAKTHelene AmsinckJens Lund MosbekMarianne GranhøjTina Brøgger Sørensen
Kromann Reumert - Tlf: 70 12 12 11 - Sundkrogsgade 5, 2100 København Ø - Rådhuspladsen 3, 8000 Aarhus C - CVR-nr.: 62 60 67 11
Rettigheder Cookies og personoplysninger

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret