text:
Skat.dk: C.A.5.14.1.13 Særlige køretøjer
Dette afsnit beskriver reglerne for beskatningen af medarbejdere, som af deres arbejdsgiver får stillet et særligt køretøj til rådighed for privat brug.
Værdiansættelsen af privat kørsel i særlige køretøjer
Vurderingen af om der er tale om et specialindrettet køretøj
Kørsel mellem hjem og arbejdsplads i et særligt køretøj betragtes som fri befordring, og den ansatte beskattes ikke af kørslen mellem hjem og arbejdsplads, hvis han eller hun ikke har taget befordringsfradrag efter reglerne herom i LL § 9 C.
Hvis den ansatte derimod har taget et befordringsfradrag, skal han eller hun ved indkomstopgørelsen beskattes af fri befordring. Se LL § 9 C, stk. 7.
Da kørsel mellem hjem og arbejde således kun har den konsekvens, at det almindelige befordringsfradrag ikke kan udnyttes, har 60-dages-reglen i LL § 9 B ikke nogen betydning her, hvor den ansatte hverken bliver beskattet af sin kørsel mellem hjemmet og arbejdet eller kan opnå befordringsfradrag for kørslen.
I tilknytning til kørslen mellem hjem og arbejde kan den ansatte hente eller sætte kollegaer af, når arbejdsgiveren beordrer det. Arbejdsgiveren kan beordre det mundtligt og generelt, og det behøver ikke vedrøre en specifik situation.
Hvis man medbringer en kollega af egen drift som en privat tjeneste, er der tale om privat kørsel, og vedkommende skal beskattes af fri bil eller eventuelt efter reglerne for privat brug af særlige køretøjer.
Se om kørsel til spisning eller afhentning af mad under C.A.5.14.1.5 "Privat kørsel".
Ansattes private kørsel i de nævnte særlige køretøjer, der sker i tilknytning til en erhvervsmæssig kørsel, og som overstiger 1.000 km om året, beskattes med den fastsatte kilometertakst for godtgørelse for erhvervsmæssig kørsel. For 2019 er satsen 3,56 kr. pr. km (3,54 kr. i 2018).
Med privat kørsel i forbindelse med en erhvervsmæssig kørsel tænkes der bl.a. på småture m.m., som eksempelvis foretages under en vagt. Formålet med den private kørsel er uden betydning. Det afgørende er, om den private kørsel begrænses af selve vagten eller anden form for erhvervsmæssig kørsel. Se nærmere om tilkaldevagt under C.A.5.14.1.5. "Privat kørsel".
Uvæsentlige afvigelser på op til et par hundrede meter fra et erhvervsbetinget kørselsmønster anses ikke som privat kørsel, så længe kørslen sker i arbejdsgiverens interesse. Det vil sige, at det er virksomhedens forhold, der afgør, at der køres og målet for kørslen.
Er det private svinkeærinde på mere end et par hundrede meter, anses afvigelsen fra den ordinære rute som privat kørsel.
Hvis de private ærinder derimod medfører, at den ansatte vælger en anden kørselsrute, som dog ikke behøver at være længere end den mest naturlige erhvervsbetingede kørselsrute, anses hele denne kørsel for privat og indgår i beregningen af 1.000 km-grænsen.
Ligningsrådet godkendte, at et selskabs medarbejdere, som havde skiftende arbejdssteder og kørte til disse direkte fra bopælen i en af selskabets værkstedsbiler, ikke skulle beskattes, hvis de standsede på vejen for at foretage private indkøb eller for at aflevere eller hente børn, hvis den private kørsel skete uden afvigelser fra den erhvervsbetingede kørselsrute. Se SKM2002.251.LR.
Hvis den ansatte anvender bilen i eget erhvervsmæssigt øjemed, eller den private anvendelse ikke sker i tilknytning til den erhvervsmæssige anvendelse af bilen, skal anvendelse af arbejdsgiverens bil beskattes med et beløb, der svarer til det, det vil koste den pågældende at leje en bil med tilsvarende anvendelsesmuligheder, jf. LL § 16, stk. 3.
Kørsel omfattet af den generelle bagatelgrænse i LL § 16, stk. 3, 6. pkt.
En ansat beskattes ikke af privat kørsel i et særligt køretøj over 1.000 km pr. år, hvis det er stillet til rådighed af arbejdsgiveren hovedsageligt af erhvervsmæssige årsager, og hvis værdien af den private kørsel sammenlagt med andre goder, der er omfattet af bestemmelsen, ikke overstiger en bundgrænse på 6.200 kr. i 2019 (6.100 kr. i 2018). Se LL § 16, stk. 3, 5. pkt.
Man skal dog være opmærksom på, at hvis man har et eller flere goder til rådighed, hvor værdien heraf til sammen overstiger de 6.200 kr., så er det fulde beløb skattepligtigt.
Ligningsrådet redegjorde i en konkret sag for samspillet mellem reglen om, at man ikke beskattes af privat kørsel i et særligt køretøj på op til 1.000 km og bagatelgrænsen for arbejdsrelaterede goder. Se SKM2002.251.LR.
Værdiansættelse af privat kørsel i særlige køretøjer
Værdiansættelsen af privat kørsel i særlige køretøjer sker med udgangspunkt i LL § 16, stk. 3, dvs. markedsværdien, jf. dog de modifikationer, der følger af LL § 9 C, stk. 7.
Hvis den ansatte har taget et befordringsfradrag, skal han eller hun ved indkomstopgørelsen medregne værdien af fri befordring svarende til befordringsfradraget. Se LL § 9 C, stk. 7.
Privat kørsel i tilknytning til en erhvervsmæssig kørsel i særlige køretøjer beskattes med en kilometertakst, hvis den private kørsel overstiger en bundgrænse på 1.000 km om året. Satsen er 3,56 kr. pr. km i 2019.
Privat kørsel i øvrigt i et særligt køretøj beskattes med et beløb, der svarer til det, det ville koste den ansatte at leje en bil med tilsvarende anvendelsesmuligheder. Se LL § 16, stk. 3.
Det er bilens indretning, der afgør, om bilen er uegnet som alternativ til en privat bil eller ej. Se TfS 1994, 667 LR.
Ved vurderingen af om der konkret er tale om et specialindrettet køretøj, skal følgende krav være opfyldt:
Det specialindrettede køretøj skal være nødvendigt for, at brugeren kan udføre sit arbejde.
Det er som udgangspunkt uden betydning, hvilket hverv den ansatte har, men der skal være behov for, at den ansatte bruger de værktøjer og hjælpemidler, der er i køretøjet for, at den ansatte kan udføre sit job. Den ansatte eller dennes arbejdsgiver kan med andre ord ikke blot montere en masse hylder i køretøjet for på den måde at kunne køre skattefrit til og fra arbejde. Der skal være et erhvervsmæssigt behov for indretningen af køretøjet.
Hvis en advokat eksempelvis kører i et køretøj, der er indrettet med faste reoler til lovsamlinger mv. er det derfor ikke tilstrækkeligt. Det kan nemlig ikke siges at være en nødvendighed for at udføre arbejdet.
Der er visse erhverv, der med større sandsynlighed kan få godkendt et køretøj som specialindrettet end andre. Det er erhverv, hvor de køretøjer, der er nødvendige for at udføre arbejdet, er store, fordi der skal bruges meget værktøj mv., og der hvor køretøjet bliver tilsmudset, og hvor der måske også opstår lugtgener. Der kan som eksempel nævnes:
fiskesælger.
Derimod fx ikke:
arkitekt og ingeniør.
SKAT har i en meddelelse, som bl.a. indeholder en vejledning om særlige køretøjer, givet eksempler med fotografier af køretøjer, der illustrerer SKATs opfattelse af, hvornår et givent køretøjet er/ikke er specialindrettet på en måde, som gør den uegnet eller egnet til at træde i stedet for en privat bil. Se SKM2008.354.SKAT.
Dette skema viser en række forhold, der taler for og imod, at et køretøj skal vurderes som specialindrettet og uegnet som alternativ til en privat bil:
Forhold der taler for specialindrettet:
Forhold der taler imod specialindrettet:
Køretøjet er rent og pænt indvendig, så man ikke behøver arbejdstøj for at køre i den.
En lukket kassevogn med fastmonterede hylder og fastmonteret værkstøjsindretning anses som en specielt indrettet værkstedvogn, og brug af vognen til befordring mellem bopæl og arbejdsplads udløser derfor ikke beskatning af fri bil til rådighed.
Hvis der køres i en kassevogn uden sideruder, hvor der er monteret faste reoler i det meste af køretøjets lastrum, som er nødvendige for at kunne udføre arbejdet, vil der sandsynligvis være tale om et specialindrettet køretøj, der er uegnet til at træde i stedet for en privat bil. Der skal derfor ikke ske beskatning af fri bil, men kun af den faktiske private brug efter de regler og med de undtagelser, der er nævnt ovenfor.
Typeeksemplet på et specialindrettet køretøj er VVS-kassevognen, der er helt fyldt op med reoler med værktøj og materialer til brug for den ansattes arbejde. Disse vogne anerkendes også som værkstedsvogne.
Hvis der ikke er så mange reoler i køretøjet, men sædet ved siden af førersædet er blokeret af fastmonterede erhvervsbetingede installationer, og køretøjet måske også er tilsmudset, er der muligvis tale om et specialindrettet køretøj. Dette kan bestyrkes, hvis der er tale om et større køretøj af en type, som ofte bruges inden for den ansattes erhverv.
Hvis der ikke er så mange fastspændte reoler mv. i køretøjet, der måske heller ikke er så voldsom stort, og det er rent indvendig, så det udmærket kan bruges som alternativ til en privat køretøj, er der ikke tale om et specialindrettet køretøj.
Hvis bilen er monteret med reoler, men hvor den hovedsagelig anvendes til erhvervsmæssig kørsel af ikke håndværksmæssig karakter trækker det i retning af, at bilen ikke anses for specialindrettet. Se SKM2013.671.ØLR.
Autocamper mv.
Vurderingen af, om en autocamper må anses for uanvendelig til privat kørsel, er konkret.
Ligningsrådet anså i en konkret sag en autocamper for at være et specielt køretøj. Se TfS 1997, 308 LR.
Derimod fandt Landsskatteretten, at en autocamper i den konkrete sag var egnet til privat kørsel, og der var derfor grundlag for beskatning af fri bil. Bilen var en 6-personers minivan, der havde et hævetag og en lille køkkenindretning bag den bagerste stolerække. Se SKM2004.127.LSR.
En hestetransporter kunne derimod ikke anses som egnet som alternativ til en privat bil, hvorfor den private anvendelse skulle beskattes efter LL § 16, stk. 3. Se SKM2017.724.SR.
Ligningsrådet udtalte i en konkret sag, at det er bilens indretning, der afgør, om en bil er uegnet som alternativ til en privat bil eller ej. Ligningsrådet anså herefter en lukket kassevogn med fastmonteret værktøjsindretning for at være et specialkøretøj. Se TfS 1994, 667 LR.
I en anden konkret sag fandt Landsskatteretten, at der ikke var grundlag for at beskatte en slagtermester, som anvendte en varebil på gule plader i sin forretning. Varebilen var medtaget i virksomhedsordningen. Landsskatteretten anså køretøjet for at være indrettet på en sådan måde, der gjorde bilen uegnet som et alternativ til en privat bil. I varebilen var fastmonteret et stativ med hylder, ligesom der var monteret et stort køleelement. Se TfS 1999, 495 LSR.
En varebil, der var stillet til rådighed for en køkkenmontør, blev karakteriseret som et specialindrettet køretøj. Varebilen havde fastmonteret skuffemoduler til brug for forskellige materialer til køkkenmontering. Der var også skuffesektioner ved begge bilens sider og i bunden en flad kasse opdelt i sektioner til forskelligt værktøj, således at der oven på kassen kunne anbringes ting, fx hårde hvidevarer, der skulle køres ud til en kunde. Landsretten fandt desuden ikke, at bilen var blevet brugt til privat kørsel, og der var derfor ikke grundlag for at foretage en værdiansættelse af den private kørsel. Se SKM2007.538.VLR.
Landsretten fandt i en sag, at to varevogne, der indgik i virksomhedsordningen, var særligt indrettede køretøjer, og beskatningen af privat brug skulle derfor ske efter LL § 16, stk. 3 og ikke LL § 16, stk. 4. Bilen var udstyret med et radioanlæg, der var fastspændt til passagersædet på en sådan måde, at radioanlægget ikke umiddelbart kunne frigøres. Når radioanlægget var monteret, kunne passagersædet ikke bruges til passagertransport. Se SKM2005.307.VLR.
En Højesteretssag handlede om en skatteyder, der arbejdede som gardinmontør og direktør i et selskab, der drev virksomhed med salg og montage af gardiner, og som var ejet af skatteyderens ægtefælle. Selskabet var registreret på ægtefællernes privatadresse, men forretningen lå på en anden adresse. Selskabet havde leaset to varebiler, hvoraf skatteyderen benyttede den ene til kørsel til kunder. Højesteret fandt ikke, at bilen var indrettet på en sådan måde og i et sådant omfang, at den kunne anses som en værkstedsvogn, selv om bilen var specialindrettet til skatteyderens arbejde som gardinmontør. Højesteret lagde derfor til grund, at bilen kunne bruges som alternativ til en privat bil. Værdien af fri bil blev herefter beregnet efter LL § 16, stk. 4. Se TfS 1999, 919 HRD.
Landsskatteretten fandt i en sag om en kassevogn over tre ton, at den ikke kunne anses som specialindrettet. Vognen blev brugt af en ejendomsfunktionær bl.a. i forbindelse diverse reparationer, og den var derfor forsynet med skruestik og håndværktøj. Resultatet blev begrundet med, at den ikke var indrettet med reoler og værktøj i tilstrækkelig grad, og at den fremstod rengjort og lugtfri. Bilen var udstyret med det mest almindelige håndværktøj, en fastmonteret hyldesektion og en fastspændt skruestik. Gulvarealet var frit, fordi vognen også blev brugt til flytning af mindre ting. Se SKM2010.753.LSR.
Landsskatteretten anså ikke en varebil for specialindrettet. Der blev blandt andet henset til, at bilen uden den særlige indretning, var særdeles velegnet til privat kørsel, samt at bagagerummet ikke var forsynet med reoler og værktøj i et omfang, som gjorde den uegnet til privat anvendelse, ligesom både fører- og bagagerum ikke bar præg af at være erhvervsmæssigt anvendt. Der sås endvidere ikke at være et erhvervsmæssigt behov for en specialindrettet bil, idet klageren ikke kørte som håndværker eller montør, men i hovedparten varetog administrative opgaver, herunder møder i forbindelse med tilbudsgivning, tilsynsopgaver, samt taksationsopgaver og kun foretog mindre reparationsopgaver. Se SKM2011.786.LSR.
Skatteministeriet har kommenteret et retsforlig, som ministeriet har indgået vedrørende en kassevogn på gule plader, som kom til at stå på skatteyderens bopæl. Virksomheden var skatteyderens faders tømrervirksomhed, som ændrede adresse til faderens bopæl, hvor der ikke var plads til bilen. Det fremgik af billeder af bilen, at der for de pågældende år var tale om en specielt indrettet værkstedsvogn. På grund af billederne og vidneforklaringer fandt ministeriet ikke, at det var muligt at godtgøre, at bilen var brugt privat, bl.a. fordi skatteyderens kørselsbehov måtte antages at være blevet opfyldt gennem kørsel i samleverens bil. Se SKM2002.612.DEP.
Byretten fandt i en sag, at en bil ikke var specialindrettet, og at hovedanpartshaveren skulle beskattes af fri bil for indkomstårene 2004-2006. Bilen var en Volvo XC 90, dvs. en bil i SUV-klassen (køretøj til sportsbrug), der uden den særlige indretning var særdeles velegnet til privat befordring. Bilen havde vinduer hele vejen rundt. Der var endvidere kun reolsystemer i bagagerummet, der var fastmonteret og ikke uden videre kunne tages ud. Reolsystemet var monteret direkte bag passagersædet og optog kun en mindre del - 11 % - af bagagerummet. Om natten var bilen parkeret ved sagsøgerens bopæl. Se SKM2011.367.BR.
Byretten fandt, at sagsøgeren i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, skulle beskattes med værdien af fri bil af en gulpladebil. Retten lagde til grund, at bilens indretning ikke medførte, at bilen skulle anses som specialindrettet, og da sagsøgeren efter sin egen forklaring havde anvendt bilen til privat kørsel i et vist - om end mindre - omfang. Det var først under retssagen, at der blev fremlagt fotos af den pågældende bil med fastmonterede reoler m.v. Af de fotos, der var fremlagt for Landsskatteretten, fremgik alene løst værktøj m.v. Efter sagsøgerens forklaring var bilen oprindeligt fastmonteret med reoler m.v., men af pladsmæssige hensyn, udtog han indimellem disse, når han skulle købe cement på en europalle. Retten fandt ikke, at det herved var bevist, at bilen i den pågældende periode var specialindrettet som værkstedsvogn. Retten lagde herved vægt på, at det var usikkert, om billederne med de fastmonterede reoler var fra den pågældende periode, at sagsøgeren i givet fald nemt kunne afmontere reolerne, og at han i hvert fald ikke under de billeder, der blev fremlagt for Landskatteretten, kørte rundt med nogen europalle med cement. Herefter og da bilens øvrige stand og udseende ikke kunne føre til noget andet resultat, og da det efter sagsøgerens egen forklaring tillige måtte lægges til grund, at bilen blev benyttet til privatkørsel i et vist omend mindre omfang, tiltrådte retten, at der ikke var grundlag for at undlade beskatning af fri bil for de pågældende år.Se SKM2011.507.BR.
I en konkret sag blev en pickup på gule plader anset for uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil (specialindrettet), fordi der var fastmonteret stålreoler mv., og fordi den var stærkt tilsmudset både i varerum og førerkabinen. Den omstændighed, at køretøjet havde vinduer i varerummet, og at der var passagersæder bag førersædet, kunne efter en samlet vurdering af bilens indretning og fremtræden ikke i sig selv føre til et andet resultat. Se SKM2010.575.BR. Højesteret har i nedenstående dom slået fast, at en pick-up normalt ikke er uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil. Der var dog andre helt konkrete momenter i byretssagen, som kan have været bærende for resultatet. Opmærksomheden henledes på, at afgørelsen kan være forkert på et andet punkt, fordi der efter afgiftsreglerne ikke må køres privat i mandskabsvogne, hvilket man kan få indtryk af, at man kan, når man læser afgørelsen. Højesteret fandt derimod i en anden konkret sag, at en pick-up var egnet til privat benyttelse. Højesteret henså til, at der foruden førersædet var et passagersæde i bilen, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet, selvom skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum. Se SKM2006.481.HR.
Byretten fandt, at en gulpladebil som var anvendt privat, og som skatteyderen ikke kunne modbevise, ikke var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, fordi den ikke var tilsmudset, og fordi den havde to sæder ved siden af føresædet, som ikke var optaget af erhvervsmæssige instalationer. Dette resultat blev nået, selvom det blev påstået, at bilen var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, på grund af indretningen af bagagerummet med faste reoler til brug for forskelligt værktøj mv. til brug for udførelse af arbejdet som murer. Se SKM2012.734.BR.
Se også SKM2017.477.VLR.
SKM2018.312.HR
Sagen drejede sig om, hvorvidt en Toyota Hilux pickup, som var ejet af skatteyderens virksomhed og indregistreret til blandet erhvervsmæssig og privat anvendelse, var specialindrettet i en sådan grad, at den ikke kunne anses for egnet som alternativ til en privat bil.
Højesteret fandt, at en Toyota Hilux ikke som biltype adskilte sig fra normale personbiler på en så afgørende måde, at den allerede før eventuelle modifikationer kunne anses som uegnet til at blive anvendt som normal bil. Der var heller ikke foretaget sådanne modifikationer, at Toyotaen derved ophørte med at være et egnet alternativ til en privat bil.
Skatteministeriet fik derfor medhold i, at skatteyderen skulle beskattes af værdien af fri bil. Landsretten var nået til det samme resultat.
Stadfæstelse af SKM2017.504.ØLR
SKM2006.481.HR
En pick-up var egnet til privat brug. Højesteret henså til, at der foruden førersædet var et passagersæde i bilen, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet, selvom skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum. Ikke specialindrettet.
TfS 1999, 919 HRD
En skatteyder arbejdede som gardinmontør og direktør i et selskab, der drev virksomhed med salg og montage af gardiner, og som var ejet af skatteyderens ægtefælle. Selskabet var registreret på ægtefællernes privatadresse, men forretningen lå på en anden adresse. Selskabet havde leaset to varebiler, hvoraf skatteyderen benyttede den ene til kørsel til kunder. Højesteret fandt ikke, at der var tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at bilen var indrettet på en sådan måde og i et sådant omfang, at den kunne anses som en værkstedsvogn, selvom bilen var specialindrettet til skatteyderens arbejde som gardinmontør. Højesteret lagde derfor til grund, at bilen kunne bruges som alternativ til en privat bil. Værdien af fri bil blev herefter beregnet efter LL § 16, stk. 4. Ikke specialindrettet.
Med virkning fra 1. januar 2002 blev reglerne om fri bil ændret således, at biler, hvor momsen var afløftet, ikke var omfattet af reglerne om fri bil i LL § 16, stk. 4. Formodningsreglen for hovedaktionærer og formodningsreglen for privat brug, når bilen står på bopælen efter LL § 16, stk. 4 gælder således ikke længere. Se bemærkningerne til L 181 som vedtaget som lov nr. 342 af 27. maj 2002.
SKM2013.671.ØLR
Landsretten fandt ikke, at en gulpladebil indregistreret som blandet benyttet, var specialindrettet på en sådan måde, at den var uanvendelig som alternativ til en privat bil. Der blev herved navnlig lagt vægt på, at vedkommende kun udførte mindre reparationsopgaver, foretog gennemgang og justering af tidligere udført arbejde, samt foretog opsyn med igangværende arbejder. Bilen blev i det væsentlige anvendt i skatteyderens tømrervirksomhed til arbejde af ikke håndværksmæssig karakter, hvilket var understreget af bilens indretning og stand. Ikke specialindrettet. Tidligere SKM2013.88.BR
SKM2007.538.VLR
En varebil, der var stillet til rådighed for en køkkenmontør, blev karakteriseret som et specialindrettet køretøj. Varebilen havde fastmonteret skuffemoduler til brug for forskellige materialer til køkkenmontering. Der var også skuffesektioner ved begge bilens sider og i bunden en flad kasse opdelt i sektioner til forskelligt værktøj, således at der oven på kassen kunne anbringes ting, fx hårde hvidevarer, der skulle køres ud til en kunde. Landsretten fandt desuden ikke, at bilen var blevet brugt til privat kørsel, og der var derfor ikke grundlag for at foretage en værdiansættelse af den private kørsel. Specialindrettet.
SKM2005.307.VLR
Landsretten fandt, at to varevogne, der indgik i virksomhedsordningen, var særligt indrettede køretøjer, og beskatning af den private brug skulle derfor ske efter LL § 16, stk. 3 og ikke LL § 16, stk. 4. Bilen var udstyret med et radioanlæg, der var fastspændt til passagersædet på en sådan måde, at radioanlægget ikke umiddelbart kunne frigøres. Når radioanlægget var monteret, kunne passagersædet ikke bruges til passagertransport. Specialindrettet.
xSKM2018.554.BRx
xEn hovedanpartshaver havde fået forhøjet sin indkomst, fordi en autocamper havde stået til rådighed for privat benyttelse, og det ikke på behørig vis var dokumenteret, at hovedanpartshaveren var afskåret fra at råde over den. Værdiansættelsen af godet skete efter ligningslovens § 16, stk. 3.
Under retssagen gjorde Skatteministeriet principalt gældende, at værdiansættelsen skulle ske efter ligningslovens § 16, stk. 4, i stedet for § 16, stk. 3, og subsidiært gjorde ministeriet gældende, at værdien skulle ansættes efter ligningslovens § 16, stk. 3. Hovedanpartshaveren bestred, at § 16, stk. 4, fandt anvendelse, og at der kunne ske beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 3, idet autocamperen ifølge hovedanpartshaveren ikke var benyttet privat.
Retten fandt, at den pågældende autocamper ikke kunne anses som et egnet alternativ til en privat bil og derfor ikke var omfattet af bestemmelsen i ligningslovens § 16, stk. 4.
Med henvisning til, at en forudgående autocamper var blevet anvendt privat, og at autocamperen var blevet observeret af en medarbejder fra SKAT to gange på hovedanpartshaverens adresse, men derimod ikke på selskabets adresse under skattemedarbejderens virksomhedsbesøg, fandt retten, at det påhvilede hovedanpartshaveren at bevise, at autocamperen ikke var stillet til rådighed for private benyttelse.
Idet det fremlagte kørselsregnskab ikke var ført dagligt, var udarbejdet efterfølgende, og indeholdt en række usikkerheder, fandt retten, at det ikke kunne lægges til grund under sagen. Retten fandt derfor videre, at hovedanpartshaveren ikke havde løftet bevisbyrden for, at autocamperen ikke stod til rådighed for private benyttelse.
Uanset at autocamperen havde været sat til salg i en længere periode, havde autocamperen fortsat været til rådighed for hovedanpartshaveren, og der var på denne baggrund ikke grundlag for at reducere beskatningen.
Skatteministeriets subsidiære påstand blev derfor taget til følge.x
xAnket til VLRx
SKM2012.734.BR
Byretten fandt, at en gulpladebil som var anvendt privat, og som skatteyderen ikke kunne modbevise, ikke var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, fordi den ikke var tilsmudset, og fordi den havde to sæder ved siden af føresædet, som ikke var optaget af erhvervsmæssige instalationer. Dette resultat blev nået, selvom det blev påstået, at bilen var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, på grund af indretningen af bagagerummet med faste reoler til brug for forskelligt værktøj mv. til brug for udførelse af arbejdet som murer.
Byretten fandt, at sagsøgeren i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, skulle beskattes med værdien af fri bil af en gulpladebil. Retten lagde til grund, at bilens indretning ikke medførte, at bilen skulle anses som specialindrettet, og da sagsøgeren efter sin egen forklaring havde anvendt bilen til privat kørsel i et vist - om end mindre - omfang. Det var først under retssagen, at der blev fremlagt fotos af den pågældende bil med fastmonterede reoler m.v. Af de fotos, der var fremlagt for Landsskatteretten, fremgik alene løst værktøj m.v. Efter sagsøgerens forklaring var bilen oprindeligt fastmonteret med reoler m.v., men af pladsmæssige hensyn, udtog han indimellem disse, når han skulle købe cement på en europalle.
Retten fandt ikke, at det herved var bevist, at bilen i den pågældende periode var specialindrettet som værkstedsvogn. Retten lagde herved vægt på, at det var usikkert, om billederne med de fastmonterede reoler var fra den pågældende periode, at sagsøgeren i givet fald nemt kunne afmontere reolerne, og at han i hvert fald ikke under de billeder, der blev fremlagt for Landskatteretten, kørte rundt med nogen europalle med cement. Herefter og da bilens øvrige stand og udseende ikke kunne føre til noget andet resultat, og da det efter sagsøgerens egen forklaring tillige måtte lægges til grund, at bilen blev benyttet til privatkørsel i et vist omend mindre omfang, tiltrådte retten, at der ikke var grundlag for at undlade beskatning af fri bil for de pågældende år. Ikke specialindrettet.
En bil var ikke specialindrettet, og hovedanpartshaveren skulle beskattes af fri bil for indkomstårene 2004-2006. Bilen var en Volvo XC 90, dvs. en bil i SUV-klassen (køretøj til sportsbrug), der uden den særlige indretning var særdeles velegnet til privat befordring. Bilen havde vinduer hele vejen rundt. Der var endvidere kun reolsystemer i bagagerummet, der var fastmonteret og ikke uden videre kunne tages ud. Reolsystemet var monteret direkte bag passagersædet og optog kun en mindre del - 11 % - af bagagerummet. Ikke specialindrettet.
SKM2010.575.BR
En pickup på gule plader blev anset for uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil (specialindrettet), fordi der var fastmonteret stålreoler mv., og fordi den var stærkt tilsmudset både i varerum og førerkabinen. Den omstændighed, at køretøjet havde vinduer i varerummet, og at der var passagersæder bag førersædet, kunne efter en samlet vurdering af bilens indretning og fremtræden ikke i sig selv føre til et andet resultat. Specialindrettet.
SKM2011.786.LSR
Den pågældende bil ansås ikke for specialindrettet. Der blev blandt andet henset til, at bilen uden den særlige indretning, var særdeles velegnet til privat kørsel, samt at bagagerummet ikke var forsynet med reoler og værktøj i et omfang, som gjorde den uegnet til privat anvendelse, ligesom både fører- og bagagerum ikke bar præg af at være erhvervsmæssigt anvendt. Der sås endvidere ikke at være et erhvervsmæssigt behov for en specialindrettet bil, idet klageren ikke kørte som håndværker eller montør, men i hovedparten varetog administrative opgaver, herunder møder i forbindelse med tilbudsgivning, tilsynsopgaver, samt taksationsopgaver og kun foretog mindre reparationsopgaver.
Landsskatteretten fandt, at en kassevogn over tre ton ikke kunne anses som specialindrettet. Vognen blev brugt af en ejendomsfunktionær bl.a. i forbindelse med diverse reparationer, og den var derfor forsynet med skruestik og håndværktøj. Resultatet blev begrundet med, at den ikke var indrettet med reoler og værktøj i tilstrækkelig grad, og at den fremstod rengjort og lugtfri. Bilen var udstyret med det mest almindelige håndværktøj, en fastmonteret hyldesektion og en fastspændt skruestik. Gulvarealet var frit, fordi vognen også blev brugt til flytning af mindre ting. Ikke specialindrettet.
SKM2004.127.LSR
En autocamper var egnet til privat kørsel, og der var derfor grundlag for beskatning af fri bil. Bilen var en 6-personers minivan, der havde et hævetag og en lille køkkenindretning bag den bagerste stolerække. Bilen var indregistreret som en autocamper efter de tidligere gældende regler. Ved ændringen af registreringsafgiftsloven i 2000 blev kravene til autocampere skærpet. Formålet med lovændringen var at begrænse mulighederne for at få almindelige større personbiler kategoriseret som campingbiler. Ikke specialindrettet.
TfS 1999, 495 LSR
Landsskatteretten fandt, at der ikke var grundlag for at beskatte en varebil på gule plader, som en slagtermester havde medtaget i virksomhedsordningen, og som blev brugt i forretningen. Landsskatteretten anså køretøjet for at være indrettet på en måde, der gjorde bilen uegnet som alternativ til privat bil. I varebilen var fastmonteret et stativ med hylder, ligesom der var monteret et stort køleelement. Specialindrettet.
Skatterådet bekræftede, at spørgers private anvendelse af en hestetransporter ikke indebar, at spørger skulle beskattes efter reglerne i ligningsloven § 16, stk. 4, da hestetransporteren ikke kunne anses for egnet som alternativ til en privat bil.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger alene skulle beskattes af markedslejen de dage, hvor bilen konkret anvendtes til private formål. Spørger var hovedanpartshaver i selskabet, og skulle således anses for at have rådighed over køretøjet hele året, med undtagelse af de perioder hvor køretøjet konkret anvendtes erhvervsmæssigt. Spørger ville således skulle beskattes af et beløb der svarede til lejeprisen for en tilsvarende hestetransporter for hele låneperioden, med fradrag for perioder hvor køretøjet konkret var anvendt erhvervsmæssigt.
Skatterådet kunne med henvisning til ovenstående ikke bekræfte, at der ikke skulle føres en egentlig kørebog, eller at dokumentation for den private kørsel kunne ske ved kørebog for den private kørsel i form af notering af dato for kørslen, angivelse af adresse start, adresse slut, kilometerstand start og kilometerstand slut.
SKM2002.251.LR
Ligningsrådet godkendte, at et selskabs medarbejdere, som havde skiftende arbejdssteder og kørte til disse direkte fra bopælen i en af selskabets værkstedsbiler, ikke skulle beskattes, hvis de standsede på vejen for at foretage private indkøb eller for at aflevere/hente børn, hvis den private kørsel skete uden afvigelser fra den erhvervsbetingede kørselsrute. Ligningsrådet redegjorde for samspillet mellem reglen om, at man ikke beskattes af privat kørsel i et særligt køretøj på op til 1.000 km og bagatelgrænsen for arbejdsrelaterede goder. Ikke beskatning.
TfS 1994, 667 LR
Det er bilens indretning, der afgør, om en bil er uegnet til brug som alternativ til en privat bil eller ej. Ligningsrådet anså derfor en lukket kassevogn med fastmonteret værktøjsindretning for at være et specialkøretøj. Specialindrettet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 6 - Sådan trimmer den gode forsvarer sig
Efter sommerferien bør landets forsvarere især ruste sig til arbejdet ved at studere reglerne for lægeerklæringer og rejseforbehold.
Af Ole Dybdahl, dommer Østre Landsret
Kravene til den gode forsvarer er øget ved ny lovgivning i det seneste år, hvor vi dels har fået den generelle ordning om hjemmeafsoning med elektronisk fodlænke, dels fra 1. januar 2010 den landsdækkende ordning med konfliktråd, hvor offer og gerningsmand får mulighed for at møde hinanden under en mæglers tilstedeværelse.
Ordningerne, der er omtalt i Advokaten 7/2008 og 3/2009, stiller krav til forsvareren om at kunne rådgive sine klienter om betydningen af og mulighederne i de nye sanktions- og konfliktløs-ningssystemer.
Den gode forsvarer skal imidlertid også kunne bistå sin klient i forbindelse med, at denne med-deler, at han er syg den dag, hans sag skal for retten. En ikke ubetydelig del af alle berammede hovedforhandlinger ved domstolene må udsættes, fordi en part eller et vidne melder sig syg.
Ikke alle, som bliver indkaldt til at møde i retten, er lige interesserede i at skulle møde op, så der er ofte anledning til fra rettens side at anmode om dokumentation for, at den pågældende dels er syg, dels at sygdommen hindrer den pågældende i at give møde. Problemet består ikke mindst i straffesager.
Ønsket om en sådan dokumentation fører ofte til, at der til retten sendes en lægeerklæring om uarbejdsdygtighed, som hovedsaglig udfyldes ved afkrydsning, og som intet oplyser om, hvorfor den pågældende ikke kan møde, og ikke forholder sig til, om den pågældendes lidelse er af en sådan karakter, at f.eks. et kortere fremmøde i retten er udelukket.
Afhængigt af de individuelt anførte oplysninger, som erklæringen også muliggør, vil resultatet af en sådan dokumentation for sygdom ofte være, at den pågældende ikke har godtgjort at have lovligt forfald og derfor anses for udebleven. Virkningen heraf afhænger af sagstypen, men f.eks. i straffeanker for landsretten, hvor den pågældende har anket med påstand om frifindelse, vil landsretten i denne situation ofte afvise anken.
Blanketten der dur
Domstolsstyrelsen har efter en henstilling fra Højesteret udarbejdet en blanket, som tager højde for dette problem. Blanketten er godkendt af Lægeforeningens Attestudvalg, og den attesterende læge skal bl.a. svare på, om patientens sygdom er til hinder for fremmøde i retten og i bekræf-tende fald også er til hinder for et kortvarigt fremmøde af op til en times varighed.
Videre skal beskrives de følger af sygdommen, der konkret forhindrer patienten i at kunne møde i retten. Patienten skal selv medbringe attesten hos lægen, og det fremgår af blanketten, at patien-ten betaler for attesten. Blanketten findes på www.domstol.dk.
Østre Landsret afviste i maj 2009 anken i en sag, hvor den tiltalte, der var blevet idømt seks må-neders fængsel for bedrageri i forbindelse med salg af en andelslejlighed, ikke gav møde. To dage efter afvisningen anmodede forsvareren om genoptagelse af sagen under henvisning til, at tiltalte havde været syg, og vedlagde en lægeattest om uarbejdsudygtighed for den pågældende dag. Der var endvidere vedlagt en lægeerklæring, hvorefter tiltalte havde en personlighedsfor-styrrelse. Landsretten afviste at genoptage sagen, idet man anførte, at det ikke var godtgjort, at tiltalte havde været ude af stand til at møde i retten.
Sagen illustrerer problemet med de “forkerte” lægeattester, og vi bør give hinanden håndslag på – advokater og domstole – at vi sikrer os, at fra nu af – august 2009 – skal det ikke længere ske, at retsvæsenets klienter går til lægen uden at få at vide, at de skal bede om den rigtige attest!
Højesteret og rejseforbehold
Det er velkendt, at hvis sigtede eller tiltalte har anmodet om beskikkelse af en bestemt advokat som sin forsvarer, kan retten betinge beskikkelsen af, at forsvareren helt eller delvis frafalder krav mod statskassen om godtgørelse for rejseudgifter, det såkaldte rejseforbehold.
Udviklingen inden for de seneste ti år er formentlig gået i retning af, at rejseforbehold tages i mindre omfang, og præsidenterne for Vestre Landsret og Østre Landsret har da også i 2000 og 2001 meldt ud om en imødekommenhed over for argumenter mod rejseforbehold i den enkelte sag.
Højesteret har kun i begrænset omfang fået forelagt kæremål om rejseforbehold i straffesager. I 1988 stadfæstede Højesteret med en forsigtig begrundelse et rejseforbehold i en nævningesag, hvor den tiltalte ved et nævningeting i Nykøbing Falster ønskede en bestemt forsvarer fra Kø-benhavn. I begrundelsen anførtes, at Højesteret efter omstændighederne ikke fandt fuldt tilstræk-keligt grundlag for at underkende landsrettens skøn herom.
Siden skulle der gå 17 år, før der igen blev trykt en kendelse fra Højesteret om rejseforbehold. I 2005 ophævede Højesteret under medvirken af fem dommere et rejseforbehold i en nævningesag ved Østre Landsret, der blev behandlet i Odense, og hvor tiltalte ønskede en advokat fra Frede-riksberg beskikket som forsvarer. I kendelsen udtaler Højesteret under henvisning til forarbejder fra 1966 og 1969, at det er afgørende, om der en rimeligt begrundet interesse i, at den pågælden-de advokat giver møde uden for sit hjemsted, og at der herved bør tages hensyn til sagens art og størrelsen af merudgifterne hermed. Højesteret konstaterer herefter, at sagen omfatter en tiltale for forsøg på manddrab, og at rejseudgifterne vil være relativt beskedne sammenholdt med ud-giften til forsvarer i øvrigt, hvorefter rejseforbeholdet ophæves.
Højesteretsdommer Thomas Rørdam har i 2008 opsummeret retsstillingen og anfører bl.a., at det efter denne afgørelse er spørgsmålet, om ikke rejseforbehold altid bør undlades i nævningesager. Efter Rørdams opfattelse vil betingelserne for ikke at tage rejseforbehold normalt også være til stede i sager om særlig økonomisk kriminalitet.
Thomas Rørdam anfører om det generelle problem, at der skal foretages et skøn i hvert enkelt tilfælde, hvilket lægger op til, at der skal være en grund til at tage et rejseforbehold. Videre anfø-res:
”Det skyldes, at det i sig selv er et argument, der taler mod rejseforbehold, at den tiltalte kan få forsvarerbistand fra en advokat, han selv har valgt, og som han har tillid til. De hensyn, der navnlig må indgå i afvejningen, er på den ene side størrelsen af merudgifterne for statskassen ved, at der beskikkes en udenbys advokat, og på den anden side sagens art og den relation, der eventuelt i forvejen er mellem sigtede og den pågældende advokat. Jo større merudgifterne er, jo større krav vil der kunne stilles til de modstående hensyn – og omvendt.”
Voldsmand i Næstved
Højesteret har nu igen truffet afgørelse om et rejseforbehold, men denne gang i en langt mindre alvor-lig sag. Tiltalte var ved Retten i Næstved tiltalt for tre tilfælde af indbrudstyveri og et forsøg herpå, to tilfælde af grov vold, et tilfælde af hæleri og to tilfælde af overtrædelse af lov om euforiserende stof-fer. Sagen resulterede efter delvis frifindelse i en fællesstraf af fængsel i et år, der omfattede en betin-get straf på fængsel i to måneder. Forsvareren havde tidligere været beskikket for den tiltalte i forbin-delse med lignende straffesager. Forsvareren havde kontor i København og havde deltaget i to retsmø-der i henholdsvis Næstved og Slagelse. Byretten havde taget rejseforbehold, hvilket landsretten havde stadfæstet. Højesteret ophævede imidlertid rejseforbeholdet under henvisning til sagens art og de rela-tivt beskedne merudgifter forbundet med beskikkelsen af den pågældende forsvarer.
Afgørelsen viser Rørdams afvejningsmodel anvendt i praksis, hvor de beskedne merudgifter ved transport er afvejet over for sagens art og tiltaltes kendskab til forsvareren fra tidligere sager. Rejseforbeholdet lever således stadig, men der er sket en lempelse af den hidtidige praksis.
Rejseforbehold
Retsplejelovens § 334, stk. 3: “Anmoder parten om beskikkelse af en bestemt advokat, kan retten betinge beskikkelsen af, at advokaten helt eller delvis frafalder krav mod statskassen om godtgø-relse for rejseudgifter.”
UfR 2005.1592 H: mordforsøget i Odense.
UfR 2009.1423 H: voldsmanden fra Næstved.
Højesteretsdommer Thomas Rørdam i Tidsskrift for Kriminalret 2008, side 155.
Ny landsretspraksis om rejseforbehold: TfK 2007.173/1 V, TfK 2008.735/1 V, U 2008.93 Ø og U 2009.255 Ø.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Diamond Resorts dømt af Højestret for anden gang på 1 uge!
Højesteret i Madrid, Spaniens højeste retsinstans har igen dømt mod Diamond Resorts med identiske kriterier som deres tidligere 129 afgørelser. Denne uge alene har Diamond Resorts tabt 2 sager ved højesteret i Spanien. Begge afgørelser ccentrerede sig på deres pointsystem og varighed, der begge er blevet erklæret som et ulovlige på grund af manglende objekt og information.
Højesteret har i de seneste tre år truffet 131 afgørelser i sager vedrørende salg af timeshare. Hver gang har de fastholdt de tidligere afgørelser, og ved flere lejligheder har de tilføjet yderligere kriterier til fortolkningen af de spanske timesharelove 42/1998 og 04 /2012.
Den sidste sag startede med ved Domstolen i Første Instans nr. 24 på Tenerife. Dommeren dikterede i henhold til tidligere afgørelser fra Højesteret og de spanske timeshare-love.
De overtrædelser, hvor kontrakten ikke havde nogen slutdato, hvilket strider mod loven som fastlagt og forstærket af tidligere afgørelser, fastslår loven klart, at en timeshare-kontrakt skal være minimum 3 år og højst 50 år. Det andet var pointsystemet, der ikke viser noget håndgribeligt produkt. Dette er et fast ugenummer og fast lejlighedsnummer, som garanterer køberen perioden og indkvarteringen hvert år.
Dommeren dikterede til fordel for kunden og deklarerede kontrakten for ugyldig med krav om tilbagebetaling af alle betalte penge. Men Diamond var ikke enige og ankede straks afgørelsen til Landsretten.
Under denne appel argumeterede Diamond Resorts om at det, de solgte, ikke var timeshare, og ligesom Silverpoint var kunderne "investorer" og ikke forbrugere af timeshare. Af en eller anden grund godtog dommerne ved Landsretten Diamonds argumentation og omstødte afgørelse fra første instans.
Det var advokaterne fra Canarian Legal Alliance der repræsenterede kunderne, og som appellerede til højesteret. Eftersom at Højesteret allerede tidliger havde taget stilling til punktet, ”investorer eller forbrugere”, fastslog de, at kunden bestemt er forbruger.
Så den 13. december 2018 omsstødte dommere ved Højesteret afgørelsen fra Landsretten på Tenerife, bekræftede afgørelsen fra Retten i Første Instans, og dømte til fordel for kunden i overensstemmelse med deres tidligere domme.
Kontrakten blev erklæret for ugyldig, og kunden blev tildelt over 11.000 € plus de legale omkostninger og renter fra den dag sagen blev præsenteret for domstolen!
I de seneste 3 år har Højesteret været konsekvent i at bekræfte deres tidligere afgørelser, som alle domstole skal overholde. De grundlæggende afgørelser er, at alle forskudsbetalinger eller anderkendelse af gæld under afkølingsperioden er strengt forbudt, herunder dem, der er foretaget til en tredjepart. Point og flydende ugesystemer er ulovlige, da de ikke garanterer noget for forbrugeren, og sidst men ikke mindst er timesharekontraktens varighed et andet aspekt, som de konsekvent har fastslået, at enhver kontrakt med en periode på mere end 50 år er ulovlig.
Som med Silverpoint- afgørelserne på "investeringspakkerne", hvor Silverpoint hævdede, at køberen var en "investor" og ikke en "forbruger" , har retten klarlagt, at dette er timeshare, og dermed finder lov 42/98, 04/12
anvendelse. Bette er også gældende for produkter som" fraktionelt ejerskab " og Silverpoints nyeste produkt " Company Participations / selskabsandele ". Dommerene har besluttet, at det er timeshare, og at forbrugeren dermed har fuld beskyttelse af timeshare loven.
På tidspunktet for "investeringen" er timeshare ikke en investering i ejendom. Det er en brugsret til indkvartering i bestemte perioder, og derfor bør det aldrig markedsføres eller sælges som en investering. Dette er faktisk blevet nedfældet i First National Trust i 2012 som er trustees for Club la Costa Fractional Owners Club. De informerede CLC om at fraktionelt ejerskbab aldrig bør markedsføres som en investering. (Se link nedenfor).
I årenes løb har vi set mange timeshare-virksomheder, der ændrer deres produkt og giver det nye navne. I mange tilfælde har det været et åbenlyst forsøg på at omgå timeshare-lovene, men takket være domstolene og især højesteret er dette blevet modbevist.
Som med enhver ny lov har det taget lang tid, og mange "forsøgssager" for at afklare lovens fortolkning, og der er stadig lang vej da timeshare-selskaberne fortsætter med at forsøge at undgå sig de strenge love, som nu styrer salget af ethvert timeshare-produkt i Spanien.
Har du købt en timeshare i Spanien eller opgraderet siden 5. januar 1999? HAr kontrakten en varighed på over 50? Er det en flydende uger eller point system?Har du købt fraktioneret ejerskab? Købte du Silverpoint "Investeringspakker"?Er du deltager i Silverpoint "Company Participation / selskabsandele" ordningen? Har du betalt penge inden for afkølingsperioden?
Hvis du kan sige ja til et af disse spørgsmål, så har du ret til at få din kontrakt deklareret ugyldig, og få tilbagebetalt mindst din købspris, og eventuelt dobbelt tilbagebetaling af beløb betalt inden for afkølingsperioden.
Hvis du har brug for oplysninger omkring dine rettigheder, og om du har et gyldigt krav, så brug vores kontakt side, og vi vil hjælpe dig i den rigtige retning.
Husk på, at disse krav skal gå gennem en spansk domstol ved hjælp af en spansk registreret advokat, og din kontrakt skal være aktiv. Hvis du har aflyst ejerskab / medlemskab, mister du din ret til at kræve dine penge tilbage via domstole.
Husk altid at gøre dit hjemmearbejde og kontrollere, hvem du har med at gøre. Hvis du har brug for hjælp til at afklare legimiteten af et firma, der kontakter dig, som du finder på internettet eller gennem annoncer i magasiner eller aviser, så kontakt Timesharehjelpen for at få det bedste råd muligt.

matches: Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret