text:
Dom - Ansats udtalelser om sin arbejdsgiver var straffrie
afsagt mandag den 29. august 2016
FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A(advokat Jacob Goldschmidt)
B(advokat Søren Locher, beskikket)
I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 10. januar 2014 og af Østre Landsrets 18. afdeling den 28. april 2015.
I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Jytte Scharling, Poul Dahl Jensen, Lars Hjortnæs, Kurt Rasmussen og Anne Louise Bormann.
Appellanten, FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A, har påstået frifindelse, samt at indstævnte, B, skal betale 5.965,57 kr. til A med procesrente fra den 27. maj 2015.
B har påstået stadfæstelse.
As betalingspåstand udgør tilbagebetaling af det beløb på 5.000 kr. med procesrente, som A har betalt til B til opfyldelse af landsrettens dom.
FOA har supplerende anført bl.a., at fællestillidsrepræsentant Qs mail af 14. maj 2012, der indeholder det første af de udsagn, som A er dømt for i landsretten, er baseret på en samtale med A, som ikke har godkendt formuleringen. A har ikke anvendt ordet ”tvangsfodre”, men i stedet ordet ”tvangsspise”, og A kan ikke særskilt straffes for ordlyden af Qs mail. Der er ikke tale om et nyt anbringende for Højesteret, idet både LFS og A var parter i sagen for byret og landsret, og som påstandene dér var nedlagt, var der en specifik henvisning til de to bilag, der hidrørte fra henholdsvis LFS og A. Det var en central del af argumentationen for byret og landsret, at der skulle sondres mellem udsagn fremført af LFS og udsagn fremført af A.
FOA har endvidere anført, at udsagnene ”Angående mobning/chikane/forskelsbehandling og vanvittig situation på arbejdspladsen Børnehaven Ø, ..., X-by” og ”Jeg havde det endnu dårligere, da det gik ud over de stakkels små børn. De kan jo ikke forsvare sig selv” ikke er sigtelser omfattet af straffelovens § 267. For så vidt angår de øvrige udsagn, bestrides det ikke, at de er omfattet af straffelovens § 267, men de er straffri efter § 269, stk. 1.
Som følge af, at byret og landsret frifandt A for overtrædelse af straffelovens § 268, og B alene påstår stadfæstelse, skal Højesteret lægge til grund, at de sigtelser, der er indeholdt i de ni udsagn, ikke er fremsat eller udbredt af A mod bedre vidende, og at hun ikke har savnet rimelig grund til at anse dem for sande. Hvis der herefter overhovedet resterer noget råderum for domfældelse efter straffelovens § 267 i forbindelse med en underretning efter servicelovens § 153, er dette råderum meget snævert.
A har under sine forklaringer for byret og landsret understøttet hver af de sigtelser, hun er fremkommet med, ved at referere til konkrete episoder, hun har oplevet. Byretten fandt, at der var ført sandhedsbevis for i hvert fald en af disse sigtelser vedrørende en dreng, der blev sendt ud i vinterkulden uden jakke på, og denne sigtelse blev herefter ikke medtaget under anken.
Berettigelsen af underretningen skal adskilles fra ordvalget. Læses hendes underretning og erstattes få ord som ”Gestapo-metoder”, ”tvangsspise” og ”falsk” med andre ord, der beskriver alvoren, men dog ikke i sig selv er lige så stødende, vil underretningen stadig indeholde alvorlige beskyldninger, som A reelt ikke har mulighed for at føre noget sandhedsbevis for.
Hvis personale i pleje- og sundhedssektoren skal undlade at foretage sådanne underretninger af frygt for at blive straffet for injurier, udgør det et meget centralt samfundsmæssigt problem.
Udsagnet om ”Gestapo-metoder” skal læses i sammenhæng med den forudgående sætning om at holde en grædende dreng, hvilket ikke har været bestridt af B, og i sammenhæng med den umiddelbare tilføjelse: ”Hvordan kan en pædagog opføre sig sådan”.
Udsagnet om ”tvangsspise” skal læses som en del af samme afsnit, som omfatter den del, der er ført sandhedsbevis for. Det skal sammenholdes med As meget præcise og detaljerede forklaring om drengen CC, som er gengivet i landsrettens dom.
Udsagnet om en ”falsk indberetning” skal læses i sammenhæng med hele afsnittet, herunder særligt ”Alligevel syntes de fleste medarbejdere godt om det. Inkl. tillids- og sikkerhedsrepræsentant”. Det tegner således et billede af, at A kan have været en del af en gruppe med et andet synspunkt, men også i en sådan situation kan en underretning af tilsynsmyndigheden være helt på sin plads.
Der er ikke grundlag for tilkendelse af tort. Tilsynsmyndighedens konkrete håndtering af underretningen falder uden for As rådighed.
B har supplerende anført bl.a., at appellantens anbringende om, at A ikke kan dømmes for udsagnene fremsat i Qs mail af 14. maj 2012, er nyt og ikke bør tillades fremsat.
As ærekrænkende sigtelser er udtryk for en forsætlig smædekampagne, muligvis motiveret i hendes opsigelse og arbejdsrelaterede uoverensstemmelse med B.
Kravet til god tro, når der samtidig gælder en generel underretningspligt, må som minimum forstås som et krav om, at der på fremsættelsestidspunktet var en objektiv bestyrkelse af sandheden, og at A selv havde en sådan opfattelse af forholdene. I modsat fald vil underretningspligten medføre, at enhver ærekrænkende sigtelse fremsat mod en pædagog eller tilsvarende person med ansvar for børn, anses for fremsat i god tro.
Såvel A som LFS har erkendt, at udtalelsen om ”Gestapo-metoder” er en ærekrænkende sigtelse, som ikke burde være fremsat. Sigtelsen er allerede derfor ikke fremsat i god tro, men i bevidst skadevoldende øjemed. Sigtelsen er uhørt grov og falder klart uden for det område, som underretningspligten efter serviceloven berettiger til.
Selv efter As egne forklaringer er der heller ikke grundlag for de øvrige særdeles grove sigtelser, hun har fremsat.
Der forelå ikke nogen objektiv bestyrkelse, og det var heller ikke sagligt begrundet i barnets forhold, når A på baggrund af én konkret situation, hvor B bad et barn om at spise op, før det legede, indberettede B for at ”tvangsfodre børn til de kaster op af angst”. A begrunder alene sine sigtelser i 1-2 konkrete episoder, men i sin indberetning anklagede hun konsekvent B for tvangsfodring af alle børnene i hendes varetægt, selv om hun end ikke for byretten var i stand til at redegøre for, hvorfor hun sigtede B for at tvangsfodre børnene til de ”kaster op af angst”.
As egen forklaring viser således, at hun på indberetningstidspunktet vidste, at der ikke havde fundet tvangsfodring sted, og hendes indberetning er derfor sket i ond tro.
As egen forklaring om Bs angiveligt falske indberetning dokumenterer, at hun ikke på indberetningstidspunktet var klar over, om der var sket indberetning til kommunen. A har således på dette punkt handlet i ond tro. Det kunne herudover konstateres, at barnet havde blå mærker, og det ville ikke være en falsk eller uberettiget indberetning til kommunen, hvis B havde mistanke om, at disse mærker skyldtes overgreb.
Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem, som var mandatar for B for byret og landsret, blev erklæret konkurs den 4. maj 2015. Parterne i sagen for Højesteret har med konkursboet indgået en procesaftale, hvorefter konkursboet accepterer at være forpligtet af Højesterets afgørelse om sagsomkostninger for byret og landsret.
Indledningsvis bemærkes, at udsagnet ”Angående mobning/chikane/forskelsbehandling og vanvittig situation på arbejdspladsen Børnehaven Ø, ..., X-by”, der er overskrift til As redegørelse i mail af 21. maj 2012, ikke i sig selv kan anses som en sigtelse i straffelovens § 267’s forstand. Det samme gælder udsagnet ”Jeg havde det endnu dårligere, da det gik ud over de stakkels små børn. De kan jo ikke forsvare sig selv”.
Sagen angår herefter de resterende syv udsagn, som A er dømt for i landsretten. Der er ikke ført sandhedsbevis for nogen af udsagnene, og hovedspørgsmålet er, om de er fremsat i god tro til berettiget varetagelse af børnenes tarv, således at udsagnene er straffri efter straffelovens § 269, stk. 1.
Højesteret finder ikke grundlag for at afvise appellantens anbringende om, at A ikke kan dømmes for en formulering i mailen fra LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som hun ikke selv har anvendt. Da A ikke selv har anvendt udtrykket ”tvangsfodrer”, finder Højesteret, at der ved vurderingen af hendes udsagn skal ses bort fra dette udtryk.
Det følger af straffelovens § 269, stk. 1, at en sigtelse kan være straffri, selv om dens sandhed ikke bevises. Det er i denne situation en betingelse for straffrihed, at sigtelsen er fremsat i god tro, og at den, der har fremsat sigtelsen, enten har været forpligtet til at udtale sig eller har handlet til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse eller af eget eller andres tarv.
De udsagn, som sagen for Højesteret angår, blev fremsat over for den kommunale tilsynsmyndighed med det formål at få tilsynsmyndigheden til at reagere på forhold i børnehaven, som A opfattede som kritisable ud fra hensynet til børnenes tarv. I en sådan situation finder Højesteret, at A som ansat i børnehaven var berettiget til over for tilsynsmyndigheden at gøre rede for episoder, som hun havde overværet i børnehaven, og som hun opfattede som kritisable i forhold til børnenes trivsel. Hun har også været berettiget til at videregive oplysninger om kritisable forhold, som hun har fået fra andre ansatte eller forældre, når hun samtidig oplyste, at der var tale om noget, som hun ikke selv havde set.
Som nævnt er det en betingelse for straffrihed, at udsagnene er fremsat i god tro. Dette indebærer, at A i sin indberetning til tilsynsmyndigheden ikke må fremkomme med beskyldninger, som der ikke er rimelig dækning for i det, som hun selv har iagttaget, eller i det, som hun har hørt fra andre.
De beskyldninger, som A har fremsat, udspringer af konkrete episoder, som hun har afgivet forklaring om i byret og landsret. Højesteret lægger til grund, at de forklaringer, som hun har afgivet, svarer til hendes erindring om og hendes opfattelse af de omtalte episoder i børnehaven.
Afgørelsen af, om de fremsatte udsagn er straffri, beror herefter som udgangspunkt på, om der er rimelig dækning for dem i de faktiske episoder, som A har forklaret om i byret og landsret.
Når bortses fra udsagnet om ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave”, finder samtlige dommere, at A havde rimelig dækning for de omtvistede udsagn. Da der er tale om en indberetning til kommunen til varetagelse af børnenes tarv, findes det ikke at kunne føre til en anden bedømmelse, at A i sine udtalelser om forholdene på enkelte punkter er gået lidt videre, end der umiddelbart er dækning for i hendes forklaringer i retten.
Højesteret finder herefter, at seks af de syv udsagn må anses for fremsat i god tro til berettiget varetagelse af børnenes tarv, og at de derfor er straffri efter straffelovens § 269, stk. 1.
For så vidt angår udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” udtaler tre dommere – Lars Hjortnæs, Kurt Rasmussen og Anne Louise Bormann:
Efter vores opfattelse må udsagnet om, at ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave”, efter sin placering i mailen af 21. maj 2012 forstås som en tilkendegivelse om, at A anså Bs behandling af en dreng i en konkret situation, som var blevet beskrevet nærmere i mailen, for at være brutal eller grusom. Vi finder således, at udsagnet er direkte knyttet til den forudgående beskrivelse af den konkrete situation på en sådan måde, at det ikke er mest nærliggende at forstå det som en beskyldning mod B om at ønske at behandle børnehavens børn brutalt eller grusomt.
På denne baggrund finder vi, at dette udsagn i sammenhængen ikke har karakter af en sigtelse, og vi finder, at udsagnet under de foreliggende omstændigheder ikke er strafbart. Vi stemmer herefter for at tage As påstand om frifindelse og om tilbagebetaling til følge, idet vi bemærker, at der ikke er gjort indsigelse mod rentepåstanden.
Dommerne Jytte Scharling og Poul Dahl Jensen udtaler:
Vi finder, at udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” i sammenhængen må forstås som en beskyldning mod B om, at hun behandlede børn i børnehaven på en brutal måde. Der er dermed tale om en sigtelse for et forhold, der er egnet til at nedsætte B i medborgeres agtelse, jf. straffelovens § 267, stk. 1. Vi finder, at udsagnet om at anvende Gestapolignende metoder indebærer en grov og alvorlig beskyldning, som A ikke havde noget grundlag for at fremkomme med, heller ikke i det eksempel, som hun har omtalt umiddelbart forinden i mailen. For så vidt angår denne beskyldning har hun derfor efter vores opfattelse ikke været i god tro, og den er derfor ikke straffri efter § 269, stk. 1.
Vi stemmer herefter for, at A straffes med 5 dagbøder á 200 kr., og at hun i medfør af erstatningsansvarslovens § 26 skal betale B en godtgørelse for tort på 5.000 kr. Vi stemmer endvidere for, at udsagnet ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave” i medfør af straffelovens § 273, stk. 1, kendes ubeføjet.
Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at A frifindes, og således at B til A skal betale 5.965,57 kr. med procesrente fra den 27. maj 2015.
I sagsomkostninger for byret og landsret skal Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem under konkurs betale 50.000 kr. til A. I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 51.500 kr., hvoraf 1.500 kr. er retsafgift, til FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A.
B skal betale 5.965,57 kr. til A med procesrente fra den 27. maj 2015.
I sagsomkostninger for byret og landsret skal Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem under konkurs betale 50.000 kr. til A.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 51.500 kr. til FOA – Fag og Arbejde som mandatar for LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som mandatar for A.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Nylig afgørelse fra Norges Høyesterett om værneting ved direkte krav mod skadevolders P&I forsikring
Den norske Høyesterett har den 9. maj 2018 truffet en interessant afgørelse om værneting ved en skibskollision mellem internationale parter (HR-2018-869-A). Spørgsmålet var, om skadelidte kunne anlægge sag i Norge direkte mod skadevolders norske P&I forsikring og på den måde trække hele sagen til Norge, selvom hverken skadevolder eller skadelidte var norske og kollisionen heller ikke var sket i norsk farvand. Afgørelsen kommer kort tid efter den danske Højesteret har afgjort en lignende sag.
Den 16. december 2015 kolliderede to skibe i indonesisk farvand. Det ene skib, "Thorco Cloud", sank i forbindelse med kollisionen, mens det andet skib, "Stolt Commitment", fik begrænsede skader.
Efter kollisionen valgte ejeren og bareboatbefragteren af Thorco Cloud at anlægge sag i Norge mod Stolt Commitments norske P&I ansvarsforsikringsselskab (Gard). Ved et senere processkrift søgte de herefter at inddrage ejeren og bareboatbefragteren af Stolt Commitment som sagsøgte.
Der var tale om klassisk forum shopping. Kollisionen var ikke sket i norsk farvand. Ingen af skibene var registreret i Norge. Skibene var heller ikke ejet eller bareboatbefragtet af norske selskaber.
Ejeren og bareboatbefragteren af Thorco Cloud ønskede at trække sagen til Norge for at kunne påberåbe sig de norske regler om ansvarsbegrænsning. Det gjorde de ved at anlægge sagen mod den norske P&I forsikring (Gard) med henvisning til de norske regler om direkte krav mod ansvarsforsikringsselskaber og derefter "trække" ejeren og bareboatbefragteren af Stolt Commitment ind i sagen som yderligere sagsøgte, selvom ingen af disse selskaber var norske.
Lignende dansk sag
Den danske Højesteret har for nylig afgjort en på flere punkter lignende sag (Højesterets kendelse af 9. oktober 2017 i sagen mellem Assens Havn og Navigators Management). Den danske sag drejede sig om en skade forårsaget af et udenlandsk skib på en dansk havn. Rederen gik konkurs, og havnen anlagde derefter sag i Danmark direkte mod skibets engelske P&I forsikring.
Den engelske P&I forsikring påstod sagen afvist med henvisning til forsikringens værnetingsklausul som henviste sager til de engelske domstole. Sagen afhang herefter af en fortolkning af EU-Domsforordningen (nu Bruxelles-I forordningen). Højesteret forelagde spørgsmålet for EU-Domstolen, som svarede, at de relevante bestemmelser i Domsforordningen skal fortolkes sådan, at en skadelidt, der anlægger sag direkte mod skadevolders ansvarsforsikring, ikke er bundet af en værnetingsklausul i aftalen mellem det pågældende forsikringsselskab og skadevolder.
EU-Domstolens afgørelse betyder, at når en skadelidt efter det lands lov, som finder anvendelse på kravet, har ret til at rejse sit krav direkte mod skadevolders ansvarsforsikring, så kan forsikringsselskabet ikke over for skadelidte påberåbe sig det værneting, som er aftalt i forsikringen. Det gælder, selvom der er tale om en søforsikring (f.eks. en P&I forsikring).
Den danske Højesteret afgjorde herefter, at det var korrekt, at Assens Havn havde anlagt sagen mod den engelske P&I forsikring i Danmark. Højesteret vurderede, at dansk lov fandt anvendelse på kravet, eftersom skaden var sket i Danmark, og skadelidte var en dansk havn. Da skadevolderen var gået konkurs, kunne havnen dermed rette sit krav direkte mod P&I forsikringen i medfør af § 95, stk. 2 i den danske forsikringsaftalelov. Havnen var ikke bundet af værnetingsklausulen i P&I forsikringen (jf. EU-Domstolens afgørelse), og sagen kunne derfor anlægges på det sted, hvor skaden var sket, jf. Domsforordningens værnetingsregler i forsikringssager.
Omstændighederne i den norske sag var ikke helt de samme som i den danske. I den danske sag var skaden sket i Danmark, skadelidte var en dansk havn, og sagen blev anlagt i Danmark mod en engelsk P&I forsikrer. I den norske sag blev sagen anlagt i Norge mod en norsk P&I forsikrer, selvom skaden var sket i indonesisk farvand. Der var heller ikke nogen af parterne i den norske sag (bortset fra P&I forsikringen), som var hjemmehørende i Norge.
Ikke desto mindre bekræfter den norske afgørelse på flere punkter den danske.
Den norske Høyesteretts afgørelse
Den norske Høyesterett fandt, at spørgsmålet om hvorvidt der kunne anlægges sag mod P&I forsikringen i Norge skulle behandles efter de særlige værnetingsregler i forsikringssager i Luganokonventionens afdeling 3. Det følger bl.a. af disse regler (som svarer til reglerne i Bruxelles-I forordningen), at et forsikringsselskab kan sagsøges ved retterne i den stat, på hvis område selskabet er hjemmehørende, og at det også gælder i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et sådant direkte krav.
Flertallet af dommerne i Høyesterett hæftede sig herefter ved, at det er en betingelse, at der er hjemmel til at skadelidte kan rejse sit krav direkte mod skadevolders ansvarsforsikring. Der skal derfor i første omgang - på samme måde som i den danske Højesteretssag - foretages et lovvalg (efter almindelige lovvalgsregler i norsk international privatret) for at finde ud af, hvilket lands lov, som finder anvendelse på kravet, og om der efter disse regler overhovedet er hjemmel til at skadelidte kan rejse sit krav direkte mod skadevolders ansvarsforsikring.
Inden sagen kom for den norske Høyesterett havde sagen været afgjort i den norske Lagmannsretten (landsretten), som var kommet frem til, at det var berettiget at anlægge sagen mod P&I forsikringen i Norge allerede baseret på den almindelige regel om bopælsværneting i Luganokonventionens artikel 2, nr. 1.
Lagmannsretten mente også, at det var berettiget at inddrage ejeren og bareboatbefragteren af Stolt Commitment som yderligere sagsøgte, selvom disse selskaber ikke var norske. Dette på baggrund af Luganokonventionens artikel 6, nr. 1 om kumulation.
Det var flertallet af dommerne i Høyesterett ikke enig i. Flertallet fandt, at det var forkert at anvende det almindelige bopælsværneting i Luganokonventionens artikel 2, nr. 1. Spørgsmålet om værneting skulle afgøres efter de særlige værnetingsregler i forsikringssager i Luganokonventionens artikel 3 (artikel 11, nr. 2), og at det følger heraf, at der skal være hjemmel til direkte krav for at reglerne har anvendelse.
Den norske forsikringsaftalelov indeholder en bestemmelse om direkte krav, som minder om § 95 i den danske forsikringsaftalelov. Høyesterett mente ikke, at denne bestemmelse i sig selv var nok til at sige, at norsk ret fandt anvendelse på kravet. Der skulle være foretaget et lovvalg efter de almindelige regler i norsk international privatret, for at finde ud af, hvilket lands lov, der fandt anvendelse på kravet mod P&I forsikringen. Kun hvis der var hjemmel til direkte krav mod P&I forsikringen efter den lov, som fandt anvendelse, ville sagen kunne anlægges i Norge.
Høyesterett fandt på den baggrund, at Lagmannsrettens afgørelse om at der var værneting for kravet mod P&I forsikringen var bygget på en forkert lovanvendelse. Lagmannsretten skulle have anvendt reglerne i Luganokonventionens afdeling 3 (artikel 11, nr. 2) og herefter foretaget et lovvalg for at finde ud af, hvilket lands lov, som fandt anvendelse. Det havde Lagmannsretten ikke gjort, og derfor ophævede Høyesterett afgørelsen og sendte sagen tilbage til Lagmannsretten med henblik på fornyet prøvelse.
Høyesterett tog ikke stilling til spørgsmålet om, det var berettiget at inddrage ejeren og bareboatbefragteren af Stolt Commitment som yderligere sagsøgte. Dette spørgsmål afhang i første omgang af om der overhovedet var værneting for kravet mod P&I forsikringen.
Selvom den norske sag på flere punkter er forskellig fra den danske, så bekræfter afgørelsen nogle forhold, som det må antages også vil være relevante, hvis en dansk domstol præsenteres for en sag under lignende omstændigheder.
For det første, at det er de særlige regler i Bruxelles-I forordningen/Lugano konventionen om kompetence i forsikringssager, som skal anvendes, når det skal vurderes, om en skadelidt kan anlægge sag direkte mod skadevolders P&I forsikring. Det må antages at gælde tilsvarende for Bruxelles-I forordningen som for Luganokonventionen.
For det andet, at det er en betingelse for at anvende de særlige regler om værneting i forsikringssager, at der efter det lands lov, som finder anvendelse på kravet, overhovedet er hjemmel til direkte krav. Der skal derfor foretages et lovvalg, jf. herved også den danske Højesteretsafgørelse. I den danske sag lagde Højesteret vægt på, at sagen havde nærmest tilknytning til Danmark, fordi skaden var sket i Danmark og skadelidte var en dansk havn. Det bliver interessant at se, hvordan den norske Lagmannsrett vil behandle lovvalgsspørgsmålet, nu hvor Høyesterett har pålagt dem at se på sagen igen.
For det tredje, hvis der er hjemmel til direkte krav efter den lov, som finder anvendelse (i både Danmark og Norge er der f.eks. hjemmel til direkte krav, hvis skadevolder er gået konkurs, jf. reglerne i forsikringsaftaleloven), så kan skadelidte anlægge sag på et af de steder, som følger af værnetingsreglerne i forsikringssager - f.eks. i det land, hvor forsikringsselskabet er hjemmehørende eller på det sted, hvor skaden er sket.
Hvis Lagmannsretten ved sin fornyede prøvelse kommer frem til, at der er værneting for kravet mod P&I forsikringen, så er næste spørgsmål, om der så også er værneting for kravet mod ejeren og bareboatbefragteren af Stolt Commitment. Dette spørgsmål blev ikke afgjort af Høyesterett, så her må vi også vente på Lagmannsrettens fornyede afgørelse.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Sø- og Handelsretten Anke af civilretlige domme
Sø- og Handelsretten Sø- og Handelsretten Civile sager Anke
Civil vejledning
Nye ankeregler
Anke af civilretlige domme
Sø- og Handelsrettens civilretlige domme kan af parterne ankes til Højesteret eller landsret, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
Anke sker ved indlevering af ankestævning til Sø- og Handelsretten inden ankefristens udløb med angivelse af, til hvilken ret (Højesteret, Vestre Landsret eller Østre Landsret) der ankes.
Anke til Højesteret kan ske i alle sager.
Hvis Højesteret ikke er enig i, at sagen er principiel og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller andre særlige grunde i øvrigt taler for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans, afviser Højesteret anken ved kendelse. Appellanten har herefter 14 dage til at anke sagen til landsret, jf. retsplejelovens § 368, stk. 6. Sker dette ikke, står Sø- og Handelsrettens dom ved magt.
For ankesager, der ikke har økonomisk værdi eller en økonomisk værdi på op til 50.000 kr., skal der betales en retsafgift på 1.500 kr., der er minimumsafgiften for Højesteret.
For ankesager, der har en økonomisk værdi på over 50.000 kr., beregnes en retsafgift på 750 kr. af de første 50.000 kr. med tillæg af 375 kr. og 1,8% af det beløb, der overstiger 50.000 kr. - dog altid minimum 1.500 kr.
Retsafgiften kan højest udgøre 112.500 kr.
Retsafgiften i sager, der angår prøvelse af myndighedsudøvelse, kan maksimalt udgøre 3.000 kr. i Højesteret.
Anke kan også ske direkte til landsret.
Kravene til ankestævningens indhold fremgår af retsplejelovens § 373.
Sager, hvor der efter retsplejelovens kapitel 22 ville være værneting ved en byret i Jylland, skal således ankes til Vestre Landsret, mens sager med værneting efter kapitel 22 i resten af landet skal ankes til Østre Landsret.
Ønsker modparten, at Højesteret skal behandle ankesagen, afgiver denne part svarskrift direkte til Højesteret, jf. retsplejelovens § 368, stk. 5, og landsrettens videre behandling af sagen afventer herefter, at Højesteret har taget stilling til, om sagen skal behandles af Højesteret.
For ankesager, der ikke har økonomisk værdi eller en økonomisk værdi på op til 50.000 kr., skal der betales en retsafgift på 750 kr.
For ankesager, der har en økonomisk værdi på over 50.000 kr., beregnes en retsafgift på 750 kr. af de første 50.000 kr. med tillæg af 250 kr. og 1,2% af det beløb, der overstiger 50.000 kr.
Retsafgiften kan højest udgøre 75.000 kr.
Retsafgiften i sager, der angår prøvelse af myndighedsudøvelse, kan maksimalt udgøre 2.000 kr.
Bestemmelser om sagsomkostninger i domme afsagt af Sø- og Handelsretten
Bestemmelser om sagsomkostninger i domme afsagt af Sø- og Handelsretten, kan kun ankes særskilt til Højesteret eller landsret med tilladelse fra Procesbevillingsnævnet, jf. retsplejelovens § 368, stk. 8.


text:
Skat.dk: Kurstab - gæld - omkostninger - kapitalfondsopkøb
20 Oct 2015 13:09
19 Oct 2015 11:17
1. afdeling, 163/2014
Kapitalindkomst og fradrag i kapitalindkomsten + Selskabsbeskatning
Virksomhedsobligationer, låneaftale, kreditformidling, investeringsbanker, låneomkostninger
Landsretten var nået til et andet resultat (SKM2014.576.ØLR).
Kursgevinstloven § 26, stk. 4 (dagældende)
Den juridiske vejledning 2015-2 C.B.1.7.8
Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Poul Dahl Jensen, Oliver Talevski og Jens Kruse Mikkelsen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 6. afdeling den 4. august 2014.
Appellanten, H1 A/S, har nedlagt principal påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabet har fradragsret for afholdte låneomkostninger til F1 og F2 på 12.893.985 EUR (96.704.888 kr.) i indkomståret 2006 og 106.015 EUR (795.113 kr.) i indkomståret 2007. H1 A/S har subsidiært nedlagt påstand om hjemvisning af skatteansættelsen for indkomstårene 2006 og 2007 til fornyet behandling ved SKAT med henblik på fastlæggelse af, hvor stor en del af de af H1 til F1 og F2 afholdte låneomkostninger på i alt 13.000.000 EUR (97.500.001 kr.) der er fradragsberettiget.
Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, dog således at ministeriet anerkender, at H1 er berettiget til fradrag for advokatudgifter til advokatfirmaet R2 med 152.675,60 kr. for indkomståret 2006 og med 1.236,80 kr. for indkomståret 2007.
Parterne har under sagens behandling for Højesteret indgået forlig om den del af sagen, der angik spørgsmål om fradrag for udgifter til revisionsfirmaet R1, G1 Ltd. og advokatfirmaet R2, jf. Skatteministeriets påstand.
Sagen angår for Højesteret, om H1 A/S efter den dagældende bestemmelse i kursgevinstlovens § 26, stk. 4 (nu stk. 3), har ret til fradrag for et vederlag på 13 mio. EUR, som selskabet betalte til F1 og F2 i forbindelse med optagelse af et lån ved salg af virksomhedsobligationer for nominelt 400 mio. EUR. Vederlaget udgjorde 3,25 % af lånets nominelle værdi.
Af de 13 mio. EUR betegnes de 11 mio. EUR i en honoraraftale af 10. marts 2005 som en garantiprovision og i købsaftale af 14. marts 2005 som en
kombineret administrations-, garanti- og salgsprovision, der skal betales ... som vederlag for aftalen med bankerne om, at de hver især skal tegne og betale for de Udbudte Værdipapirer.
De 2 mio. EUR betegnes i begge aftaler som et incitamentshonorar.
Efter den dagældende bestemmelse i kursgevinstlovens § 26, stk. 4, opgøres gevinst eller tab på gæld som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen af gælden og værdien ved frigørelsen eller indfrielsen. Ifølge forarbejderne til bestemmelsen (jf. Folketingstidende 1996-97, tillæg A, lovforslag nr. L 194, s. 4102) kan omkostninger i forbindelse med erhvervelse af fordringer og stiftelse af gæld, f.eks. gebyrer, kurtage, stiftelsesprovision og stempelafgifter, tillægges den faktiske anskaffelsessum, og tilsvarende kan omkostninger i forbindelse med afståelse og indfrielse fradrages i den faktiske afståelsessum henholdsvis indfrielsessummen. Når henses til karakteren af de eksempler på låneomkostninger, som er nævnt i bestemmelsens forarbejder, skal der - som fastslået i Højesterets dom af 22. december 2011 (SKM2012.2.HR) - være tale om omkostninger, som kan henføres til selve gældens etablering eller indfrielse, for at omkostningerne kan fradrages.
Højesteret tiltræder, at det ved låneoptagelse ikke er afgørende for fradragsretten efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4, om en finansiel virksomhed har virket som långiver eller som formidler af lån. Det afgørende er, om de ydelser, som omkostningen vedrører, kan henføres til selve gældens etablering eller indfrielse.
Højesteret finder, at det vederlag på 13 mio. EUR, som H1 har betalt til bankerne for at gennemføre og garantere for salget af virksomhedsobligationer, herunder at udarbejde et prospekt til potentielle købere af obligationerne, må anses for et gebyr, en kurtage eller en stiftelsesprovision som nævnt i forarbejderne til kursgevinstlovens § 26, stk. 4, eller må sidestilles hermed.
Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at der i beløbet på 13 mio. EUR indgår vederlag for ydelser, som ikke kan henføres til selve gældens etablering, herunder vederlag for den form for rådgivning, som efter Højesterets dom af 27. januar 2014 (SKM2014.87.HR) ikke giver ret til fradrag efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4. Det bemærkes herved, at F1 og F2 også har bistået H1 med rådgivning om helt eller delvis salg af virksomheden til H1 moder. Der er imidlertid indgået særskilte aftaler herom, og H1 betalte i alt 2,5 mio. EUR for denne rådgivning. H1 har anerkendt, at der ikke er fradragsret for beløbet på 2,5 mio. EUR, og beløbet indgår ikke i H1s påstand.
Herefter tager Højesteret H1s principale påstand til følge.
Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 1.500.000 kr. og af retsafgift for Højesteret med 6.000 kr., i alt 1.506.000 kr.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1 A/S har fradragsret for afholdte låneomkostninger til F1 og F2 på 12.893.985 EUR (96.704.888 kr.) i indkomståret 2006 og 106.015 EUR (795.113 kr.) i indkomståret 2007.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 1.506.000 kr. til H1 A/S. Det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
SIRIUS advokater » Højesteret afsiger dom i en principiel sag om handelsagenter
Højesteret afsiger dom i en principiel sag om handelsagenter
Højesteret afsagde den 12. marts 2019 dom i en principiel sag om ophævelse af en handelsagentaftale for lægemidler og ændrede herved Østre Landsrets dom i sagen. Sagen var oprindeligt afgjort af Sø- og Handelsretten, som havde fundet, at agentaftalen var ophævet med urette af agenturgiveren og derfor havde tilkendt agenten erstatning og godtgørelse for den uberettigede ophævelse af agentaftalen. Østre Landsret derimod, havde fundet, at ophævelsen af agentaftalen var berettiget, idet agenten ikke ville underskrive en såkaldt ”Standard Operating Procedure” (SOP), selv om denne afveg fra den indgåede agentaftale. Sagen var indbragt for Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse, da nævnet anså sagen for principiel.
Advokat Søren Stenderup Jensen fra SIRIUS advokater førte sagen i Højesteret for agenten.
En agent og et lægemiddelfirma indgik i foråret 2010 en agentaftale, hvor agenten blev udpeget som eksklusiv handelsagent for lægemiddelfirmaet i Danmark, Norge, Sverige og Finland.
Parterne aftalte en uopsigelighedsperiode på 5 år fra agentaftalens ikrafttrædelsesdato, dvs. frem til foråret 2015, dog således at agentaftalen kunne opsiges efter 2 år, for så vidt angik nogle af de omfattede produkter. Uopsigelighedsperioden blev aftalt som konsekvens af, at der skulle opnås markedsføringstilladelse til nogle af produkterne, før de kunne sælges på markedet. For at agentaftalen kunne blive rentabel for agenten, var det derfor en forudsætning, at aftalen havde en vis løbetid. De øvrige produkter var derimod registrerede og lancerede og kunne derfor skabe omsætning og dermed provision fra agentaftalens indgåelse.
Agentaftalen blev lovligt delopsagt for så vidt angik produkter med virkning fra foråret 2012.
Efter delopsigelsen fortsatte agenten arbejdet med introduktion af henholdsvis de produkter, som fortsat var omfattet af agentaftalen. Disse produkter blev dog forsinkede flere gange og blev derfor først introduceret på markedet den 15. oktober 2012 den 4. februar 2013.
I maj 2013 ophævede medicinalfirmaet agentaftalen, idet man gjorde gældende, at agenten væsentligt havde misligholdt aftalen på 4 punkter, hvoraf agentens nægtelse af at underskrive en SOP var den væsentligste af disse begrundelser.
Sø og Handelsretten dømte medicinalfirmaet til at betale erstatning og godtgørelse med 800.000 kr. til agenten, idet retten ikke fandt det godtgjort, at agenten havde misligholdt agentaftalen ved ikke at tiltræde SOP’en, ligesom retten heller ikke fandt det godtgjort, at agenten havde gjort sig skyldig i misligholdelse i relation til mangelfuld rapportering til medicinalfirmaet og overskridelse af frister mv.
Advokat Gitte Løvgren Larsen fra SIRIUS advokater førte sagen i Sø- og Handelsretten for agenten.
For Østre Landsret var der gennemført et syn og skøn, hvor skønsmanden bl.a. udtalte, at den af sagen omfattede SOP’en i sin opbygning mv. var normal for branchen, ligesom skønsmanden ikke vurderede, at den var kommercielt byrdefuld for agenten. Desuden udtalte skønsmanden, at en agent ikke bør underskrive en SOP, hvis man er i tvivl om forståelsen af den. Derudover havde medicinalfirmaet frafaldet de øvrige begrundelser for, at der forelå en væsentlig misligholdelse af agentaftalen.
Advokat Gitte Løvgren Larsen fra SIRIUS advokater førte sagen i Østre Landsret for agenten.
Sagen var indbragt for Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse, da nævnet anså sagen for principiel i forhold til, hvornår en agentaftale kan ophæves.
Højesteret afsagde dom i sagen den 6. marts 2019 og stadfæstede Sø- og Handelsrettens begrundelse:
”Som anført af Sø- og Handelsretten er bestemmelserne i SOP’en – navnlig om agentens mulighed for at give kunderne information om produkterne og svare på spørgsmål selv – formuleret på en sådan måde, at [agenten] med rette kunne rejse spørgsmål, om [agenten] fortsat kunne fungere som selvstændig agent i henhold til agentaftalen. [Agenturgiveren] besvarede ikke [agentens] anmodning om at få klargjort disse spørgsmål, men fastholdt blot, at [agenten] var forpligtet til at underskrive SOP’en. I hvert fald under disse omstændigheder finder Højesteret, at det er uden betydning for spørgsmålet om væsentlig misligholdelse fra[agentens] side, om SOP’en som anført i skønserklæringen må anses for sædvanlig i branchen og ikke kan anses for væsentligt kommercielt byrdefuld for [agenten].
Herefter og i øvrigt af de grunde, som Sø- og Handelsretten har anført, tiltræder Højesteret, at [agenten] ikke har gjort sig skyldig i væsentlig misligholdelse af agentaftalen, og at [agenturgiveren] som følge heraf skal betale i alt 800.000 kr. i erstatning og godtgørelse.”
Sagen blev for Højesteret ført af advokat Søren Stenderup Jensen med bistand af advokatfuldmægtig Ida Caroline Bjerregaard. Søren Stenderup Jensen har tidligere ført en lang række sager (>25) for Højesteret.
SIRIUS advokaters bemærkninger til dommen
Dommen bekræfter, at en agentaftale alene kan ophæves, når der foreligger en væsentlig misligholdelse fra den ene parts side.
En agents manglende underskrivelse af en SOP, der indeholder bestemmelser, der afviger fra agentaftalens bestemmelser, kombineret med, at agenturgiveren ikke vil besvare spørgsmål om SOP’en fra agenten, udgør ikke en sådan væsentlig misligholdelse. Med formuleringen ”i hvert fald under disse omstændigheder” har Højesteret samtidig tilkendegivet, at man kan forstille sig situationer, hvor en agents nægtelse af at underskrive en SOP, der ikke strider mod agentaftalen, kan udgøre en væsentlig misligholdelse af agentaftalen.
Endvidere bekræftede Højesteret, at beregningen af erstatning for tabt omsætning skal beregnes på baggrund af historiske tal, medmindre der ikke foreligger historiske tal for en passende periode f.eks. på grund af opstart af salg af et produkt; i så fald skal tal fra agenturgivers eget salg eller fra en ny agents salg anvendes til beregning af agentens omsætningstab.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret