text:
Skat.dk: Opgørelse af afskrivningsgrundlaget for investorer i anpartsprojekter II - styresignal
14 Apr 2009 10:38
08-179033
Afskrivning, afskrivningsgrundlag
Styresignalet beskriver på baggrund af de seneste afgørelser SKATs opfattelse af gældende ret med hensyn til, hvorledes investorer i anpartsprojekter skal opgøre deres afskrivningsgrundlag. Det fremgår bl.a. af styresignalet, at praksis vedrørende "brugte anparter" ændres med virkning for anparter, der erhverves efter offentliggørelsen af dette styresignal. Praksisændringen betyder, at det i alle tilfælde bliver afgørende for opgørelsen af afskrivningsgrundlaget, hvad betalingen reelt dækker over, således at den del, der vedrører udbyderhonorar m.v., også for så vidt angår "brugte anparter", anses for ikke-fradragsberettigede etableringsudgifter. Styresignalet supplerer SKAT-meddelelsen SKM2008.390.SKAT, der blev offentliggjort på SKATs hjemmeside den 30. april 2008.
Ligningsvejledningen 2009-1 E.C.1.2.2
Ligningsvejledningen 2009-1 E.C.2.4.1
Ligningsvejledningen E.A.2.1.4.2
I meddelelsen SKM2008.390.SKAT, der blev offentliggjort den 30. april 2008, redegjorde SKAT for sin opfattelse af gældende ret med hensyn til, hvorledes investorer i anpartsprojekter vedrørende fast ejendom skal opgøre deres afskrivningsgrundlag. Efter dette tidspunkt er der fremkommet yderligere praksis af væsentlig betydning på området, og denne praksis giver SKAT anledning til at uddybe og nuancere den beskrivelsen, der fremgår af SKM2008.390.SKAT, og til at justere SKATs praksis. Der er især grund til at foretage en justering på baggrund af Højesterets domme af henholdsvis 15. maj 2008 og 25. november 2008 (offentliggjort som SKM2008.465.HR og SKM2008.967.HR). Men også Landsskatterettens kendelser af henholdsvis 14. maj 2008, 9. juli 2008 og 21. oktober 2008 (offentliggjort som SKM2008.579.LSR, SKM2008.776.LSR og SKM2008.984.LSR) samt Østre Landsrets dom af 16. februar 2009 (SKM2009.196.ØLR) må fremdrages i den forbindelse.
1. De nye afgørelser
Højesteretsdommen af 15. maj 2008 (SKM2008.465.HR) angik et spørgsmål om fradragsret for udgifter til markedsundersøgelser samt advokat og revisor, jf. ligningslovens § 8 I og § 8 J, for en investor i et ejendomsinvesteringsprojekt. Sagen endte med stadfæstelse af landsrettens dom (SKM2007.41.ØLR), der er omtalt i meddelelsen SKM2008.390.SKAT. I landsretssagen havde den pågældende investor nedlagt en subsidiær påstand om, at de omtvistede udgifter kunne medregnes i afskrivningsgrundlaget, men ved landsrettens dom fik han hverken medhold i påstanden om fradragsret eller afskrivningsret. For Højesteret valgte investoren at frafalde den subsidiære påstand om afskrivningsret, og derfor behøvede Højesteret alene at tage stilling til spørgsmålet om fradragsret i medfør af ligningslovens § 8 I og § 8 J.
I landsretssagen var dokumentationen vedrørende advokat- og revisorudgifterne utilstrækkelig, men for Højesteret var dokumentationen i orden. Det betød, at det i højesteretssagen stod fast, at der var afholdt udgifter til såvel markedsundersøgelser som advokat og revisor i forbindelse med etableringen af det ejendomsinvesteringsprojekt, som sagen drejede sig om. Alligevel fik den pågældende investor ikke fradrag for noget som helst - hverken udgifterne til markedsundersøgelser eller advokat- og revisorudgifterne. Det fremgår af dommen, at Højesteret lagde afgørende vægt på, at alle udgifterne var afholdt af projektudbyderen - som en art produktionsomkostninger - som led i fremstillingen af det færdige projekt, som projektudbyderen udbød til salg til sine kunder. Investorerne var projektudbyderens kunder. Projektudbyderen havde selv fradragsret for sine egne produktionsomkostninger, herunder udgifterne til markedsundersøgelser, advokat og revisor. Men fradragsretten tilkom alene projektudbyderen. Investorerne fik således ikke ret til at fradrage de udgifter, som projektudbyderen havde afholdt i forbindelse med udarbejdelsen af sit produkt - det færdige projekt. At investorerne gennem betalingen af honoraret til projektudbyderen gav denne fuld dækning for alle udgifterne, kunne ikke føre til et andet resultat.
Domspræmisserne viser i øvrigt, at der ikke er grund til at foretage en opdeling af honoraret til projektudbyderen i forskellige delelementer - heller ikke selv om der i aftalen mellem investorerne og projektudbyderen er foretaget en sådan opdeling. I den konkrete sag var et beløb på 385.000 kr. afregnet som "rådgivningshonorar," og et beløb på 6,8 mio. kr. var afregnet som honorar til udbyderen for "byggeteknisk gennemgang af projektet, prospektudarbejdelse, transaktionsomkostninger, formidlingshonorar, finansieringsomkostninger m.v." Men Højesteret udtalte, at beløbet på 385.000 kr. "ligesom beløbet på 6,8 mio. kr." havde karakter af "honorar til I/S HH i dets egenskab af projektudvikler og -udbyder." Højesterets synspunkt er altså, at parterne kan kalde honoraret til projektudbyderen, hvad de vil - det er ikke afgørende for den skattemæssige behandling af honoraret. Det afgørende er alene, hvad honoraret i realiteten dækker over. Dommen viser således også, at der ikke er mulighed for at "udstykke" honoraret på diverse udgifter, som er afholdt af projektudbyderen som led i udarbejdelsen af det færdige projekt med den virkning, at investorerne får fradrag for disse udgifter.
Dommen indebærer et opgør med en betragtning, som Vestre Landsret synes at have lagt til grund i sin dom SKM2005.450.VLR, og som også er kommet til udtryk i enkelte ligningsrådsafgørelser, herunder f.eks. SKM2004.25.LR Betragtningen går ud på, at hvis investorerne har sparet diverse udgifter, som ellers ville have været sædvanlige handelsomkostninger ved erhvervelsen af en fast ejendom, fordi projektudbyderen selv har afholdt disse udgifter (som led i udarbejdelsen af det færdige projekt), skal en (skønsmæssigt fastsat) del af udbyderhonoraret medregnes som en del af den afskrivningsberettigede anskaffelsessum. Efter SKATs opfattelse betyder højesteretsdommen, at denne betragtning må anses for uholdbar. Det betyder f.eks., at hvis projektudbyderen som led i udarbejdelsen af det færdige projekt selv udfører sædvanligt mæglerarbejde, og at investorerne derfor sparer udgiften til ejendomsmægler, kan investorerne ikke medregne en skønsmæssigt fastsat del af udbyderhonoraret i afskrivningsgrundlaget, svarende til den sparede ejendomsmæglerudgift.
I det omfang projektudbyderen har foretaget egentlige udlæg for investorerne og derefter har søgt refusion for disse udlæg hos investorerne, er disse dog ikke afskåret fra at medregne disse udlæg i afskrivningsgrundlaget på samme måde, som hvis investorerne selv havde betalt de pågældende udgifter direkte. Der kan f.eks. være tale om udgifter til tinglysning og stempel af skøde i udlandet eller til teknisk bistand i forbindelse med gennemgang af ejendommen, men også advokatsalær og ejendomsmæglersalær til advokater og ejendomsmæglere, som har ydet bistand i forbindelse med erhvervelsen af ejendommen. Betingelsen er dog, at der netop kun er tale om refusion af udgifter, som projektudbyderen har afholdt på investorernes vegne. Hvis projektudbyderen har gjort de pågældende udgifter til fremmed bistand m.v. til sine egne produktionsomkostninger ved selv at foretage fradrag for udgifterne i sit eget regnskab, er der ikke tale om udgifter, som kommer investorerne ved. I så fald har de hverken adgang til fradrag eller afskrivning for så vidt angår disse udgifter.
Højesteretsdommen af 25. november 2008 (SKM2008.967.HR) angår det helt centrale spørgsmål om investorernes mulighed for at medregne udgiften til projektudbyderens honorar i afskrivningsgrundlaget. Afskrivningsgrundlaget er den kontante anskaffelsessum for den afskrivningsberettigede bygning og installationerne, men efter fast praksis medregnes egentlige handelsomkostninger som en del af anskaffelsessummen. Som eksempler på sådanne handelsomkostninger er advokat- og mæglersalær samt stempel- og tinglysningsafgifter vedrørende skødet som nævnt i Ligningsvejledningen. Det samme gælder udgifter til byggeteknisk gennemgang og til eventuel vurdering af ejendommen.
I højesteretssagen gjorde en investor gældende, at hans udgift til projektudbyderens honorar var af samme karakter som sædvanlige ejendomsmæglerudgifter m.v., og at udgiften derfor burde anses for en handelsomkostning og medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen - og dermed afskrivningsgrundlaget. Han fik imidlertid hverken medhold i landsretten eller i Højesteret.
Landsrettens dom (SKM2005.450.VLR) var den første dom om den skattemæssige behandling af udbyderhonorar i forbindelse med ejendomsinvesteringsprojekter. Dommen er omtalt i meddelelsen SKM2008.390.SKAT. Efter denne dom er der afsagt yderligere en række landsretsdomme, hvor det ligeledes er statueret, at udbyderhonoraret ikke kan medregnes i afskrivningsgrundlaget. Også disse domme er omtalt i meddelelsen SKM2008.390.SKAT. Ved dommen af 25. november 2008 (SKM2008.967.HR) har Højesteret for første gang taget stilling til spørgsmålet, og Højesteret har altså tiltrådt den konklusion, som fremgår af landsretternes domme: Udbyderhonoraret har ikke karakter af en handelsomkostning, som kan medregnes i afskrivningsgrundlaget.
Højesteret har ikke stadfæstet landsrettens dom i henhold til grundene. Højesteretsdommen er klar og enkel. Højesteret fastslår, at handelsomkostninger, der efter praksis kan medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget, alene består af "sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, jf. herved Højesterets domme gengivet i SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR." Yderligere fastslår Højesteret, at honoraret til projektudbyderen, I/S G1 DK, "vedrører den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet." Derfor er det ikke en udgift, som kan henføres til "berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet." Det er altså ikke en handelsomkostning, og den kan derfor ikke medregnes i afskrivningsgrundlaget. Højesteret supplerer med en bemærkning om, hvad der så er tale om. Der er simpelthen tale om en udgift, "som angår etablering af erhvervsvirksomheden K/S H1 UK, jf. statsskattelovens § 6." Det betyder, at den skal bedømmes i overensstemmelse med det skatteretlige udgangspunkt om behandlingen af etableringsudgifter ifølge statsskatteloven. De er hverken fradragsberettigede eller afskrivningsberettigede.
Som nævnt ovenfor indebærer højesteretsdommen SKM2008.465.HR et opgør med landsrettens synspunkt om, at der kan foretages en opdeling af udbyderhonoraret i en afskrivningsberettiget del og en ikke afskrivningsberettiget del, afhængigt af sparede handelsomkostninger for investorerne. SKM2008.967.HR er således på linie med SKM2008.465.HR for så vidt, at hele udbyderhonoraret bedømmes på samme måde. Hele honoraret er en etableringsudgift, som hverken kan fradrages eller afskrives. Der var nedlagt subsidiære påstande i sagen, som ellers gjorde det muligt at foretage en opdeling, hvis Højesteret mente, at det ville være den rette løsning.
Ved Østre Landsrets dom af 16. februar 2009 (SKM2009.196.ØLR) er det fastslået, at det ikke er udtryk for en praksisændring med tilbagevirkende kraft, når udgiften til udbyderhonoraret eller "finders fee" ikke kan inddrages i afskrivningsgrundlaget. Endvidere bekræftes det også i denne dom, at der ikke kan opnås fradrag for et i aftalen udskilt såkaldt "rådgivningshonorar" til projektudbyderen i det omfang, der i realiteten er tale om en del af honoraret for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Et sådant "rådgivningshonorar" til projektudbyderen udgør i realiteten en del af det samlede udbyderhonorar og kan derfor heller ikke medregnes i afskrivningsgrundlaget. Det er en etableringsudgift som fastslået ved Højesterets dom SKM2008.967.HR.
Der er god overensstemmelse mellem de nye domme og de to højesteretsdomme, som nævnes i præmisserne til højesteretsdommen SKM2008.967.HR. Der er tale om SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR. Disse domme angik spørgsmålet om, hvorvidt nogle advokat- og revisorudgifter var omfattet af ligningslovens § 8 J, stk. 3, eller § 8 J, stk. 1. Hvis udgifterne skulle bedømmes som handelsomkostninger i forbindelse med erhvervelsen af en bestemmende aktiepost, var de omfattet af § 8 J, stk. 3, og ville derfor ikke kunne fradrages i medfør af § 8 J, stk. 1. I de pågældende sager havde landsretten statueret, at de pågældende udgifter til advokat- og revisorbistand var typiske i forbindelse med aktiekøb. Bistanden omfattede bl.a. deltagelse i forhandlinger med sælger, due diligence, rådgivning om skattemæssige forhold og om selskabsstruktur, transaktionsalternativer samt udarbejdelse af købsaftale og andre dokumenter. Da landsretten anså bistanden og udgifterne for et naturligt led i erhvervelsen af aktierne, blev det lagt til grund, at udgifterne skulle bedømmes som handelsomkostninger, jf. § 8 J, stk. 3. Fradrag i medfør af § 8 J, stk. 1, var derfor ikke mulig. Højesteret erklærede sig enig i, at udgifter af den pågældende karakter var "almindeligt forekommende" ved virksomhedsudvidelse af den omhandlede art. Imidlertid fastslog Højesteret, at det var uholdbart at lægge afgørende vægt på, "om udgifterne er et naturligt led i aktieerhvervelsen og har nær og direkte tilknytning dertil." Det ville være et alt for bredt afgrænsningskriterium for handelsomkostninger, omfattet af § 8 J, stk. 3. Om handelsomkostninger, omfattet af § 8 J, stk. 3, udtalte Højesteret, at disse "alene omfatter sådanne udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser. Andre udgifter til bistand fra advokat og revisor, herunder bistand i form af undersøgelser, rådgivning, deltagelse i forhandlinger og udfærdigelse af kontrakter, kan ikke anses for tillæg til købesummen."
SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR angår alene afgrænsningen af handelsomkostninger i henhold til ligningslovens § 8 J, stk. 3, i forhold til § 8 J, stk. 1. Men ved henvisningen til disse domme i præmisserne til SKM2008.967.HR har Højesteret nu markeret, at den samme snævre afgrænsning af handelsomkostningsbegrebet, som blev foretaget i disse domme, også gælder mere generelt. Det betyder, at det helt generelt gælder, at alle mulige rådgiverudgifter ikke kan medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen - og dermed afskrivningsgrundlaget. Det er således ikke tilstrækkeligt, at udgifterne har en naturlig sammenhæng med købet og måske kan betegnes som sædvanlige i forbindelse med et køb af en ejendom som den omhandlede.
Højesteretsdommen ændrer ikke på, at de af investorerne afholdte udgifter til tinglysning og lignende samt udgifter til byggeteknisk gennemgang af en ejendom og udgifter til ejendomsmægler (købsmægler) og advokat (skødesalær) som hidtil vil kunne medregnes i anskaffelsessummen. Om rådgiverudgifterne skal det dog særligt fremhæves, at det er en forudsætning, at udgifterne afholdes af investorerne selv - og ikke som en produktionsomkostning for projektudbyderen som led i dennes arbejde med udarbejdelsen af sit produkt, det færdige investeringsprojekt, jf. SKM2008.465.HR. Det er således nødvendigt at sondre mellem de tilfælde, hvor hvervgiveren for de pågældende rådgivere er projektudbyderen (og hvor denne derfor også betaler rådgiverne og fradrager rådgiverudgifterne i sit eget regnskab), og de tilfælde, hvor kommanditselskabet (investorerne) selv har hyret og betalt de pågældende rådgivere. Yderligere er det en forudsætning for, at rådgiverudgifterne kan medregnes i opgørelsen af anskaffelsessummen og dermed afskrivningsgrundlaget, at rådgivningen er snævert knyttet direkte til erhvervelsen af den konkrete ejendom - og således ikke antager karakter af mere omfattende due diligence og bred rådgivning m.v. Også efter højesteretsdommen kan der formentlig forekomme grænsetilfælde, hvor der opstår tvivl. Men de helt sædvanlige tilfælde, hvor der er tale om honorar til udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt for dennes arbejde med at fremfinde en projektegnet ejendom ("finders fee") og tilrettelægge og sælge det færdige investeringsprojekt som en samlet pakkeløsning, er der efter SKATs opfattelse ikke længere tvivl om. Her er udbyderhonoraret helt klart en etableringsudgift, som hverken er fradragsberettiget eller afskrivningsberettiget.
SKM2008.967.HR angår den situationstype, der er beskrevet som "formidlingssalg." Her optræder projektudbyderen ikke som sælger af ejendommen, men som formidler af salget, idet kommanditselskabet køber ejendommen af den eksterne sælger, der hidtil har ejet ejendommen. Projektudbyderens honorar for arbejdet med at finde ejendommen og foretage struktureringen og tilrettelæggelsen samt salget af investeringsprojektet afregnes på grundlag af en regning fra projektudbyderen til kommanditselskabet (investorerne).
Ejendomsinvesteringsprojekter forekommer også i en variant, hvor projektudbyderen selv køber investeringsejendommen af den eksterne sælger og derefter udbyder den som et investeringsprojekt på grundlag af en samlet pakkeløsning med finansiering, prospekt, selskabsstruktur osv., som udbyderen selv har tilrettelagt. Her er det naturligt at beskrive forholdet som videresalg - i hvert fald når projekt-udbyderen ikke afregner noget honorar for sit arbejde med at finde ejendommen og foretage strukturering og tilrettelæggelse samt salg af investeringsprojektet, men derimod opnår sin fortjeneste i form af en merpris (avance) ved videresalget til kommanditselskabet.
Yderligere har man set en særlig "mellemform" af formidlingssalg og videresalg, hvor projektudbyderen selv har erhvervet ejendommen, evt. som enekommanditist i kommanditselskabet, inden investorerne kommer ind i billedet, og hvor investorerne efterfølgende tegner anparter og overtager alle kommanditselskabets indtægter og udgifter samt aktiver og passiver med virkning fra selskabets stiftelse i forbindelse med, at de tegner anparter i selskabet. I disse tilfælde har projektudbyderen ikke optrådt som sælger af ejendommen og har heller ikke selvangivet nogen ejendomsavance eller truffet aftale om fordeling af den af investorerne betalte købesum efter reglerne i afskrivningslovens § 45, stk. 2, men har - præcis på samme måde som ved sædvanligt formidlingssalg - afregnet sit honorar for arbejdet med investeringsprojektet ved en regning til kommanditselskabet (investorerne). I disse tilfælde har investorerne også selvangivet udgiften til projektudbyderens honorar på samme måde som ved sædvanligt formidlingssalg. I praksis har man da også bedømt denne "mellemform" på samme måde som almindeligt formidlingssalg, jf. SKM2008.16.VLR (appelleret) og SKM2008.579.LSR. SKM2008.16.VLR er omtalt i meddelelsen SKM2008.390.SKAT og landsskatteretskendelsen SKM2008.579.LSR er helt på linje med denne dom.
I præmisserne til Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2008 (SKM2008.579.LSR) er der klart givet udtryk for, at når der er tale om en egentlig videresalgssituation, og projektudbyderen også har behandlet overdragelsen som et salg med opgørelse af ejendomsavance osv., er der principielt intet til hinder for, at der ved opgørelsen af investorernes afskrivningsgrundlag lægges en anden ejendomsværdi til grund end den pris, som projektudbyderen selv har betalt ved sin erhvervelse af ejendommen. Det forudsætter dog, at det dokumenteres, at der i perioden fra projektudbyderens erhvervelse af ejendommen indtil videresalget har fundet en reel værdistigning på selve ejendommen sted.
SKAT er enig i Landsskatterettens synspunkt om, at en dokumenteret værdistigning i projektudbyderens ejertid kan indgå i afskrivningsgrundlaget for investorerne i videresalgssituationen. Det beror således på en konkret bevisvurdering, om der i sager vedrørende videresalgssituationen er ført tilstrækkeligt bevis for, at værdien af ejendommen rent faktisk er forøget i perioden fra projektudbyderens køb af ejendommen til videresalget af denne til investorerne. Det er klart, at beviskravene skærpes, jo kortere perioden er.
Den del af merprisen, som reelt dækker projektudbyderens vederlag for strukturering og tilrettelæggelse samt salg af investeringsprojektet, kan ikke anses for vederlag for selve ejendommen og kan derfor heller ikke medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget. Det kan ikke føre til et andet resultat, at parterne har aftalt, at hele prisen alene angår selve ejendommen (bygning, grund og installationer). Det afgørende er, hvad der reelt betales for.
I mangel af bevis for andet må det lægges til grund, at hele merprisen (forskellen mellem projektudbyderens anskaffelsessum og den pris, som investorerne har betalt), reelt er betaling for deltagelse i selve investeringsprojektet - og dermed en etableringsudgift, der hverken er fradragsberettiget eller afskrivningsberettiget. Der kan i den forbindelse henvises til de afgørelser, der er omtalt i afsnit 5.2 i meddelelsen SKM2008.390.SKAT. Men på baggrund af den nye landsskatteretskendelse SKM2008.579.LSR skal det altså tilføjes, at en dokumenteret værdistigning på ejendommen i projektudbyderens ejertid medfører, at der må foretages en tilsvarende regulering af den ejendomsværdi, der lægges til grund ved skatteansættelsen.
Landsskatterettens kendelse af 9. juli 2008 (SKM2008.776.LSR) angår den skattemæssige opgørelse i forbindelse med afslutningen af et ejendomsinvesteringsprojekt. Ved afslutningen sælges investeringsejendommen, og det aktualiserer spørgsmålet om genvundne afskrivninger og ejendomsavance. Det er netop disse spørgsmål, der var til prøvelse i denne sag. Helt på linie med højesteretsdommen af 25. november 2008 (SKM2008.967.HR) statuerede Landsskatteretten, at ingen del af honoraret til projektudbyderen kunne medregnes ved opgørelsen af den anskaffelsessum, der skulle lægges til grund ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance og de genvundne afskrivninger. Der var tale om betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet og dermed en etableringsudgift. Det var altså ikke en handelsomkostning med den fornødne direkte tilknytning til kommanditselskabets køb af ejendommen.
Landsskatterettens kendelse af 21. oktober 2008 (SKM2008.984.LSR) er den første afgørelse om den situation, der sædvanligvis sigtes til, når der tales om køb af "brugte anparter." Der er tale om en situation, hvor en investor i et ejendomsinvesteringsprojekt, der var påbegyndt i 1999, havde videresolgt sine anparter i kommanditselskabet to år senere.
Investorerne havde oprindeligt medregnet udgiften til projektudbyderens honorar ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget, men skattemyndighederne havde korrigeret skatteansættelsen med henvisning til, at udbyderhonoraret var en etableringsudgift, som ikke kunne medregnes ved opgørelsen af den afskrivningsberettigede anskaffelsessum. Denne korrektion var således helt på linie med praksis vedrørende spørgsmålet om afskrivning på udbyderhonorar.
I 2001 videresolgte en af investorerne sine anparter til en ny investor. Prisen var overtagelse af den oprindelige investors andel af den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld samt et kontantbeløb. Hertil kom handelsomkostninger med et beløb på 31.250 kr. Herefter foretog den nye investor afskrivninger i årene 2001 og 2002 på grundlag af sin andel af ejendommens oprindelige anskaffelsessum inklusive honoraret til projektudbyderen. Skatteankenævnet korrigerede selvangivelsen med henvisning til, at den del af anskaffelsessummen, som bestod af honorar til projektudbyderen, ikke kunne medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget.
Den nye investor indbragte afgørelsen for Landsskatteretten, hvor han bl.a. gjorde gældende, at praksis om nægtelse af afskrivning på honorar til projektudbyder ikke finder anvendelse i en situation som den omhandlede, hvor investor ikke har deltaget i projektet fra påbegyndelsen af dette og derfor heller ikke har deltaget i betalingen af honoraret til projektudbyderen. Han havde købt sine anparter to år efter påbegyndelsen af ejendomsinvesteringsprojektet, og sælgeren var ikke projektudbyderen eller nogen under dennes kontrol, men derimod en ekstern (passiv) investor som ham selv. Om denne situation har SKAT udtalt følgende i sin meddelelse af 30. april 2008 (SKM2008.390.SKAT):
"SKAT administrerer reglerne således, at køber af en brugt anpart kan afskrive på hele det beløb, der udgør den aftalte købesum for anparten. Dette kan forklares med, at etableringsomkostningerne én gang for alle er blevet betalt af den oprindelige investor. Efterfølgende erhververe køber en anpart i en igangværende virksomhed og skal derfor ikke afholde etableringsomkostninger. SKAT har ikke kendskab til afgørelser, hvor skattemyndighederne har nægtet investorer, der har købt brugte anparter, fuldt ud at afskrive på den aftalte købesum."
Det fremgår af meddelelsen, at SKAT alene anvender begrebet "brugte anparter" i de tilfælde, hvor sælgeren af anparten netop ikke er projektudbyderen eller et selskab, der kontrolleres af denne, men derimod en ekstern investor som i landsskatteretssagen SKM2008.984.LSR. SKAT anvender således slet ikke betegnelsen "brugte anparter" om de tilfælde, hvor sælgeren er projekt-udbyder. Det er i overensstemmelse med Skatterådets anvendelse af terminologien "brugte anparter," jf. således f.eks. SKM2007.850.SR, der er omtalt i SKM2008.390.SKAT.
Landsskatterettens kendelse i SKM2008.984.LSR er i overensstemmelse med opfattelsen i meddelelsen SKM2008.390.SKAT. Fra kendelsens præmisser kan der således citeres følgende:
"Landsskatteretten er enig med repræsentanten i, at der ikke skal foretages regulering af udbyderhonorar m.v., idet det lægges til grund, at der er tale om overdragelse af brugte anparter, samt at anparterne er overdraget til den regnskabsmæssigt opgjorte restgæld pr. 1. oktober 2001 samt en merpris på 700.000 kr. Landsskatteretten ændrer derfor ankenævnets afgørelse."
2. Ændring af praksis vedrørende "brugte anparter"
Som det fremgår af punkt 10 i meddelelsen SKM2008.390.SKAT har det hidtil været SKATs opfattelse, at der er forskel på bedømmelsen af den situation, hvor investor har købt sine anparter af en tidligere, ekstern investor i ejendomsinvesteringsprojektet, og de tilfælde, hvor sælgeren af anparten ikke er projektudbyderen eller et selskab, der kontrolleres af denne. Denne opfattelse er blevet tiltrådt af Landsskatteretten i kendelsen SKM2008.984.LSR. Kun når sælgeren er en tidligere, ekstern investor, er der ifølge SKATs hidtidige opfattelse tale om "brugte anparter", og kun i disse tilfælde kan køberen afskrive på hele det beløb, der udgør den aftalte købesum for anparten, jf. herved også Skatterådets afgørelse SKM2007.850.SR. Tilsvarende vil hele beløbet blive anvendt som afståelsessum for det afskrivningsberettigede aktiv for sælgeren, jf. afskrivningslovens § 45, stk. 3. Ifølge afskrivningslovens § 45, stk. 2, skal sælger og køber i forbindelse med salg af aktiver omfattet af afskrivningsloven, i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde foretage en fordeling af den samlede kontantomregnede salgssum på de aktiver, der er omfattet af overdragelsen. Dette gælder også ved køb af "brugte anparter".
Dermed vil parterne i en handel med "brugte anparter" i et ejendomsinvesteringsprojekt som oftest have modstående interesser, idet køberens interesse i at henføre den størst mulige del af overdragelsessummen til afskrivningsgrundlaget for ejendommen er i modsætning til sælgerens interesse i at opnå den lavest mulige skattepligtige fortjeneste på ejendommen.
Det samme er ikke tilfældet, hvor sælgeren er projektudbyderen selv. Projektudbyderen vil blive beskattet af den samlede overdragelsessum for ejendommen, uanset hvor stor en del af denne, der henføres til køberens afskrivningsgrundlag. Fordelingen af overdragelsessummen har kun betydning for, om beskatningen hos projektudbyderen sker som ejendomsavance eller projekthonorar. Projektudbyderen og køberen af anparten har derfor ikke modstående interesser.
Det er i overensstemmelse med forarbejderne til afskrivningslovens § 45, at SKAT har et forskelligt udgangspunkt for værdiansættelsen af anparterne afhængigt af, om der er tale om en handel mellem parter med modstående interesser og parter uden modstående interesser.
De nye afgørelser, herunder de klare præmisser i de to højesteretsdomme SKM2008.465.HR og SKM2008.967.HR, har imidlertid givet SKAT anledning til at overveje, om SKATs hidtidige praksis vedrørende "brugte anparter" i alle tilfælde er rimelig og velbegrundet. Netop Landsskatterettens kendelse SKM2008.984.LSR er velegnet til belysning af konsekvenserne af denne praksis.
For klageren (den "nye" investor) i sagen, der blev afgjort ved Landsskatterettens kendelse SKM2008.984.LSR, blev resultatet, at han i år 2001 og alle de efterfølgende år af investeringsprojektets løbetid har et afskrivningsgrundlag, som overstiger alle de øvrige kommanditisters afskrivningsgrundlag i samme projekt. Der er tale om lineære afskrivninger, og forskellen mellem afskrivningsgrundlaget for ham og afskrivningsgrundlaget for alle de øvrige kommanditister var lige netop, at udbyderhonoraret kunne medregnes i afskrivningsgrundlaget for klageren, men ikke i afskrivningsgrundlaget for alle de øvrige, idet værdien af ejendommen i parternes aftale var ansat i overensstemmelse med den regnskabsmæssigt opgjorte værdi, inklusive den del, der bestod af vederlag til projektudbyderen. Dette resultat forekommer efter SKATs opfattelse uhensigtsmæssigt, i hvert fald hvis der ikke har været nogen reel værdistigning på ejendommen i perioden på to år, inden den "nye" investor indtrådte, og hvis prisen, der er aftalt mellem den oprindelige og den "nye" investor, ikke er resultatet af en forhandling mellem parter, der har været opmærksom på, at de har modstridende interesser i købesummens fordeling.
Man kan forestille sig en situation, hvor der går endnu kortere tid fra investeringsprojektets påbegyndelse til den "nye" investors køb af "brugte anparter" fra en af de oprindelige investorer. Hvis ekstern investor nr. 1 køber sine anparter af projektudbyderen i december år 1 og allerede videresælger anparterne til ekstern investor nr. 2 i januar år 2 for præcis det samme beløb, som investor nr. 1 har betalt ved sin anskaffelse af anparterne, forekommer det vanskeligt at forklare og forsvare, at eftersom der for så vidt angår investor nr. 1 ikke er tale om "brugte anparter" (fordi der er tale om køb direkte fra projektudbyderen), mens der for så vidt angår investor nr. 2 er tale om "brugte anparter," kan investor nr. 1 ikke medregne den del af prisen, som reelt dækker over projektudbyderens honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, i afskrivningsgrundlaget, mens investor nr. 2 ikke behøver at foretage nogen reduktion af afskrivningsgrundlaget. I hele resten af projektets løbetid (typisk 10 år) vil investor nr. 2 derfor kunne anvende et højere afskrivningsgrundlag end alle de øvrige (oprindelige) investorer, ligesom han også vil kunne lægge en højere skattemæssig anskaffelsessum til grund ved opgørelsen af de genvundne afskrivninger og den skattepligtige ejendomsavance ved udløbet af investeringsprojektet.
Sammenligningen kan også foretages i en situation, hvor ekstern investor nr. 1 ikke har købt sine anparter af projektudbyderen, idet der - som det f.eks. var situationen i SKM2008.967.HR - er tale om formidlingssalg, og hvor honoraret til projektudbyderen er afregnet på grundlag af en regning fra denne. Efter højesteretsdommen ligger det nu helt fast, at udgiften til projektudbyderens honorar ikke kan medregnes i opgørelsen af afskrivningsgrundlaget. Hvis denne investor nr. 1 efter at have erhvervet sin anpart i december år 1 sælger anparten til en investor nr. 2 i januar år 2 for samme beløb, som investor nr. 1 har betalt, forekommer det også vanskeligt at forklare og forsvare, at investor nr. 2 skulle være berettiget til at medregne hele anskaffelsessummen i sin opgørelse af afskrivningsgrundlaget i modsætning til investor nr. 1 - især når parterne ved aftalens indgåelse har forudsat, at der er købt det samme aktiv og for den samme pris.
Når den underliggende økonomiske realitet er akkurat den samme for investor nr. 1 og investor nr. 2 - fordi de begge har købt det samme aktiv for det samme beløb - finder SKAT efter at have overvejet spørgsmålet på ny, at investorerne bør behandles på samme måde ved skatteansættelsen. SKATs hidtidige praksis vedrørende brugte anparter fører imidlertid til en forskelsbehandling i de tilfælde, hvor parterne ikke har været opmærksomme på betydningen af fordelingen af overdragelsessummen. I disse tilfælde vil investor nr. 2 opnå et afskrivningsgrundlag, der åbenbart overstiger den reelle købesum for aktivet. Begunstigelsen af investor 2 sker på bekostning af investor 1, der beskattes af en større skattepligtig fortjeneste, end der reelt er opnået.
Det kan ikke afvises, at der i hvert fald i visse grænsetilfælde kan opstå vanskeligheder med fordelingen af betalingen på købesummen på ejendommen og på værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom. Det kan imidlertid ikke retfærdiggøre en praksis, hvor værdiansættelsen kan være åbenbart i strid med de faktiske værdier. I tvivlstilfælde må problemerne løses ved skønsmæssige fordelinger på baggrund af oplysningerne i den konkrete sag. I den forbindelse kan der tages hensyn til, at værdien af deltagelsen i den igangværende virksomhed må antages at være faldende, efterhånden som det planlagte udløbstidspunkt for investeringsprojektet nærmer sig
På baggrund af disse overvejelser har SKAT truffet beslutning om at ændre sin praksis vedrørende "brugte anparter" med virkning for anparter, der erhverves efter offentliggørelsen af dette styresignal, således at købere af "brugte anparter" herefter skal bedømmes efter samme principper som de oprindelige investorer. Det betyder, at det for alle investorer - uden hensyn til, om der er tale om formidlingssalg eller videresalg - under alle omstændigheder bliver afgørende, hvad betalingen dækker, og at den del af betalingen, som reelt dækker honoraret til udbyderen af ejendomsinvesteringsprojektet, i overensstemmelse med Højesterets dom af 25. november 2008 (SKM2008.967.HR) under alle omstændigheder anses for en etableringsudgift, som ikke kan medregnes ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum - og dermed ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget samt ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance ved et senere salg af ejendommen.
Praksisændringen får alene betydning for overdragelser af "brugte anparter" i den forstand, som dette begreb er defineret i meddelelsen SKM2008.390.SKAT, jf. herved også Skatterådets begrebsanvendelse i afgørelsen SKM2007.850.SR. For alle andre investorer er retstilstanden uændret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Godtgørelse efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale samt arbejdsgivers fradragsret for godtgørelsen
30 Jun 2014 12:41
24 Jun 2014 10:45
14-1664840
Godtgørelse, fratrædelse, forskelsbehandlingsloven, fradragsret for godtgørelsen
Skatterådet kan bekræfte, at en godtgørelse fra tidligere arbejdsgiver som følge af uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, skattemæssigt skal behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U.
Skatterådet bekræfter samtidig, at spørgeren har ret til at fratrække den omhandlede godtgørelse som en driftsomkostning efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, da det under de konkrete omstændigheder må anses for et udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko, at arbejdsgiveren pådrager sig en forpligtelse til at betale godtgørelsen for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale.
Statsskattelovens § 4, Statsskattelovens § 6 samt ligningslovens § 7 U
Statsskattelovens § 4 og 6 samt ligningslovens § 7 U
Den juridiske vejledning 2014, afsnit C.A.3.7.
Den juridiske vejledning 2014, afsnit C.C.2.2.2.18.
Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit C.A.3.5.1
Senere instans: SKM2017.383.LSR
Er spørgers tidligere elev skattepligtig af den erstatning som spørger blev tilpligtet til at betale i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftale?
Skal beløbet i givet fald beskattes som almindelig lønindkomst?
Skal beløbet i givet fald beskattes i henhold til ligningslovens § 7 U?
Skal beløbet i givet fald udbetales skattefrit?
Kan det bekræftes, at spørger har ret til at fratrække den omhandlede erstatning som en driftsomkostning efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a?
Tvistighedsnævnet har tilkendt en tidligere elev på en tandlægeklinik, der var omfattet af funktionærloven, og hvis uddannelsesaftale var blevet ophævet uberettiget, minimalerstatning efter funktionærlovens § 3. Tvistighedsnævnet tilkendte imidlertid ikke eleven erstatning for tab af uddannelsesgode. Østre Landsret stadfæstede nævnets afgørelse.
Højesteret har herefter afsagt dom i sagen. Højesteret fastslog ved sin afgørelse, at en minimalerstatning, der tilkendes efter funktionærlovens § 3, alene dækker mistet lønindtægt. Højesteret fastslog endvidere, at erstatningen efter erhvervsuddannelsesloven dækker mere end mistet lønindtægt og udgør en kompensation, der ikke er identisk med minimalerstatningen efter funktionærlovens § 3. En elev, der er tilkendt erstatning efter § 3, kan derfor ikke af den grund afskæres fra at få tilkendt yderligere kompensation, men ved fastsættelsen af kompensationsbeløbet skal der efter Højesterets opfattelse tages hensyn til, at eleven er tilkendt minimalerstatning for løntab efter funktionærloven.
På den baggrund fastsatte Højesteret erstatningen for tab af uddannelsesgode til 15.000 kr. (svarende til halvdelen af det beløb, der standardmæssigt udmåles til elever, der ikke får tilkendt minimalerstatning, fx fordi de ikke er omfattet af funktionærloven).
Det kan oplyses, at der ikke er særlige omstændigheder i sagen, bortset fra at eleven er blevet forsinket med sin uddannelse som følge af den uberettigede ophævelse af elevaftalen.
Beskatning af den udbetalte erstatning:
For så vidt angår det første spørgsmål om skattepligten for eleven af den udbetalte erstatning, er det repræsentantens vurdering, at der hersker en sådan usikkerhed om beskatningen af en erstatning udbetalt i forbindelse med eller i forlængelse af den uberettigede ophævelse af elevforholdet, at der er grundlagt for denne anmodning for at afklare spørgsmålet for den konkrete erstatning, før spørger eventuelt udbetaler den indeholdte skat til den tidligere ansatte.
Der kan efter repræsentantens vurdering enten ske beskatning af beløbet som 1) almindelig lønindkomst eller 2) i henhold til ligningslovens § 7 U. Domstolene har imidlertid i en konkret sag fastslået, at en erstatning i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65 under visse omstændigheder kunne udbetales 3) skattefrit i en situation, hvor der var sket en retsstridig krænkelse af elevens ære eller person. Højesteret har ikke slået fast, at dette var tilfældet i den foreliggende sag.
Sagen adskiller sig derved fra afgørelse af 25. februar 2014 fra retten i Esbjerg, der også vedrørte beskatningen af erstatning efter erhvervsuddannelseslovens § 65.
I den pågældende sag, der er afgjort af retten i Esbjerg, lagde retten vægt på, at en arbejdsleder hos arbejdsgiveren havde overfaldet eleven, således at han havde været sygemeldt i en længere periode som følge af overfaldet. Hertil kom, at Arbejdsskadestyrelsen i sagen fra Esbjerg havde anerkendt episoden som en arbejdsskade og fastsat en godtgørelse for varigt mén på 10 procent. Under hensyn til denne konkrete begrundelse for fastsættelsen af erstatningen fandt retten ikke, at det tilkendte beløb kunne betragtes som en erstatning for arbejdsgiverens misligholdelse, der er omfattet af ligningslovens § 7 U, men derimod som en erstatning som en erstatning givet som følge af en retsstridig krænkelse af elevens ære eller person, jf. principperne i erstatningsansvarslovens § 26, hvorfor beløbet ikke skulle beskattes i henhold til statsskattelovens § 5, litra a.
Spørgers fradragsret for den udbetalte erstatning.
Repræsentanten indstiller, at spørgsmålet om fradragsret besvares bekræftende uanset svaret på spørgsmålet om beskatning.
Efter praksis har arbejdsgiveren fradragsret for fratrædelsesgodtgørelser, der hos medarbejderen beskattes efter ligningslovens § 7 U, samt for andre former for økonomisk kompensation, der anses for udslag af almindelig driftsrisiko for arbejdsgiveren.
Hvis den omhandlede erstatning anses for omfattet af ligningslovens § 7 U, er udgiften efter repræsentantens opfattelse også fradragsberettiget efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, idet arbejdsgivers pådragelse af erstatningspligt for ophævelse af et elevforhold i en situation som denne må anses som udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelse af virksomhed.
Ophævelsen af elevforholdet fra spørgers side, er begrundet i manglende samarbejdsevner med de øvrige ansatte på klinikken, hvilket er en driftsrelateret begrundelse. Selve det forhold, at spørger ikke under sagen for Tvistighedsnævnet kunne løfte bevisbyrden for, at ophævelsen var sket med rette, må anses som en almindelig driftsrisiko for en arbejdsgiver.
I et ikke offentliggjort bindende svar fra SKAT, fremgår det, at denne spørger, efter SKATs opfattelse, havde fradragsret for kompensation for overtrædelse af arbejdstidsdirektivet, idet kompensationen blev anset for udslag af normal driftsrisiko for arbejdsgivervirksomheden.
Det skal for god ordens skyld bemærkes, at Skatterådets afgørelser SKM2014.85.SR og SKM2014.86.SR, efter repræsentantens opfattelse, ikke kan anvendes som rettesnor for spørgers fradragsret for erstatningen til den tidligere elev. Det fremgår af de to afgørelser, at Skatterådet karakteriserede krænkelserne af forskelsbehandlingsloven i de konkrete sager, som krænkelser af betydelig grovhed, idet der var tale om direkte aldersdiskrimination. Under disse omstændigheder blev udgifter ikke anset som udslag af en normal driftsrisiko, og var derfor ikke fradragsberettigede som driftsudgifter. I nærværende sag er der ikke tale om en diskrimination af en ansat, men derimod om en erstatning for ophævelse af elevforholdet, idet tandlægen ikke kunne løfte bevisbyrden for, at eleven groft havde misligholdt elevforholdet ved manglende samarbejde og trusler overfor andre medarbejdere.
Der ønskes med spørgsmålene 1 - 4 en afklaring af, om den tilkendte yderligere erstatning til den tidligere ansatte er skattepligtig og om beløbet i givet fald skal beskattes som almindelig lønindkomst, fratrædelsesgodtgørelse efter ligningslovens § 7 U, jf. eller udbetales skattefrit efter statsskattelovens § 5.
Statsskattelovens § 5 (lov nr. 149 af 10. april 1922):
Funktionærlovens § 3, (lovbek. nr. 81 af 3. februar 2009):
Erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1 (lovbek. nr. 439 af 29. april 2013):
Ligningslovens § 7 U, stk. 1 (lov nr.405 af 22. april 2013):
Ligningslovens § 7 U, stk. 1, lovforslag L 88/1999, almindelige bemærkninger pkt. 1.3.:
"Efter regeringens opfattelse bør skattesystemet være neutralt i forhold til virksomhedernes beslutning om, at der skal afskediges medarbejdere og på hvilken måde, der skal udbetales godtgørelser i forbindelse med medarbejdernes fratræden. Det er efter regeringens opfattelse ikke skattesystemets opgave at mindske virksomhedernes omkostninger ved afskedigelse af medarbejdere ved at reducere beskatningen af et godtgørelsesbeløb hos medarbejderen".
Det hedder videre i bemærkningerne til lovforslaget:
"Fratrædelsesgodtgørelser skal efter lovforslaget i fremtiden beskattes fuldt ud som personlig indkomst ligesom andre ydelser, der udbetales fra arbejdsgiveren".
Af bemærkningerne til ændringsforslaget, Skatteudvalget (L88 bilag 43), hvor der indsættes en bundgrænse på 8.000 kr. fremgår vedrørende forudsætningerne:
"... godtgørelsesbeløbet udbetales i tidsmæssig tilknytning til fratrædelsen... Hvis en medarbejder efter ansættelsens ophør, som følge af en retssag eller et forlig mellem arbejdsgiveren og arbejdstageren eller dennes faglige organisation, får udbetalt et godtgørelsesbeløb, vil denne betingelse fortsat være opfyldt".
Af de specielle bemærkninger til § 1, nr. 11, i lovforslag L88 fremsat den 4. november 1999 om skattefrihed for uddannelsesydelser betalt af arbejdsgiver mv., ændret beskatning af fratrædelsesgodtgørelser og jubilæumsgratiale mv., fremgår:
Det betyder også, at andre ydelser, der udbetales i forbindelse med fratrædelse af stilling, vil blive beskattet som lønindkomst, da alle ydelser, der udbetales i forbindelse med en medarbejders fratræden, anses for at være fratrædelsesgodtgørelser..." (SKATs fremhævning)
Endvidere fremgår det af Redegørelse fra Skatteretsrådet (Skatteministeriet juni 1999) vedrørende beskatning af fratrædelsesgodtgørelser, at godtgørelse efter funktionærlovens § 2a (nu § 2 b) og ligestillingsloven beskattes efter ligningslovens § 7 O, nu § 7 U. I SKATs juridiske vejledning, 2014-1, afsnit C.A.3.7 fremgår bl.a. følgende om erstatninger:
Tvistighedsnævnet kan træffe afgørelse om erstatning til en elev, hvis en praktikvirksomhed misligholder en aftale, jf lov om erhvervsuddannelser (lovbekendtgørelse nr. 439 af 29. april 2013, § 65).
Erstatninger i henhold til erhvervsuddannelsesloven bliver fastsat ud fra dansk rets almindelige regler om erstatning. Hvis erstatningen anses for at vedrøre tabt arbejdsfortjeneste, er den skattepligtig. Dette gælder også erstatning efter erstatningsansvarsloven for tab ved forlængelse af en uddannelse, jf. i øvrigt TfS 1997, 657 LSR.
SKM2003.77.TSS:
En elev modtog en erstatning på kr. 25.000, fordi elevtiden blev afbrudt 3 måneder før tid. Da beløbet ikke reelt erstattede løn, idet eleven fik løn og feriepenge frem til sidste arbejdsdag, blev beløbet betragtet som en fratrædelsesgodtgørelse efter ligningslovens § 7 U.
SKM2007.575.ØLR:
Sagsøger, (den tidligere ansatte), som var tillidsmand havde i forbindelse med afskedigelsen modtaget en "særlig fratrædelsesgodtgørelse" på 12 måneders løn. Landsretten udtalte:
"Det følger af ordlyden af ligningslovens § 7 U, at alle ydelser, der udbetales af arbejdsgiveren i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling, er skattepligtige, i det omfang de overstiger 8.000 kr. Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår, at det med denne bestemmelse var tilsigtet at indføre en ensartet og neutral beskatning i alle tilfælde, hvor der i forbindelse med fratræden af stilling udbetales et beløb, der overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning".
Landsretten udtaler afslutningsvis,
"Landsretten finder efter en samlet vurdering, at A (sagsøger) ikke har godtgjort, at der ved afskedigelsen forelå sådanne særlige omstændigheder, at der er grundlag for at anse den udbetalte godtgørelse som en skattefri godtgørelse for en retsstridig krænkelse af As ære eller person, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26".
Der er konkret spurgt om beskatningen af en erstatningsydelse, som Højesteret tilkender spørgers tidligere ansatte i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, for uberettiget ophævelse af uddannelsesaftalen. Højesteret har ved afgørelsen fastslået, at den erstatning Tvistighedsnævnet har tilkendt den tidligere ansatte efter funktionærlovens § 3 alene dækker mistet lønindtægt.
Repræsentanten henleder bl.a. opmærksomheden afgørelse fra Byretten i Esbjerg, gengivet som SKM2014.357.BR, hvor den i denne sag omhandlede erstatning begrundes i de ganske særlige omstændigheder i form af fysiske overgreb, der forelå i denne sag. I nærværende sag er der imidlertid ikke tale om forhold, der kan henføres til erstatningsansvarslovens § 26, og dermed være en skattefri erstatning for tort.
SKAT skal videre bemærke, at beløbet efter dommen i Højesteret er tilkendt som yderligere kompensation udover mistet lønindtægt efter funktionærlovens § 3. Retten har i den forbindelse tilkendegivet, at den kompensation, som Tvistighedsnævnet efter praksis sædvanligvis tilkender, ikke er identisk med en minimalerstatning efter funktionærlovens § 3. En elev, der er tilkendt minimalerstatning efter funktionærlovens § 3, er derfor ikke afskåret fra at få tilkendt en yderligere kompensation. Højesteret forbeholder sig dog, at der ved fastsættelsen af en sådan yderligere kompensation kan tages hensyn til, at der er ydet minimalerstatningen.
Det er derfor SKATs opfattelse, at den omhandlede godtgørelse i lighed med andre udbetalinger i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1 for uberettiget ophævelse af elevforhold, skattemæssigt skal behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U, jf. hertil tillige afgørelse fra SKAT, gengivet som SKM2003.77.TSS.
SKAT indstiller, at spørgsmål 1 besvares med "Ja" og at besvarelsen af spørgsmålene 2 - 4 henvises til besvarelsen af spørgsmål 1.
Det ønskes bekræftet, at spørgeren har ret til at fratrække den omhandlede erstatning som en driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
a) Driftsomkostninger, d.v.s. de Udgifter, som i Aarets Løb er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde Indkomsten, derunder ordinære Afskrivninger.
LSRM 1969.119
En damefrisør, der havde ophævet en lærlingekontrakt og derfor betalte en erstatning til lærlingen, kunne trække denne udgift fra ved indkomstopgørelsen som driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten anså nemlig erstatningsudgiften for at være en risiko, der var naturligt forbundet med at drive virksomhed som frisør. Damefrisøren havde overtaget en damefrisørsalon, hvor lærlingen var ansat, men hendes samarbejde med lærlingen blev hurtigt så dårligt, at frisøren af hensyn til driften af salonen ønskede at ophæve lærlingekontrakten. Sagen blev indbragt for lærlingevoldgiftsretten, og her indgik hun et forlig om at betale et fastsat beløb i erstatning til lærlingen til fuld og endelig afgørelse af ethvert mellemværende, der havde med lærlingeforholdet at gøre.
TfS 2000, 819. LSR
En travtræner var pålagt diverse løbsbøder i overensstemmelse med det almindelige regelsæt herfor, som var udviklet for travløb. Bøder var her kategoriseret på en skala fra A-E. Bøderne i kategorien D og E blev anset for bøder af egentlig pønal karakter, og derfor ikke fradragsberettigede, hvorimod bøder i kategorierne A-C blev anset for udsprunget af normal driftsrisiko for den skattepligtiges virksomhed og dermed fradragsberettigede.
En arbejdsgiver havde i forbindelse med afskedigelse af et betydeligt antal medarbejdere udsat en række ansatte for direkte forskelsbehandlings pga. alder og havde derfor handlet i strid med forskelsbehandlingsloven.
Selv om der ikke blev spurgt om, hvorvidt arbejdsgiveren havde fradragsret for betalingen af de pågældende godtgørelser, udtalte Skatterådet, at forpligtelserne til at betale godtgørelsesbeløbene ikke kunne anses for udslag af en normal driftsrisiko og derfor ikke var fradragsberettiget som driftsudgift, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
En person, der var ansat i en virksomhed, blev afskediget samtidig med en kollega med den begrundelse, at arbejdsgiveren manglede arbejdsopgaver. Kort tid før han blev afskediget, havde han over for sin arbejdsgiver oplyst, at hans hustru var gravid. Den tidligere ansatte krævede en godtgørelse efter ligebehandlingsloven af sin arbejdsgiver, idet han gjorde gældende, at afskedigelsen skyldtes, at han havde oplyst, at hans hustru var gravid. Sagen blev indbragt for Ligebehandlingsnævnet, der ikke fandt det tilstrækkeligt godtgjort, at det ikke havde haft betydning for afskedigelsen, at den tidligere ansattes hustru var gravid. Han blev derfor tilkendt en godtgørelse efter ligebehandlingsloven, der skønsmæssigt blev fastsat til 360.000 kr., svarende til 9 måneders løn.
Skatterådet udtalte, at den godtgørelse, der var udbetalt i medfør af ligebehandlingsloven, skattemæssigt skulle behandles som en fratrædelsesgodtgørelse og dermed skulle beskattes i medfør af ligningslovens § 7 U.
Skatterådet fandt endvidere, at den tidligere ansattes arbejdsgiver havde ret til at fratrække den omhandlede godtgørelse som en driftsudgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, da det under de konkrete omstændigheder måtte anses for udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko, at arbejdsgiveren pådrog sig en forpligtelse til at betale godtgørelse for at have overtrådt ligebehandlingsloven.
Ved vurderingen af, om udgifterne til betaling af erstatning efter funktionærlovens § 3 og godtgørelse for tab af uddannelsesgode i henhold til erhvervsuddannelsesloven er fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er det efter SKATs opfattelse afgørende, om det kan anses for udslag af en naturlig og sædvanlig driftsrisiko, at spørgerens arbejdsgiver har pådraget sig disse udgifter.
Spørgeren har lidt et tab ved at skulle betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for ophævelse af uddannelsesaftale til klinikassistentelev, fordi han ikke har kunnet bevise, at han har været berettiget til at afskedige den tidligere ansatte pga. samarbejdsvanskeligheder. Samarbejdsvanskelighederne bestod det efter det oplyste i, at den tidligere ansatte ikke kunne samarbejde med en anden underordnet medarbejder, der var ansat på klinikken.
Efter SKATs opfattelse må det - medmindre der foreligger ganske særlige forhold - anses for udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko, at en arbejdsgiver påføres udgifter i forbindelse med afskedigelse af medarbejdere pga. samarbejdsvanskeligheder. SKAT finder derfor, at det driftstab, som spørgeren påføres ved at skulle betale erstatning og godtgørelse, kan fradrages som driftsudgifter efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
★★★ 42 Storhændige Fakta Om De Forenede Staters Højesteret ★★★
De Forenede Staters højesteret (AKA SCOTUS) har vævet stor i landets historie som den øverste domstol, hvor der træffes endelige afgørelser forme landet for altid. Disse 43 fakta viser, hvor meget der er sket, takket være Højesteret, Skandalerne og Succeserne, og hvilke slags Folk har befolket denne Øverste Echelon af Dommere.
42. Nå, det er Anti-Climactic.
Den første sag, der blev anlagt for Højesteret, var 1791-sagen om Van Staphorst mod Maryland. Faget vedrørte ubetalte lån og brugen af tobak for at forsøge at kompensere for lånet. Sagen blev imidlertid afgjort med højesterets trussel, uden tvivl frustrerende de retfærdige, der var ivrige efter at få deres første sag.
41. Den oprindelige chef
SCOTUSs første øverste retfærdighed var John Jay. Jay var en af grundlæggerne i USA og undertegnede Paris-traktaten og sluttede den amerikanske revolutionskrig. Han tjente i den tidlige amerikanske regering som medlem af det føderale parti. I 1789 tilbød George Washington ham som statssekretær. Da han vendte det ned, blev han tilbudt-og accepteret-rollen som Chief Justice i landets nyoprettede højesteret. Interessant nok blev der kun bragt fire tilfælde til Jay Court.
40. Det var en lang tur! I 991 anlagde William West og David Leonard Barnes en sag til højesteret, der førte til deres første nogensinde beslutning i amerikansk historie. I tvivl om en betalingsmetode for et realkreditlån på Vestens gård hævdede Barnes, at han ikke accepterede papirbetalinger, der ønskede sølv eller guld. Vest selv kunne ikke deltage på grund af den vanskelige afstand, så han var repræsenteret af Pennsylvania's advokat, William Bradford Jr.
Den længst betjente højesterets retfærdighed, fra 2018, er William O. Douglas. Han blev svoret i højesteret i en alder af 40 år i 1939. Han holdt sin stilling, indtil han trådte tilbage i 1975. Han havde tjent i højesteret i 36 år og 211 dage.
38. En æret gæst
Den første amerikanske præsident, der blev optaget som vidne til forkyndelsen af en domstol, var i 1940. Præsident F. D. Roosevelt tilbød Det Hvide Hus som stedet for Frank Murphy at tage sin konstitutionelle ed. Det blev udført af Stanley F. Reed, en anden Roosevelt-kandidat.
37. Politiske beslutninger
I hele højesterets historie, når en ledig stilling fremkommer, vil præsidenten i USA bruge en person, der deler vigtige politiske overbevisninger. Dette tjener som en varig indvirkning af præsidenter ud over deres egne vilkår.
Propubliceret
36. Lad være med at bide hånden, der føder dig.
Da laks P. Chase blev nomineret af Abraham Lincoln til at erstatte Chief Justice Taney i 1864, blev han accepteret samme dag. Chase blev betragtet som et ideelt valg, da USA var i indgreb fra borgerkrigen og Chase var berømt anti-slaveri. Men han var også meget ambitiøs, og han forfulgte præsidentvalget nomineret to gange, mens han var på kontoret! Han tabte begge gange og fortsatte som Chief Justice indtil sin død i 1873.
Antonin Scalia holder sondringen om at være den første domstolsret til at tage ed af flere Chief Justices. Før han blev pensioneret, administrerede Chief Justice Warren Burger den forfatningsmæssige ed til både Scalia og hans efterfølger, William H. Rehnquist. Rehnquist administrerede Scalia's retlige ed samme dag.
34. Ikke den slags repræsentation !!!
Desværre har et medlem af Ku Klux Klan tjent som højesterets retfærdighed. Den noget ironisk kaldte Hugo Black var ikke kun et anerkendt KKK-medlem, men han svor selv i nye medlemmer. Han var også vokal imod at give sorte mennesker den "særlige ret" af afstemning. I et tilfælde af højeste ironi (ordsprog beregnet) var Black den mand, der administrerede forfatningsedetten til Thurgood Marshall, Højesterets første sorte domstolsret.
Engrossalgsforkastelsen fra senatet forlod Rutledge knust. Den 1. juni 1796 kastede Rutledge sig ind i farvandet i Charleston Harbour i et selvmordsforsøg. Han blev set af to slaver, der reddede sit liv. De kunne måske have lidt anderledes, hvis de ville vide, hvordan Rutledge ikke kun var en sydlig slaveejende gentleman, men han havde forsvaret slaveejerne i retten flere gange i sin lovkarriere.
32. Arbejd dig selv til døden?
Der har været et bemærkelsesværdigt skift i de måder, som medlemmer af SCOTUS forlader deres positioner. Fra grundlæggelsen til 1900 døde 38 af de 57 justitser, mens de stadig var på kontoret. Efter 1900 skød antallet af dem, der gik på pension, op til 39 ud af 46.
Den første jødiske højesterets retfærdighed var Louis J. Brandeis, nomineret af præsident Woodrow Wilson i 1916. Han blev tilsluttet i 1932 af den anden jødiske SCOTUS Justice, Benjamin Cardozo. Ideen om to jødiske folk, der tjente i SCOTUS, rejste en kontrovers i sin tid, især i betragtning af fascismens stigning i USA på det tidspunkt. Brandeis ville tjene indtil 1939, syv måneder før anden verdenskrig blev erklæret.
30. Schwarzenegger kunne have en chance!
I hele SCOTUS historie blev kun seks Justices ikke født i USA. Af disse seks var kun to af dem ikke født på de britiske øer. Disse to undtagelser er David Brewer (født til amerikanske missionærer i det tidligere osmanniske imperium, nu Tyrkiet) og Felix Frankfurter (født i Wien, Østrig). Med et sådant navn, hvor ellers ville han være født?
29. Vi venter stadig på vores tur
Fra 2018 har der aldrig været en person af indfødt, asiatisk eller stillehavsøerarv, der er blevet svoret i højesteret. Den eneste gang, at en repræsentant for disse etniske grupper blev udpeget af præsidenten, var under George W. Bush og Barack Obamas vilkår. Der har heller aldrig været en højesterets ret, der identificerer som noget andet end heteroseksuelt.
William Howard Taft holder sondringen om at være den eneste person, der nogensinde skal tjene som både en amerikansk præsident og også en højesterets retfærdighed - selvfølgelig ikke på samme tid. Han tjente som sidstnævnte fra 1921 til sin død i 1930.
Voks figur af præsident William Taft
Efter at have fået et ry som civilretlig aktivist og en fremtrædende advokat blev Thurgood Marshall den første afrikansk-amerikanske højesterets retfærdighed, da han blev nomineret af præsident Lyndon B. Johnson i 1967. Han tjente til 1991, da han var erstattet af en anden afroamerikansk, Clarence Thomas.
Til trods for at være den højest rangerede domstol i De Forenede Staters retssystem, havde højesteret ikke sin egen bygning indtil 1935. For alle, der ikke er sikre på, er det hele 146 år efter at det var dannet!
25. Papistrepræsentation
Nomineret af Andrew Jackson i 1836, blev Roger Taney den femte Chief Justice of SCOTUS. Hvad gjorde Taney en første til Højesteret var, at han var sin første katolske.
24. Tabel for hvor mange igen?
Overraskende nok har USAs forfatning ikke et sæt antal højesterets justitser. Lov om retsvæsen fra 1789 angav, at tallet var seks, selv om antallet gik op, da antallet af retskretser blev udvidet med amerikansk størrelse. I 1863 sad ti mennesker i højesteret, sit højeste antal, og i 1869 blev det reduceret til ni, som det stadig er i dag.
23. Dommer for udlejning
Det er sikkert at sige, at året 1969 var dårligt for Domstolsret Abe Fortas. Det var året, det blev opdaget, at han havde accepteret en betaling på $ 20.000 om året for resten af sit liv ved stiftelsen under ledelse af Wall Street finansminister Louis Wolfson i bytte for uspecificeret rådgivning. Fortas blev overtalt til at træde tilbage samme år for at undgå en langvarig overtrædelsesproces.
22. Pas på ikke klædedragt?
Grunden til, at SCOTUS Justices ikke bærer parykker som engelske dommere stadig gør, er på grund af Thomas Jefferson. Manden var så væmmet af dem, at da han så en af Justices iført en paryk i 1790, formanede han mundtligt manden og sammenlignede ham med en rotte, der toppede gennem et bundt af kædekabel. Modetrenden døde en øjeblikkelig død i SCOTUS.
Mennesker | HowStuffWorks
21. Det tog kun næsten to århundreder
I 1981 nominerede Ronald Reagan Sandra Day O'Connor til at blive den første kvinde til at tjene som retfærdighed i SCOTUS. Hun blev enstemmigt bekraeftet og tjent til Højesteret indtil 2006. Hun blev også den første kvinde til at præsentere kontoret til en vicepræsident, da hun svor i Dan Quayle i 1989.
I dag fandt jeg ud af Annonce
20. Religiøs repræsentation
Det overvældende flertal af SCOTUS Justices har været protestantiske kristne. Hvad angår resten, har otte Justits identificeret som jødisk og 13 identificeret som romersk-katolske. Der har aldrig været en muslim, hinduistiske, buddhistiske, mormoniske, sikhiske eller ateistiske retfærdighed.
19. Men jeg vil gerne udpege en dommer!
Da Justices kan tjene til livet, er muligheden for at erstatte dem med nye Justices ikke altid en mulighed for amerikanske præsidenter. Faktisk fik fire af dem aldrig mulighed for at fremsætte en kandidat til SCOTUS. William Henry Harrison og Zachary Taylor døde, før de kunne gøre det. Andrew Johnson og Jimmy Carter begge færdige deres vilkår uden at få chancen, hvilket uden tvivl gjorde for pinlige øjeblikke på de tidligere præsidiers klubhusmøder.
Fra 2017 udløber en højesterets retfærdighed 251.800 dollars om året, mens Chief Justice tjener 260.300 dollar. Ikke alene det, det er ulovligt, at en retfærdig pension er lavere end den løn, de modtog på tidspunktet for deres pensionering. Dette har ført til flere kritik af højesteret gennem årene, men loven er ikke ændret.
17. Lad os tage dette til retten! Vent ...
Da Clarence Thomas blev anset for at udfylde den seneste ledige stilling i højesteret, beskyldte en advokat og advokat ved navn Anita Hill ham for seksuel chikanering af hende. Thomas nægtede beskyldningerne, og Hill blev genudløst spørgsmålstegn ved, da hun vidnede ved en senathøring. Til sidst blev det besluttet, at der ikke var tilstrækkeligt bevis til at underbygge Hills påstande, og Thomas blev accepteret i højesteret med en begrænset margin.
16. Et dårligt arbejdsforhold
I den sene 1800-tallet forsøgte den berømte sølvmillionær William Sharons kone, Sarah, at få en skilsmisse og alimoni fra Sharon. Da Sharon hævdede, at de aldrig havde været gift i første omgang, og Sarah ikke havde noget bevis for at modsige ham. Sarah mistede hendes sag, og i et bizart sno endte med at gifte sig med højesterets ret David Terry. Terry fandt det meget personligt, at hans kollega, Steven J. Field, havde stemt imod Sarahs sag. I 1889 angreb Terry Field på et tog, kun for Fields bodyguard, US Marshal David Neagle, at skyde Terry og dræbe ham. I et sidste twist blev Neagle arresteret for mord, og hans sag endte foran Højesteret i hvad der skulle have været den mest akavede retssag i al amerikansk historie.
15. Mit ansigt! Se på My Face !!
To højesterets Justices har fundet deres vej på amerikanske valutaer. John Marshalls ansigt var på $ 500 regningen, og laks P. Chase var på $ 10.000 regningen. Ingen af regningerne er i øjeblikket i omløb, selv om vi kun kan forestille os, hvor mange varer Chase købte, der var værd $ 10.000, så han kun kunne bruge pengene med navnet på det.
14. Fremme for en Wannabe Præsident
Mens W. H. Taft er den eneste mand, der har tjent som præsident og SCOTUS Justice, har en præsidentkandidat også den ære. Charles Evan Hughes løb hårdt mod Woodrow Wilson i 1916, idet han afskedede fra højesteret for at udfordre den etablerede præsident. Da han tabte, vendte Hughes tilbage til sit gamle job som Chief Justice i stedet for at erstatte Taft.
13. Latinamerikansk repræsentation
Den første spansk retfærdighed var Sonia Sotomayor, der blev svoret ind i højesteret i 2009. Hun blev også en dobbelt først for at være den første domstolsret, hvis indbydende blev sendt live på tv.Mprnews
En mand og hans barnebarn har begge tjent i højesteret. Praktisk delte de også samme navn. John Marshall Harlan tjente fra 1877-1911, mens John Marshall Harlan II tjente fra 1955-1971.
11. Beklager, du gjorde ikke skåret
Hvis en person ønsker at blive retfærdighed, skal de udpeges af præsidenten og bekræftes af senatet. Hvis senatet afviser præsidentens udnævnelse, eller hvis præsidenten trækker udnævnelsen, er det farvel til disse forhåbninger. Så mens 153 personer er blevet nomineret til højesteret, var der tredive andre mennesker, der ikke lykkedes at komme ind på SCOTUS.
10. Hård arbejdsbyrde
Per sigt er der 10.000 sager på højesterets docket. Desværre klarer SCOTUS kun at levere fordomme på omkring 80 til 90 af dem, for de fleste mennesker venter på en mening.
9. God Old Warren
Højesteret under Justice Earl Warren anses for at være en af de vigtigste tidsperioder i SCOTUS 'historie. Blandt de mange afgørelser, de har truffet, fastslog Warren-domstolen, at skoler skal afvises (Brown v. Board of Education), alle arresterede skal have deres Miranda Rights læst til dem (Miranda v. Arizona), og at obligatorisk bøn på skolen ville være elimineret (Engel v. Vitale). I Griswold mod Connecticut bekræftede de en forfatningsmæssig ret til privatlivets fred, hvilket senere ville være afgørende for det milepæl, Roe v. Wade-sagen, som fandt sted kort efter Warrens pensionering vedrørende abortrettigheder.
8. Træk dig selv sammen, Tyler!
Præsident John Tyler led af ekstrem upopularitet i senatet, og da han forsøgte at nominere folk til højesteret, blev han mødt meget modstand. En rekord fire af hans nominerede blev enten trukket tilbage som valg eller ellers afvist af senatet.
7. Statens repræsentation
Af de 50 stater, der udgør USA, har 19 af dem aldrig skabt en justering af SCOTUS. Disse stater er Delaware, Rhode Island, Wisconsin, Hawaii, Vermont, Arkansas, Florida, Nevada, West Virginia, Nebraska, South Dakota, North Dakota, Montana, Washington, Alaska, New Mexico, Oklahoma, Oregon og Idaho. Digitaltrends
Da Antonin Scalia døde i 2016, præsenterede Barack Obama Merrick Garland for at erstatte Scalia. Det var stadig inden for hans magt at gøre, men den republikanske kontrollerede senat nægtede at lade Obama vælge en erstatning for Scalia, som havde været det mest konservative medlem af højesteret. Republikanerne ønskede ikke, at Obama skulle vælge nogen, der ville svinge højesteret til en mere liberal holdning. Garlands nominering blev placeret foran senatet i 293 dage - indstilling af en ny rekord - inden den udløb. Donald Trump fortsatte med at nominere Neil Gorsuch i stedet.
5. Klatre stegen
af højesterets justices og de øverste justitser, der indtil videre har tjent i 2018, syv af dem fik deres begynder at tjene som kontorister i højesteret. Disse syv individer var John G. Roberts, John Paul Stevens, Byron R. White, William H. Rehnquist, Stephen G. Breyer, Elena Kagan og Neil Gorsuch.
4. Skræmmende love
Nogle gange gamle tidige love, som Højesteret gik forbi, ses som chokerende i moderne tider. Et sådant tilfælde er Buck v. Bells i 1927. Da 17-årige Carrie Buck blev imprægneret på grund af et seksuelt overgreb, blev hun institutionaliseret og beordret at blive steriliseret. Folk vidnede om, at hun var svag og promiskuøs og pegede på sin mor, der havde en historie om prostitution. Højesteret besluttede sig for obligatorisk sterilisering for at forhindre ugunstigt genetik fra at blive videregivet til kommende generationer. Den skræmmeste del er, at loven aldrig blev væltet. Mindst 65.000 mennesker, hovedsagelig aboriginale eller afroamerikanere, blev steriliseret efter 1945, og loven skulle udfordres så sent som i 2012.
3. En forspændt kilde?
Bob Woodwards 1979 bog
forårsagede en skandale, da den blev frigivet. Det skildrede Højesteret under Warren Burger som værende fuld af fulde imbeciler bag kulisserne. Den mærkelige undtagelse til denne negative skildring var Domstolsretten Potter Stewart. Til overraskelse af ingen, ville Stewart gå på pension kort tid efter. Woodward bekræftede, at Stewart havde været hans vigtigste informationskilde efter Stewarts død.
2. En populær fyr James Clark McReynolds var kendt for sine chokerende synspunkter. Ikke kun kaldte han sorte mennesker "uvidende" og "overtroisk". Han klagede ikke kun, at Gud havde givet op på hebræerne, efter at have forsøgt at lave noget af dem i 4.000 år. Han stod op og forlod bænken ved ankomsten af en kvindelig advokat ved Højesteret. Han blev så hadet, at ikke et eneste andet medlem af SCOTUS deltog i McReynolds begravelse. Kan du bebrejde dem? Lov
1. Blink og du vil savne ham
John Rutledge var den første guvernør i South Carolina, og blev hurtigt kendt for sig selv som en meget højindstillet elitist. Da John Jay trådte fra Højesteret i 1795, blev Rutledge udvalgt af Washington til at erstatte ham. Senatet var ikke i møde på det tidspunkt. Men hans utrolige meninger ødelagde sit ry i Washington, så da han blev formelt udpeget, blev han enstemmigt afvist. Det var ikke kun den korteste ansættelseslængde for en Chief Justice-138 dage - det var også den første og eneste gang, at en højesterets ret blev ufrivilligt opspringt af senatet.

matches: Højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
"Jurister – ikke mindst i Danmark – har i mange år oplevet EU-domstolen som voldsomt retsskabende."
Ole Spiermann udfordrer og sammentænker gerne begrebsmodsætninger. I hans karriere har teori i høj grad gået hånd i hånd med praksis. Det er et ideal at formidle komplicerede juridiske problemstillinger med sproglig enkelhed. Og han ser ikke suveræne stater i modsætningsforhold til bindende folkeret. Karnov Group har mødt ham til en samtale om juraens væsen, folkeret og Ajos-sagen
Hvorfor valgte du en juridisk karriere?
Grundlæggende tror jeg, at jeg kunne være blevet glad for mange andre uddannelser og erhverv. Der er et tilfældighedspræg. Jeg kunne også have valgt at læse økonomi, eller jeg kunne have valgt at læse naturvidenskab. Min morfar, der var direktør for Teknisk Museum, var ret sikker på, at jeg ville gå den vej. Men nu endte det med at blive jura, som kombinerer analyse og sprog. Det er nok i virkeligheden dér, min store interesse ligger.
På hvilken måde indgår den sproglige dimension i juraen?
Sproget er juristens våben. Jeg selv arbejder på at gøre tingene så enkle som muligt. Både når jeg skriver, procederer og argumenterer. Man kan se det som markedsføring af et bestemt budskab. Hvordan får man som advokat eller juridisk forfatter kommunikeret dette budskab mest effektivt? Det er derfor vigtigt at arbejde med sproget. Som gymnasieelev husker jeg det sådan, at vi nærmest konkurrerede om at hitte på fremmedord og lange komplicerede sætningskonstruktioner. Nu går jeg efter det modsatte. Det er en del af håndværket, som vi arbejder med hver dag hos Bruun & Hjejle.
I 1994 fik du guldmedalje på Københavns Universitet for en afhandling om suverænitet. Det blev til bogen ”Enten & Eller: Studier i suverænitetsbegrebet”. Er der sammenhæng mellem denne titel og Søren Kierkegaards Enten-Eller?
Nej, det er der faktisk ikke. Titlen henviser til en teoretisk tanke i retslitteraturen om, at enten kunne vi have suverænitet i den forstand, at stater var højeste magt, eller vi kunne have nogle regler, som binder stater – folkeretten. Man måtte vælge det ene eller det andet. I afhandlingen forsøgte jeg at vise, at vi kan have begge dele, hvad vi jo unægteligt også har. Der er nogle grundpræmisser for, at man overhovedet kan træde ind i folkeretten som system. Disse præmisser bliver man nødt til at acceptere. De kan ikke diskuteres inden for systemet. Men det betyder ikke, at suveræniteten ikke kan eksistere ved siden af. Så det var et forsøg på at komme frem til et både-og, dvs. at arbejde sig ud af en begrebsmodsætning.
Juraen har sit udspring i nationalt regi, og folkeret kommer så ovenpå. Vi tager udgangspunkt i, at der er et nationalt retssystem, der er skabt af en suveræn stat med lovgivende magt og måske sin egen grundlov. Men hvordan forener man det med folkeret? Det arbejdede jeg med. Juraen kan ikke forklare sin egen eksistens. Det kan et menneske heller ikke nødvendigvis. Man er nødt til at acceptere folkeretten. Hvis ikke vi havde folkeretten, ville vi have et hul i vores juriske system. Så kunne vi ikke finde ud af, om Irak-krigen var lovlig eller ej. Vi kan jo ikke finde dét svar i dansk ret. Eller i irakisk eller amerikansk ret.
Du har tidligere i din karriere arbejdet som forsker på fuld tid og sideløbende været advokatfuldmægtig på deltid. Hvorfor denne kombination?
Jeg oplevede det sådan, at hvis man som jurist kun har erfaring fra universitetet, så mangler der noget. Det er lidt ligesom at være tandlæge uden selv at arbejde med tænder. Man kan godt undervise andre i, hvad en god tandlæge er, men man kan mangle den praktiske dimension. Derfor var jeg som skrivende og undervisende universitetsjurist glad for sideløbende at bruge juraen i konkrete sager.
Når man arbejder med praksis, finder man også ud af, hvilken juridisk litteratur man særligt kan bruge. Der er ganske meget, som er for abstrakt og banalt på samme tid, begrænset til generelle juridiske principper. I den juridiske litteratur ligger der et stort potentiale i at beskrive den praktiske dimension i højere grad. Juridiske forfattere sikrer sig flere læsere i det omfang, at man overvejer, hvordan principper og regler spiller sig ud i konkrete tilfælde. Det er helt almindeligt at blive konkret, hvis der er blevet trykt en dom, men det kan man også være uden. Og hvis der er en dom, kan man overveje, hvor meget faktum skulle varieres, for at dommen ville falde anderledes ud. Men det kræver selvfølgelig alt sammen mod.
Du var én af indlægsholderne ved Karnov Groups debatmøde om Ajos-sagen den 31. januar i København og den 27. marts i Aarhus. I Ajos-sagen fastslog Højesteret, at den ikke havde mulighed for følge EU-Domstolens præjudicielle dom i sagen (C-441/14). Hvordan ser du Ajos-sagen og Højesterets afgørelse?
Højesteret har fundet behov for at markere, at vi i Danmark har en magtfordeling mellem dømmende og lovgivende magt. Højesteret fandt, at Danmark med tiltrædelsesloven gennemfører og inkorporerer sine EU-retlige forpligtelser, og at det uskrevne princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som EU-Domstolen har fastslået, falder uden for denne inkorporering. Og så slutter Højesteret af med at sige, at Højesteret ikke kunne være nået til et andet resultat, medmindre man var begyndt at tiltage sig lovgivende magt. Den præmis er opsigtsvækkende og for mig at se ikke overbevisende. Jeg mener ud fra en formålsfortolkning af tiltrædelsesloven, at Højesteret kunne være kommet frem til det modsatte resultat, altså at der ikke er et hul i vores inkorporering af EU-medlemskabet.
Højesteret kommer desuden med det, jurister kalder et obiter dictum. Højesteret tager stilling til EU’s charter om grundlæggende rettigheder, som blev retligt bindende med Lissabon-traktaten.
Men Ajos-sagen ligger forud for det tidspunkt. Så man kan sige, at Højesteret tog stilling til noget, som Højesteret ikke behøvede. Omvendt tog Højesteret ikke stilling til, hvordan tiltrædelsesloven kan bringes helt op på niveau med EU-domstolen. Kræver det for eksempel, at proceduren i grundlovens § 20 følges? Det tror jeg ikke selv. Højesterets syn på det spørgsmål kender vi ikke, selvom det måske nok kunne have været relevant.
Hvor det var svært for mig at svare på, hvorfor jeg selv valgte en juridisk karriere, er det for mig enklere at se, at vi som jurister deler en forståelse af virkelighed. Et eksempel er grænsen mellem, hvad der er juridisk, og hvad der er politisk. Jurister – ikke mindst i Danmark – har i mange år oplevet EU-domstolen som voldsomt retsskabende. Der er ikke så meget blik for det på for eksempel statskundskab. Jurister har været meget optagede af dommen i Ajos-sagen. Jeg er ikke sikker på, at politikere har været lige så optagede af dommen. I de seneste 10-15 år er jurister blevet mere kritiske over for Menneskerettighedsdomstolen og dens fortolkningsstil. Der er ikke altid blik for, at fortolkning af en traktat i international sammenhæng er noget andet end fortolkning af en lov i national sammenhæng. I dag er det helt almindeligt at sige, at europæiske domstoles fortolkningsmetoder er fremmede. Og nogen vil måske se Højesterets dom i Ajos-sagen på den baggrund. Så kunne man sige, at i Ajos-sagen satte vi foden ned – og hævdede vores suverænitet. Men det er jo ikke et enten-eller. Det er et både-og.
Torsdag d. 18. maj fejrede Karnov Group 150 års jubilæum for UfR - Ugeskrift for Retsvæsen. Vi lavede en lille stemningsvideo fra en fantastisk sommerdag på Designmuseet i Store Kongensgade
I en helt ny videoserie sætter vi fokus på advokatbranchens arkitektur og advokathusenes historie.Første afsnit handler om Horten.
Jakob Bundgaard - den utraditionelle skatterådgiver
'Magtens tredeling' vol. 1 - Udlicitering af fysisk magtanvendelse
Det danske politi er presset af øget arbejdspres og omstruktureringer, og derfor skubber den private sikkerhedsbranche på for at hjælpe til. Men kan man udlicitere og samtidig bevare borgernes retssikkerhed?

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret