text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.4 Afgrænsning over for udgifter til formue, anlæg og etablering
Afsnittet beskriver praksis om afgrænsning af fradragsberettigede driftsomkostninger over for udgifter, der ikke vedrører den løbende drift, men indkomstgrundlaget, også kaldet formueudgifter, anlægsudgifter eller udgifter vedrørende indkomstkilden eller kapitalgrundlaget.
Afsnittet handler også om afgrænsningen over for udgifter, der vedrører etablering af virksomhed eller udvidelse af virksomheden ud over dens hidtidige rammer.
Generelt om udgifter vedrørende formue, anlæg, etablering mv.
Udgifter til etablering eller udvidelse
Fradrag for udgifter, der sikrer det hidtidige indtægtsgrundlag
Fradrag efter andre bestemmelser
Ophævede bestemmelser om etablering og udvidelse
C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning
C.C.2.2.1.6 Selskabers finansielle grundlag
C.C.2.2.1.7 Start af virksomhed.
Driftsomkostningsbegrebets forudsætning om, at udgiften skal have forbindelse til erhvervelsen af den skattepligtige indkomst, omtales i afsnit C.C.2.2.1.2.
Afgrænsningen af driftsomkostningsbegrebet volder især vanskeligheder over for anlægs- og etableringsudgifter, som ikke relaterer sig til indkomsten, men derimod til indkomstgrundlaget.
Ikke fradragsberettigede anlægs- og etableringsudgifter er efter SL § 6, stk. 2: "udgifter til formueforøgelse, til forbedring af ejendom, til udvidelse af næring eller drift".
Domstolspraksis synes at have vist en tendens til en udvikling af driftsomkostningsbegrebet fra en klar afgrænsning mellem drift og formue i retning af en udvidelse af fradragsmulighederne for erhvervsmæssige udgifter, der afholdes inden for de hidtidige naturlige rammer af en igangværende virksomhed. Se afgørelserne under Fradrag for udgifter, der sikrer det hidtidige indtægtsgrundlag.
Det er fortsat altafgørende for fradragsretten, at der foreligger en aktuel driftsmæssig begrundelse for at afholde udgiften. Det vil sige, at formålet er at erhverve skattepligtig indkomst, og at disse indkomstbestræbelser ikke overskrider virksomhedens hidtidige rammer. Se SL § 6, stk. 2, om udvidelse af næring eller drift.
Eksempler på en ikke fradragsberettiget formueudgift
Et selskab kunne ikke trække bonusudbetalinger fra som driftsomkostning. I forbindelse med salg af selskabet blev der indgået en aftale med selskabets to direktører om, at de, hvis selskabet blev solgt, ville få en bonus beregnet efter salgsprisen. Direktørernes krav på bonus var betinget af, at der skete et endeligt salg af selskabet, og af, at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet. Den udbetalte bonus havde derfor ikke den tilknytning til selskabernes drift, dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning, der er omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2009.271.HR.
I SKM2013.557.ØLR nægtedes fradrag for bonus til medarbejdere og omkostninger til rådgivere. Udgiften var anvendt til - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for selskabets aktier, men også med henblik på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om et overtagelsestilbuds fordele og ulemper. Landsretten fastslog, at de udgifter, der var afholdt for, at selskabet kunne overholde dets børsretlige forpligtelser i anledning af overtagelsestilbuddet, ikke kunne anses for udgifter, der vedrørte driften. Omkostningerne var derfor ikke fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, uanset om der måtte være en driftsmæssig fordel knyttet til børsnoteringen. Landsretten afviste i den forbindelse, at de afholdte udgifter havde karakter af en årligt tilbagevendende afgift (noteringsafgift) svarende til den, som Højesteret i nedennævnte UfR 1980, 712 HRD tillod fradrag for. Se også SKM2015.373.ØLR om salgsudgifter i aktionærernes interesse.
Højesteret har i SKM2011.602.HR fastslået, at udgifter til børsnotering ikke er fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
En fond blev nægtet fradrag for udgifter til granskning og for udgifter til retsafgiften i erstatningssagen mod medlemmerne af fondens bestyrelse. Landsretten lagde til grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden. Se SKM2010.367.ØLR.
I SKM2014.731.LSR blev et selskab nægtet fradrag for lønudgifter, der var afholdt i forbindelse med en voldgiftssag om køb af aktier og køb af varemærke. De ansatte personer, som varetog selskabets interesser i voldgiftssagen, fik ikke ekstra betaling for deres arbejde med voldgiftssagen, og de lønudgifter, som selskabet har allokeret til voldgiftssagen, udgjorde kun en mindre del af den samlede løn, som selskabet i indkomståret udbetalte til de omhandlede medarbejdere. Landsskatteretten var enig med selskabet i, at erhvervsmæssigt betingede lønudgifter i almindelighed vil kunne fratrækkes, idet der heri ligger en forudsætning om, at udgifterne er medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde den løbende indkomst. Denne formodning kan dog afkræftes i det enkelte tilfælde. Den del af lønnen, der var afholdt í forbindelse med varetagelse af selskabets interesser i en voldgiftssagen, der drejede sig om sikring af selskabets formue, var ikke medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets løbende skattepligtige indkomst i indkomståret, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten udtalte, at en lønkrone, der er anvendt af hensyn til formuen, har ikke samtidigt tjent til erhvervelsen, sikringen og vedligeholdelsen af den løbende indkomst i året.
Udgifter til afvikling af virksomheden er også ikke-fradragsberettigede formueudgifter. Se dog afsnit C.C.2.2.1.8 om visse opsatte driftsudgifter.
Det er en forudsætning for omkostningsfradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, at dispositionen falder inden for virksomhedens hidtidige naturlige rammer.
Udgifter, der har til formål at tilvejebringe et nyt indkomstgrundlag, enten i form af start af en helt ny virksomhed eller ved udvidelse af en igangværende virksomhed ud over dens hidtidige rammer, har karakter af etableringsudgifter, som ikke kan trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SL § 6, stk. 2.
Eksempler: Udgifter til etablering eller udvidelse
Højesteret har anset et kommanditselskabs udgift til honorar til udbyderen af et anpartsprojekt, for at være en etableringsudgift for kommanditselskabet. Se SKM2008.967.HR.
Se også SKM2013.557.ØLR omtalt ovenfor samt i afsnit C.C.2.2.1.2 Driftsomkostningsbegrebet.
Se også afsnit C.C.2.2.1.7 om den særlige praksis om fradrag for sædvanlige, løbende driftsudgifter, der er afholdt i startfasen.
Hvis en udgift ikke har til formål at udvide eller forbedre det hidtidige indkomstgrundlag, men derimod kun at sikre de hidtidige indtjeningsmuligheder, er der mulighed for fradrag.
Det er dog en betingelse, at der kan påvises en aktuel driftsmæssig begrundelse for dispositionen.
Hvis den driftsmæssige begrundelse foreligger, udelukker det derfor ikke fradrag, at udgiften i realiteten indebærer en tidsubestemt sikring af indkomstgrundlaget.
Et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, som det havde afholdt på grund af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradraget blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Se UfR 1942, 335 HRD (Skandinavisk Grammofon).
Et vognmandsfirma betalte i forbindelse med indmeldelse i en fragtmandshal et indskud på 175.000 kr. Efter foreningens vedtægter tilfaldt beløbet foreningen endeligt og blev ikke betalt tilbage, da fragtmanden udtrådte af fragtmandshallen. Beløbet blev betalt, for at selskabet kunne få en ny holdeplads til erstatning for en mistet holdeplads i københavnsområdet, hvor man i forvejen drev virksomhed. Højesteret fandt, at formålet med at afholde udgiften i det væsentlige var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst, og udgiften blev derfor anset for en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1987, 315 HRD.
En dyrlæge havde etableret nye klinikker i omegnen for at bevare sin indtjening i forbindelse med skærpet konkurrence. Klinikkerne blev etableret som selvstændige anpartsselskaber, som betalte dyrlægen et fast månedligt honorar for det arbejde, han udførte.
Dyrlægeforeningen anlagde sag mod dyrlægen, fordi der efter foreningens vedtægter kun måtte oprettes klinikker på den adresse, der var udgangspunkt for dyrlægens praksisudøvelse. Dyrlægen tabte sagen, og skattesagen vedrørte de betalte sagsomkostninger og bøde til dyrlægeforeningen på 5.000 kr. Landsskatteretten indrømmede fradrag for udgifterne, fordi de var afholdt for at fastholde et hidtidigt indtægtsgrundlag. Se TfS 1988, 321 LSR.
Et selskab fik fradrag for udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om betaling af gælden som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden blev anset for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning. Se UfR 1984, 90 HRD (TfS 1984, 2 H Segaltmøllens Brødfabrik A/S).
Et selskab fik fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte. Højesterets begrundelse var, at børsnoteringen af selskabets aktier var af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at udgiften måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning. Se UfR 1980, 712 HRD (Trælastkompagniet). Se ovenfor om udgifter til børsnotering.
I SKM2015.373.ØLR nægtedes et selskab driftsomkostningsfradrag for indkøb af rådgivningsydelser. Landsretten udtalte, at selskabet ikke havde løftet bevisbyrden for, at indkøbet af rådgivningen blev iværksat som led i en sædvanlig overvejelse omkring driften af selskabet for at sikre det hidtidige indtjeningsgrundlag. Retten fandt på baggrund af en samlet vurdering, at rådgivningen overvejende havde til formål at tilgodese aktionærernes interesse i forbindelse med bestræbelserne på at sælge selskabet. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at selskabet før salget havde iværksat enkelte af de tiltag, som rådgivningen anbefalede, og som i øvrigt kunne gavne selskabet i den fremtidige drift uanset salget.
I en ikke offentliggjort landsskatteretskendelse af 21. september 1987 havde fire melmøller, der tilsammen stod for alt salg af mel til det danske marked, i fællesskab opkøbt en konkurrerende virksomhed. Opkøbet skete, fordi den konkurrerende virksomheds tilstedeværelse på markedet i en kort periode havde udløst en priskrig, som medførte fald i møllernes indtjening. De fire møller købte virksomheden for at nedlægge den og sikre, at der ikke fremover ville ske mølledrift fra ejendommen. Det skete ved, at ejendommen blev pålagt en servitut. Ejendommen og produktionsapparatet blev herefter solgt, og de fire møller led på den måde et tab. En væsentlig årsag til tabet var den servitut, der blev pålagt ejendommen. Landsskatteretten tiltrådte det daværende Statsskattedirektorats indstilling om, at omkostningerne ved servitutten (tabet) var fradragsberettigede.
Anlægs-/etableringsbetragtningen i statsskatteloven er i et vist omfang blevet modificeret i senere særlovgivning. Se
LL § 8 N om erhvervsmæssige lønudgifter mv. Se afsnit C.C.2.2.2.1.
LL § 8, stk. 1, om rejser og reklameudgifter, som afholdes for at opnå salg af varer og tjenesteydelser. Disse udgifter kan trækkes fra, selv om de fx skulle have karakter af etableringsudgifter. Se afsnit C.C.2.2.2.5.
LL § 8, stk. 3, om stiftelsesomkostninger og provisioner ved lånoptagelse. Se afsnit C.A.11.2.3.1 Provisioner, låneafgifter og kautionsforsikringer
LL § 8 B om forsøgs- og forskningsudgifter. Se afsnit C.C.2.2.2.20.
AL § 43 om tilslutningsafgifter. Se afsnit C.C.2.4.5.5.
Visse udgifter til
advokat og revisor i forbindelse med etablering og udvidelse af virksomhed
gebyrer til den daværende Erhvervs- og Selskabsstyrelse
har til og med indkomståret 2009 været omfattet af særregler i de dagældende LL §§ 8 I og 8 J, jf. lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009. Disse regler var i medfør af overgangsregler i et vist omfang stadig gældende for indkomståret 2010. Reglerne er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.1 og E.A.2.1.4.2.
LL § 8 I
LL § 8 I om visse udgifter til markedsundersøgelser er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010. Udgifter, som var omfattet af LL § 8 I, og som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog trækkes fra i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Se lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 2, og 22, stk. 2 og 19.
Bestemmelsen er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.1, men er derefter udgået af vejledningen. Højesteret har efterfølgende i dommen SKM2011.587.HR stadfæstet SKM2009.196.ØLR, som er omtalt i afsnittet.
LL § 8 J (tidligere ordlyd)
LL § 8 J om udgifter til advokat og revisor samt til gebyrer til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. LL § 8 J som affattet i lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009 er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010.
Udgifter omfattet af LL § 8 J, som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog trækkes fra i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Se lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 3, og 22, stk. 2 og 19.
Bestemmelsen omtales senest i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.2, men omtalen er herefter udgået af vejledningen. Der er dog efterfølgende afsagt en række domme og landsskatteretskendelser vedrørende bestemmelsen. Disse domme omtales senest i Ligningsvejledningen Erhvervsdrivende, 2012-1, afsnit E.A.2.1.4.2 LL § 8 J Udgifter til advokat og revisor - Ophævet.
En del af praksis om denne bestemmelse vedrører også SL § 6, stk. 1, litra a, eller bidrager i øvrigt til at fortolke statsskattelovens driftsomkostningsbegreb, fx afgrænsning af udgifter vedrørende formue, etablering og udvidelse af virksomhed, rette omkostningsbærer osv., og er derfor i et vist omfang stadig af betydning. Disse domme er derfor med i oversigten over afgørelser i dette afsnit. Se fx SKM2012.70.HR og SKM2013.104.LSR, SKM2011.602.HR, SKM2007.773.HR og den tilsvarende dom i SKM2007.775.HR.
Se også afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning om LL § 8 J i den formulering, som gælder fra og med 1. januar 2010.
SKM2017.512.HR og SKM2017.513.HR
To bankers interne lønudgifter, der var afholdt i forbindelse med opkøb eller forsøg på opkøb af dele af andre banker, kunne ikke fradrages som driftsomkostninger.
Sagerne angik spørgsmålet, om to banker kunne fradrage udgifter til løn til egne medarbejdere i det omfang, de pågældende havde været beskæftiget med bankernes køb af hhv. fem filialer og aktiviteter i en bank samt forgæves bestræbelser på køb af dele af nogle andre banker.
Højesteret udtalte, at udgifter til udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige rammer ikke kan fradrages som driftsomkostninger, men må anses som etablerings- eller anlægsudgifter, og at der ikke er grundlag for at antage, at lønudgifter altid skal anses som driftsomkostninger. Der skal derfor foretages en – eventuelt skønsmæssig – fordeling, hvis en medarbejder udfører både driftsopgaver og opgaver, der ikke angår virksomhedens drift, herunder hvis medarbejderen har været beskæftiget med udvidelse eller forsøg på udvidelse af virksomheden ud over dens hidtidige rammer.
Højesteret tiltrådte, at begge bankers køb og forsøg på køb af dele af andre banker var udtryk for en udvidelse eller forsøg på udvidelse af deres virksomheder ud over virksomhedernes hidtidige rammer. De pågældende lønudgifter var derfor ikke fradragsberettigede driftsomkostninger.
Der forelå ikke nogen fast administrativ praksis om fradragsret for lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende. Skattemyndighederne var derfor ikke afskåret fra uden forudgående offentlig tilkendegivelse af nedsætte bankernes fradrag for den del af lønudgifterne, som ikke var driftsomkostninger.
Dommene ændrer SKM2016.551.ØLR og SKM2016.569.ØLR.
Som følge af dommene er der indført en ny bestemmelse, § 8 N. Bestemmelsen giver fradrag for den omhandlede type lønomkostninger med virkning fra og med indkomståret 2008.
Se afsnit C.C.2.2.2.1.
SKM2012.238.HR
Etablering. Udvidelse.
Et selskab manglede kapacitet til drift af kundernes it-systemer. Selskabet afholdt derfor udgifter til ingeniør- og arkitektbistand i forbindelse med planlægningen af et byggeri af et nyt driftscenter.
Da selskabet skiftede ejere, blev kapacitetsbehovet løst, og det planlagte byggeri opgivet.
Selskabet trak udgifterne fra som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Højesteret fandt, at udgifterne til ingeniør- og arkitektbistand ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at de kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Fordi driftscentret ikke blev etableret og taget i brug, kunne udgifterne ikke afskrives, heller ikke efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2010.511.ØLR og SKM2008.615.LSR.
SKM2012.70.HR
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt et holdingselskab var rette omkostningsbærer vedrørende rådgivningsudgifter på knap 2 mio. kr., som var afholdt af dets hollandske moderselskab.
Det hollandske moderselskab indgik en aftale med et sælgerselskab om køb af samtlige aktier i et driftsselskab. Forud for aftalen havde moderselskabet med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af driftsselskabet.
Det fremgik af købsaftalen, at moderselskabet, uden samtykke fra sælgerselskabet, kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser efter købsaftalen til et datterselskab. Det var dog moderselskabets endelige ansvar, at alle forpligtelser efter købsaftalen blev overholdt. Moderselskabet kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Samme dag, som parterne bestemte, at aftalen om købet af driftsselskabet skulle gennemføres, købte moderselskabet et skuffeselskab og overdrog sine rettigheder og forpligtelser efter købsaftalen til selskabet, der blev holdingselskab for driftsselskabet. Herefter lånte holdingselskabet midler hos moderselskabet til køb af driftsselskabet.
Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af det hollandske moderselskabs erhvervsvirksomhed, (og ikke af holdingselskabets virksomhed). Holdingselskabet havde derfor ikke fradragsret efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som moderselskabet havde afholdt.
Der var ikke grundlag for at anse moderselskabets betaling af udgifterne som et midlertidigt udlæg afholdt for holdingselskabet. Udgifterne var afholdt i moderselskabets egen interesse med henblik på køb af en dansk erhvervsvirksomhed.
Dommen stadfæster SKM2010.458.VLR, men med anden begrundelse.
Formueudgifter. Indskrænkning. Børsnotering.
Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv., som var afholdt med henblik på en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden. En anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette.
Landsretten udtalte at selskabet A´s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A´s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik heller ikke medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6 a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer.
Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret fandt derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne kunne heller ikke fratrækkes efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning, af virksomheden.
Dommen stadfæster SKM2010.151.ØLR.
SKM2009.271.HR
Bonus. Formueudgift.
Et selskab kunne ikke trække bonusudbetalinger fra som driftsomkostning. I forbindelse med salg af selskabet blev der indgået en aftale med selskabets to direktører om, at de, hvis selskabet blev solgt, ville få en bonus beregnet efter salgsprisen. Direktørernes krav på bonus var betinget af, at der skete et endeligt salg af selskabet, og af, at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet.
Den udbetalte bonus havde derfor ikke den tilknytning til selskabernes drift, dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning, der er omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2007.534.VLR (tidligere instans SKM2005.482.LSR).
Se også SKM2014.192.ØLR, hvor et selskab tog bekræftende til genmæle over for Skatteministeriets påstand. (Refereres ikke her.)
Etableringsudgift.
Højesteret anså et kommanditselskabs udgift til honorar til udbyderen af et anpartsprojekt, som en etableringsudgift for kommanditselskabet.
Dommen stadfæster SKM2005.450.VLR.
Afgørelsen er nærmere omtalt under C.C.2.4.4.3 Afskrivningsgrundlag, bygninger og installationer.
Udvidelse ved køb af bestemmende aktiepost.
Et selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af aktieposter i nogle selskaber kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Begrundelsen var, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, fordi opkøbene var nødvendige for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af de bestemmende aktieposter skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer. Der var derfor ikke fradragsret for udgifterne til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev i stedet anset for at være omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Dommen ændrer SKM2006.240.ØLR.
Se den tilsvarende dom i SKM2007.773.HR.
SKM2005.198.HR
Driftsomkostning. Ikke formueudgift.
Et selskab fik fradrag for en udgift til ekstern vurdering af en udlejningsejendom efter SL § 6, stk. 1, litra a. Vurderingen var foretaget til brug for selskabets årsregnskab. Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til rådgivning i forbindelse med udarbejdelsen af regnskabet.
Hverken det forhold, at vurderingen vedrørte et anlægsaktiv, eller det forhold, at det foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendigt, kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradragsret.
Dommen ændrer SKM2003.28.ØLR.
SKM2002.155.HR
Et kommanditselskab kunne ikke trække vederlag i forbindelse med køb af virksomhed fra.
Et kommanditselskab, K/S A, ønskede at ansætte tre personer, som var ansat i K/S B. De tre personer havde påtaget sig en konkurrenceklausul over for K/S B. Det blev aftalt, at kommanditselskabet skulle overtage virksomheden fra K/S B, og at de tre personer på den måde blev frigjort fra konkurrenceklausulen og kunne arbejde for K/S A.
K/S A betalte i den forbindelse et vederlag på 1,4 mio. kr., som var betegnet goodwill, til K/S B. K/S B havde ikke fraskrevet sig retten til at konkurrere på markedet.
Landsskatteretten fandt, at vederlaget var betaling for, at K/S B ikke påberåbte sig konkurrenceklausulerne. Landsretten afviste desuden, at vederlaget var knyttet til afståelse af kundekreds eller lignende (goodwill). På den baggrund fastslog landsretten, at vederlaget udgjorde en etableringsudgift og ikke en fradragsberettiget driftsudgift. Dommen blev stadfæstet af Højesteret.
TfS 1987, 315 HRD
Sikring af indkomstgrundlaget.
Et vognmandsfirma betalte i forbindelse med indmeldelse i Københavns Fragtmandshaller et indskud i fragtmandshallen på 175.000 kr. Efter foreningens vedtægter tilfaldt beløbet foreningen endeligt og skulle ikke betales tilbage, når fragtmanden udtrådte af fragtmandshallen. Beløbet blev betalt, for at selskabet kunne få en ny holdeplads til erstatning for en mistet holdeplads i københavnsområdet, hvor man i forvejen drev virksomhed.
Højesteret fandt, at formålet med at afholde udgiften i det væsentlige var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst, og udgiften blev herefter anset for en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
(For Højesteret var der ikke nedlagt påstand om fradrag for indskuddet i afholdelsesåret. For landsretten var der nedlagt påstand om afskrivning efter dagældende LOSI § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 5. Det blev afvist, fordi selskabet ikke erhvervede en rettighed af økonomisk værdi.)
(Carl Jacobsen)
UfR 1984, 90 HRD
Et selskab fik fradrag for udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om, at gælden blev betalt, som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden ansås for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
(Segaltmøllens Brødfabrik A/S)
UfR 1980, 712 HRD
Et selskab fik fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte.
Højesterets begrundelse var, at børsnoteringen af selskabets aktier var af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at udgiften måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
(Trælastkompagniet)
UfR 1942, 335 HRD
Sikring af tidligere fortjeneste og fremtidig fortjeneste.
Sagen vedrørte fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradraget blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det var uden afgørende betydning for fradraget, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at udgifterne var afholdt forgæves.
(Skandinavisk Grammofon)
SKM2015.373.ØLR
Rådgiverudgifter - salg af selskab
Spørgsmålet var, om et selskab havde driftsomkostningsfradrag for indkøb af rådgivningsydelser.
Landsretten udtalte, at selskabet ikke havde løftet bevisbyrden for, at indkøbet af rådgivningen blev iværksat som led i en sædvanlig overvejelse omkring driften af selskabet for at sikre det hidtidige indtjeningsgrundlag.
Retten fandt på baggrund af en samlet vurdering, at rådgivningen overvejende havde til formål at tilgodese aktionærernes interesse i forbindelse med bestræbelserne på at sælge selskabet.
Derfor havde selskabet ikke fradragsret for rådgiverudgifterne i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
Det kunne ikke føre til et andet resultat, at selskabet før salget havde iværksat enkelte af de tiltag, som rådgivningen anbefalede, og som i øvrigt kunne gavne selskabet i den fremtidige drift uanset salget.
SKM2013.557.ØLR Bonus. Børsretlige forpligtelser.
Et selskab ønskede fradragsret jf. SL § § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til
bonus til visse medarbejdere samt
omkostninger til et antal rådgivere.
Samtlige udgifter var afholdt som konsekvens af et tilbud udefra om overtagelse af aktierne i selskabet.
Landsretten fandt, at dette tilbud måtte anses for rettet mod selskabets aktionærer.
En del af indsatsen fra selskabets medarbejdere og rådgivernes side blev brugt på - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for aktierne. Udgifterne blev dog også brugt på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om overtagelsestilbuddets fordele og ulemper.
Landsretten fastslog desuden, at de udgifter, der var afholdt for, at selskabet kunne overholde dets børsretlige forpligtelser i anledning af overtagelsestilbuddet, ikke kunne anses for udgifter, der vedrørte driften. Omkostningerne var derfor ikke fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, uanset om der måtte være en driftsmæssig fordel knyttet til børsnoteringen. Landsretten afviste i den forbindelse, at de afholdte udgifter havde karakter af en årligt tilbagevendende afgift (noteringsafgift) svarende til den, som Højesteret i UfR 1980, 712 HRD tillod fradrag for.
Landsretten fandt ikke,
at selskabet havde godtgjort, at udgifterne til bonus havde den fornødne tilknytning til selskabets drift, og ikke til salget af aktierne i selskabet. Det kunne i den forbindelse ikke tillægges afgørende betydning, at bonus ville blive udbetalt, uanset om selskabet blev solgt. Landsretten afviste i den forbindelse selskabets anbringende om, at Skatteministeriet var bundet af en angivelse i Ligningsvejledningen fra 2005 af, at alle erhvervsmæssigt betingede lønudgifter kunne fradrages
at selskabet havde godtgjort, at de afholdte rådgiverudgifter, havde den fornødne tilknytning til selskabets drift. Der var derfor ikke fradrag for udgifterne efter SL § 6, stk. 1, litra a, hvilket gjaldt, uanset om en del af det udførte arbejde også ville kunne anvendes ved selskabets fremtidige drift.
SKM2013.152.VLR Etablering.
Et selskab A/S ønskede fradrag for bl.a. konsulentydelser, som selskabet oplyste var afholdt, fordi man ønskede at flytte produktionen til Østeuropa.
Retten fandt, at udgifterne snarere var afholdt i forbindelse med aktionærernes etablering af et selvstændigt selskab og ikke som en driftsomkostning for selskabet A/S. Der blev derfor nægtet fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2011.689.BR (og SKM2011.690.BR, SKM2011.691.BR, samt SKM2011.692.BR, der omtales andre steder).
SKM2012.278.ØLR
Fratrædelsesgodtgørelse, der trådte i stedet for udbetaling af bonus i opsigelsesperioden, kunne ikke trækkes fra.
I afgørelsen blev der henset til, at bonussen blev beregnet som en procentdel af den ikke skattepligtige aktieavance, som salget af datterselskaber indbragte. Denne måde at beregne bonus på, indicerer, at fratrædelsesgodtgørelsen ligesom den bonus, den træder i stedet for, blev givet for at sælge datterselskaber, og derved vedrører selskabets formue og ikke dets drift.
SKM2010.367.ØLR
Formueudgift.
Sagen vedrørte fradrag for udgifter til granskning og retsafgift. Fonden kunne ikke fratrække udgifter til granskningen samt udgifter til retsafgiften i erstatningssagen mod medlemmerne af fondens bestyrelse. Landsretten lagde til grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden.
Dommen stadfæster SKM2007.892.LSR.
SKM2010.199.ØLR
Udgifter til konsulentarbejde, som var forbundet med salg af datterselskabsaktier kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne var afholdt i forbindelse med selskabets indskrænkning af forretningsaktiviteter og vedrørte derfor selskabets indkomstgrundlag og ikke den løbende indkomsterhvervelse.
Dommen stadfæster byrettens ikke offentliggjorte dom. (Tidligere instans SKM2007.469.LSR).
Et selskab ønskede fradrag for tantieme og bonus, som var udbetalt til selskabets direktør og medarbejdere vedrørende salg af aktier og en koncernintern overdragelse af aktivitet.
Landsretten udtalte, at sammenhængen mellem "den skattepligtige indkomst" og "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, indebærer, at det er en betingelse for fradragsretten, at driftsomkostningerne er afholdt for at opnå skattepligtig indkomst, jf. SL § 4.
Udgifterne til bonus/tantieme havde ikke den nødvendige sammenhæng med selskabets løbende indkomsterhvervelse men måtte derimod anses for at være afholdt for at sikre den del af selskabets formue, der kunne afhændes skattefrit efter SL § 5. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Den bonus, der var udbetalt i forbindelse med den koncerninterne overdragelse af aktivitet, kunne ikke trækkes fra, fordi selskabet ikke var rette omkostningsbærer af udgiften.
Udgifter til advokat- og revisorbistand kunne heller ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi de var relateret til en indskrænkning af selskabets virksomhed og derfor ikke havde karakter af udgifter til løbende administration af skattepligtig investering.
Appelleret til Højesteret af selskabet, men efterfølgende hævet.
Tidligere instans SKM2008.142.LSR.
SKM2008.719.ØLR
Udvidelse. Ikke formueforvaltning.
En telekommunikationsvirksomhed havde afholdt udgifter til både eksterne rådgivere og egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe både majoritetsaktieposter og minoritetsaktieposter i de undersøgte selskaber. Skatteyderen mente, at udgifterne kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, som formueforvaltningsudgifter.
Landsretten lagde til grund, at skatteyderens udgifter var led i skatteyderens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning.
Videre fandt landsretten, at en del af udgifterne var anvendt til advokat- og revisorbistand og ikke til fx investeringsrådgivning. Efter forklaringerne lagde landsretten til grund, at virksomheden ikke ved opkøbene havde fokuseret på, hvordan man kunne komme ud af selskaberne igen. Investeringerne var derfor ikke kun et led i kapitalanbringelse, men udtryk for langsigtede investeringer med henblik på udvidelse af skatteyderens virksomhed, herunder i form af etablering af udenlandske aktiviteter. Derfor var de afholdte udgifter ikke formueforvaltningsudgifter som led i en aktiv kapitalforvaltning i form af venture-investeringer. Udgifterne var derimod afholdt som led i udvidelse af skatteyderens bestående virksomhed. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Se afsnit C.C.2.2.1.5 om udgifter til formueforvaltning.
En kommanditist havde ført en voldgiftssag mod kommanditselskabet for at få omgjort en generalforsamlingsbeslutning om, at selskabet skulle erhverve en udlejningsejendom. Retten fandt, at voldgiftssagen derfor vedrørte spørgsmålet om kommanditselskabets erhvervelse af et nyt aktiv med henblik på udvidelse af kommanditselskabets erhvervsmæssige aktiviteter.
Omkostningerne havde derfor ikke sådan direkte og sædvanlig forbindelse til sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse, at de kunne fratrækkes jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne var afholdt, for at hindre købet af ejendommen, kunne kommanditistens udgifter til advokat heller ikke fratrækkes efter den dagældende LL § 8 J.
Dommen stadfæster SKM2008.2.BR.
SKM2006.13.ØLR
Formueudgift. Indskrænkning.
Et selskabs advokat- og revisorudgifter i forbindelse med en større omstrukturering af virksomheden kunne hverken fratrækkes efter SL § 6 a, stk. 1, litra a, som en sædvanlig driftsomkostning eller efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Landsretten henviste til, at udgifterne var afholdt i forbindelse med selskabets indskrænkning af forretningsaktiviteter, og at udgifterne derfor vedrørte selskabets indkomstgrundlag og ikke den løbende indkomsterhvervelse.
TfS 1994, 296 ØLD
Etablering. Indskud.
Landsretten fandt, at en taxachaufførs udgift til indskud i taxavognmændenes økonomiske forening i forbindelse med etablering som selvstændig vognmand, var en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
TfS 1990, 422 ØLD
Et grovvareselskab kunne ikke fratrække udgifter til kreditprovisioner og stempel ved låneoptagelse, fordi udgifterne i det væsentligste havde tjent til forbedring af selskabets indtægtsgrundlag. Udgifterne kunne heller ikke trækkes fra efter LL § 8, stk. 3, litra c.
SKM2013.554.BR
Ikke udvidelse af virksomhed.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvilke udgifter der i forbindelse med et kapitalfondsopkøb kunne fradrages i medfør af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Landsskatteretten havde fastslået, at sagsøgte i vidt omfang ikke var berettiget til at fradrage advokat- og revisorudgifter, idet disse fandtes at være afholdt over for kapitalfondsforvalterne. Landsskatteretten tillod dog fradrag for enkelte udgiftsposter. Landsskatterettens kendelse efterlod på dette punkt tvivl om, hvilke udgifter, der i en kapitalfondssag kunne henføres til investeringsprojektet og dermed bl.a. om, hvilke udgifter der var fradragsberettigede i henhold til den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
Skatteministeriet indbragte Landsskatterettens kendelse på dette punkt for domstolene. Skatteministeriet gjorde til støtte for synspunktet om manglende fradragsret gældende, at der var tale om ikke fradragsberettigede projektomkostninger. Skatteministeriet gjorde endvidere gældende, at sagsøgte ikke havde udvidet sin virksomhed, samt at der var tale om omkostninger til rådgivning om finansiering, der ikke kunne fradrages efter LL § 8 J. Endelig gjorde Skatteministeriet gældende, at sagsøgte ikke havde afholdt nogen advokat- og revisorudgifter.
Sagsøgte tog bekræftende til genmæle over for Skatteministeriets påstand efter sagens anlæg.
SKM2010.196.BR
En udgift til fogedretsbistand blev ikke anset for at vedrøre indkomsterhvervelsen, men måtte tværtimod anses som en formueudgift, der ikke kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Landsskatteretskendelser - og afgørelser
SKM2014.815.LSR
Udvidelse af virksomhed.
I forbindelse med udbygningen af en lystbådehavn var det nødvendigt at etablere et vejkryds for at undgå trafikable problemer som følge af, at vinteroplægningspladsen for lystbåde blev flyttet.
Kommunen etablerede derfor det pågældende vejkryds og videresendte i overensstemmelse med vejlovgivningen fakturaen til det selskab, der drev lystbådehavnen.
Selskabets betaling til kommunen kunne ikke fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a, da det ikke kunne anses for godtgjort, at der ved udbygningen af lystbådehavnen ikke også skete en udvidelse af selskabets hidtidige virksomhed ud over, hvad der var nødvendigt for blot at sikre det eksisterende indkomstgrundlag.
Sagens spørgsmål 3.
SKM2014.731.LSR
Løn. Formueudgift.
Et selskabs udgifter, der var afholdt i forbindelse med en voldgiftssag om køb af aktier og køb af varemærke, kunne ikke fratrækkes som driftsomkostninger.
De ansatte personer, som varetog selskabets interesser i voldgiftssagen, fik ikke ekstra betaling for deres arbejde med voldgiftssagen, og de lønudgifter, som selskabet har allokeret til voldgiftssagen, udgjorde kun en mindre del af den samlede løn, som selskabet i indkomståret udbetalte til de omhandlede medarbejdere.
Landsskatteretten var enig med selskabet i, at erhvervsmæssigt betingede lønudgifter i almindelighed vil kunne fratrækkes, idet der heri ligger en forudsætning om, at udgifterne er medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde den løbende indkomst. Denne formodning kan dog afkræftes i det enkelte tilfælde.
Den del af lønnen, der var afholdt í forbindelse med varetagelse af selskabets interesser i en voldgiftssagen, der drejede sig om sikring af selskabets formue, var ikke medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets løbende skattepligtige indkomst i indkomståret, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
Landsskatteretten udtalte, at indholdet i ligningsvejledningen for 2008 ikke førte til, at de omhandlede lønudgifter til varetagelse af selskabets interesser i voldgiftssagen kunne fratrækkes som driftsomkostninger. En lønkrone, der er anvendt af hensyn til formuen, har ikke samtidigt tjent til erhvervelsen, sikringen og vedligeholdelsen af den løbende indkomst i året.
SKM2013.104.LSR
Ikke udvidelse af virksomhed
Et A/S ønskede at skifte ejere og inviterede derfor en række potentielle investorer til at afgive købstilbud på selskabets aktier. Blandt investorerne var 2 kapitalfonde, som var repræsenteret ved én kapitalfondsforvalter.
Kapitalfondsforvalteren indgik aftaler med forskellige rådgivere og fik banktilsagn om en kortfristet og langfristet finansiering af aktieopkøbet. Kapitalfondsforvalteren fik en eksklusivitetsaftale med A/S' ledelse. Af såvel det indikative som det endelige købstilbud fremgik, at opkøbet skulle ske gennem et til lejligheden stiftet selskab, H1 A/S.
Under disse omstændigheder fandt Landsskatteretten, at aktieerhvervelsen kunne sidestilles med køb i henhold til en "eller ordre klausul", som det var tilfældet i SKM2012.70.HR, og at der reelt var tale om, at det var kapitalfondenes virksomhed, der blev udvidet.
Det nystiftede selskab, H1 A/S (hvis virksomhed ikke var udvidet), kunne derfor ikke trække de bestridte advokat- og revisorudgifter fra efter den dagældende LL § 8 J, stk. 1. Udgifterne kunne heller ikke lægges til selskabets anskaffelsessum for aktierne.
Se også SKM2013.554.BR ovenfor og SKM2013.105.LSR, SKM2013.668.LSR og
SKM2014.292.LSR (der ikke er refereret her).
SKM2012.507.LSR
Selskabet H4 A/S afholdt i 2005 udgifter til særlige bonusser til en række ansatte i anledning af, at H4 A/S skiftede ejerkreds. Beløbet blev fratrukket som lønudgifter. SKAT godkendte ikke fradrag for lønudgifterne, idet SKAT ikke fandt, at der forelå en fornøden sammenhæng med selskabets indkomstskabende aktiviteter. SKAT henviste til, at bonusserne var foranlediget af en forestående ændring af selskabets ejerkreds samt, at bonusserne kun kunne udløses, hvis en sådan begivenhed indtraf. Udgifterne tog derfor i udpræget grad sigte på at værne om selskabets værdi i modsætning til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten.
Landsskatteretten stadfæstede SKATs afgørelse, idet retten fandt, at udgifterne til bonusserne ikke havde haft en sådan tilknytning til selskabets drift, at udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset for at være afholdt i aktionærernes interesse.
SKM2010.660.LSR
Et selskab kunne trække udgifter til advokat og revisor fra efter den dagældende ligningslovs § 8 J om udgifter ved udvidelse af virksomhed. Der forelå en udvidelse af et selskabs bestående erhvervsvirksomhed, selvom selskabet kun fik en ejerandel på 50 pct. i et tysk kommanditselskab.
Bonus. Ikke formueudgift, men udgift vedrørende den løbende drift.
Et selskab påtænkte at udbetale et særligt vederlag (bonus) til sine navngivne, men ikke ledende medarbejdere i form af såkaldte fantomaktier uden aktionærers sædvanlige rettigheder.
På den måde ville selskabet i et vist omfang sidestille sine medarbejdere med selskabets aktionærer, så ejere af fantomaktierne modtog "udbytte" under nærmere anførte betingelser, herunder at der blev udloddet udbytte til de rigtige aktionærer, eller, at selskabets aktier blev solgt.
Skatterådet bekræftede bl.a., at selskabet havde fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, for udgiften til bonusbeløb i det indkomstår, hvor beslutningen om at udlodde udbytte blev truffet. Fradragsretten forudsatte dog, at udgifterne ikke kunne henføres til konkrete salgsbestræbelser med hensyn til selskabets aktier.
Skatterådet fandt derimod ikke, at selskabet havde fradrag for udgift til bonusbeløb, som blev udløst af, at aktierne i selskabet blev solgt.
Landsskatteretten ændrede denne del af besvarelsen, så selskabet også ville have fradrag, hvis bonussen blev udløst af salg af aktierne.
Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på, at bonusaftalerne blev indgået i forbindelse med en enkelt investors indtræden i selskabet, og at den hidtidige medarbejderaktieordning ophørte.
I øvrigt henså Landsskatteretten til, at bonusaftalerne ikke blev indgået i forbindelse med bestræbelser på salg af selskabet, at bestemmelsen om bonusudbetaling ved salg måtte anses for at skulle udligne den vilkårlighed, der lå i, at den løbende bonusudbetaling skulle være knyttet til udbytteudlodningen, og at en tilsvarende bonusudbetaling skulle foretages, hvis medarbejderen fratrådte. Derfor fandt retten, at også udgifterne til bonus, som var udbetalt i forbindelse med salg af selskabet, skulle belønne medarbejdernes løbende arbejdsindsats i virksomheden. Udgifterne var derfor knyttet til selskabets løbende drift. Landsskatteretten understreger i sin afgørelse, at denne er konkret.
Kendelsen ændrer SKM2008.709.SR.
SKM2007.468.LSR
En kommanditist kunne ikke fratrække sin andel af en udgift til et rådgivningshonorar. Udgiften vedrørte rådgivning før kommanditselskabets etablering og måtte derfor betragtes som en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
SKM2007.384.LSR
Et selskab ønskede fradrag for en række udgifter til egenfremstilling af anlægsaktiver. Landsskatteretten lagde til grund, at udgifterne vedrørte fremstilling af aktiver, der indgik i selskabets anlægsformue, ikke omsætningsformuen. Udgifterne til de pågældende anlæg ville derfor som udgangspunkt ikke være driftsomkostninger omfattet af fradragsretten efter SL § 6 a, men måtte anses for formueudgifter.
Afholdelsen af udgifterne havde været en forudsætning for, at de pågældende aktiver kunne blive færdiggjort i et sådant omfang, at de kunne anvendes som driftsmidler i virksomheden. Udgifterne kunne derfor tillægges den afskrivningsberettigede saldoværdi for driftsmidler anskaffet i årets løb.
SKM2005.428.LSR
Udgift vedrørende kapitalgrundlaget.
Sagen vedrørte et selskabs udgift til fairness opinion i anledning af, at der var blevet afgivet et købstilbud på aktier i selskabet.
Efter bekendtgørelse nr. 827 af 10. november 1999 skal bestyrelsen i et børsnoteret selskab afgive udtalelse om, hvorvidt den tilbudte kurs er rimelig over for aktionærerne. Til brug for denne redegørelse valgte bestyrelsen i selskabet at indhente en ekstern ekspertvurdering i form af en fairness opinion, og selskabet foretog fradrag for udgiften på 2 mio. kr.
Landsskatteretten, fandt, at udgiften kunne henføres til selskabets kapitalgrundlag, fordi der blev foretaget en vurdering af markedsprisen for selskabets aktier. Udgiften var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Udgiften i forbindelse med konvertering af et udenlandsk flycertifikat kunne ikke trækkes fra. Landsretten fandt, at udgiften var afholdt for at tilvejebringe et nyt indkomstgrundlag, og at den derfor var en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
TfS 1988, 321 LSR
Dyrlægeforeningen anlagde sag mod dyrlægen, fordi der efter foreningens vedtægter kun måtte oprettes klinikker på den adresse, der var udgangspunkt for dyrlægens praksisudøvelse. Dyrlægen tabte sagen, og skattesagen vedrørte fradrag for de betalte sagsomkostninger og bøde til dyrlægeforeningen på 5.000 kr.
Landsskatteretten indrømmede fradrag for udgifterne, fordi de var afholdt for at fastholde et hidtidigt indtægtsgrundlag.
Se afsnit C.C.2.2.2.17 om fradrag for udgifter til bøder mv.
xSKM2019.350.SRx
xEtableringsomkostning - projektprovision til pengeinstitut
Skatterådet afviste at tage stilling til, om en omkostning på 4.000.000 kr. til projektprovision til et pengeinstitut kunne anses for tilstrækkeligt dokumenteret, da spørgsmålet ikke angik den skattemæssige virkning af en gennemført eller påtænkt disposition.
Den pågældende projektprovision var betaling for, at pengeinstituttet i forbindelse med et projekt med opførelse af et boligbyggeri på et ubebygget grundareal aktivt skulle arbejde for og deltage i formidling af køberemner, forhandlinger med potentielle investorer, projektmagere m.fl. med henblik på at højne værdien af selskabets aktiv mest muligt og dermed styrke selskabets værdi i forbindelse med et tiltænkt frasalg efter endt projektbearbejdning.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udgiften til projektprovision var en fradragsberettiget driftsomkostning, da der var tale om en udgift, der knyttede sig til etableringen af virksomheden.
Skatterådet kunne heller ikke bekræfte, at udgiften til projektprovision kunne anses som et tillæg til anskaffelsessummen, jf. EBL § 5, da det kun er udgifter, der angår berigtigelse og gennemførelse af selve købet, der kan indgå i afskaffelsessummen.
Endelig kunne Skatterådet ikke bekræfte, at udgiften kunne fradrages efter LL 8, stk. 3, litra c, eller er en fradragsberettiget låneomkostning.x
Etableringsomkostninger. Skatterådet blev spurgt, om der var fradrag for udgifter til udarbejdelse af et konceptudviklingsprojekt, hvortil der var ydet tilskud fra en fond.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udgifterne kunne trækkes fra som driftsomkostninger, fordi rådet fandt, at der var tale om etableringsomkostninger. Skatterådet fandt derimod, at en del af udgifterne kunne fradrages efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 I, og at en del af udgifterne kunne afskrives som forbedring på bygninger. Skatterådet bekræftede endelig, at tilskuddet var skattepligtigt.
SKM2008.957.SR
Bindende svar om et selskabs fradrag for bonus til henholdsvis en salgsdirektør og selskabets administrerende direktør i tilfælde af salg af selskabets aktier eller driftsaktiviteter.
Det var i forespørgslen forudsat, at bonusaftalen blev indgået på et tidspunkt, hvor der ikke var aktuelle planer om salg.
Skatterådet nægtede fradrag under henvisning til ovennævnte SKM2008.142.LSR (nu SKM2009.555.ØLR) og SKM2007.534.VLR (nu stadfæstet ved SKM2009.271.HR).
For så vidt angår bonus for salg af driftsaktiviteten afvistes spørgsmålet.
Rådet nægtede desuden selskabet fradrag for bonus i anledning af salg af de holdingselskaber, der ejede koncernen og en søsterkoncern, samt i tilfælde af salg af nogle selskaber i søsterkoncernen. Fradraget blev nægtet, allerede fordi selskabet ikke var rette omkostningsbærer.
Der blev også nægtet fradrag for bonusudgiften i tilfælde af, at denne blev fastsat som en kombinationsbonus, der også var afhængig af ansættelsesperioden, og i tilfælde af, at bonusbeløbet var fastsat på forhånd.
Se tilsvarende SKM2008.956.SR.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.6.4.1.1 Hvad er skatteretlig goodwill?
Dette afsnit beskriver, hvordan goodwill i skattemæssig forstand skal forstås.
Definition af goodwill
Goodwill skal være knyttet til en virksomhed
Virksomheden skal være i drift
Overdragelsen skal være reel
Forpagtningsforhold
Tab som følge af mistet goodwill
Indtjening og kundekreds skal begrunde eksistensen af goodwill
Virksomhed med en enkelt kunde
Fortjeneste eller tab ved afståelse af goodwill regnes med ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6, jf. stk. 1.
Når et vederlag ikke kan henføres til betaling for goodwill, kan det ifølge praksis ofte henføres til vederlag eller betaling for et af de øvrige formuegoder omfattet af AL § 40.
De eksisterende regler om beskatning og afskrivning i henholdsvis AL § 40, stk. 6 og AL § 40, stk. 1, (tidligere LL § 16 E, stk. 1, nr. 1, og LL § 16 F, stk. 1) har virkning for goodwill, der afstås den 19. maj 1993 eller senere, uanset om den goodwill, der afstås, er optjent eller erhvervet forud for denne dato.
Det, der er afgørende for, hvornår reglerne kan bruges, er tidspunktet for indgåelsen af aftalen om overdragelsen af virksomheden og dermed goodwill. Betalings- og overtagelsestidspunktet af virksomheden/formuegodet er uden betydning.
Kronologisk oversigt over reglerne for goodwillbeskatning:
Tidspunkt for aftale om vederlag
Tidspunkt for aftale om selve overdragelsen
Før 1.7.1982
Beskattedes som særlig indkomst (LOSI). Tab kunne kun fradrages, hvis afståelsen var sket før 1.7. 1989
15 pct. p.a.
Før 1.6.1982
1.7.1982 - 1.1.1987
Beskattedes som særlig indkomst. Tab kunne kun fradrages, hvis afståelsen var sket før 1.1. 1994
15. pct. p.a.
1.1.1987 -19.5.1993
Ingen afskrivning
Efter 1.6.1982
1.7.1982 - 19.5.1993
1.7.1982 - 19.5.1993*
19.5.1993 - 1.1. 1998
19.5.1993 eller senere
(Reglerne om beskatning og afskrivning er flyttet fra LOSI til LL § 16 E og F)
Beskattes som personlig indkomst
10 pct. p.a. på kontantanskaffelsesværdi-
Værnsregel i LL § 16 F, stk. 4.
1.1.1998 eller senere
Op til 1/7 årligt på kontantanskaffelsesværdi-
1.1.1999 eller senere
Reglerne er flyttet fra LL § 16 E og F til AL § 40)
Beskattes som personlig indkomst.
Hvis goodwill overdrages den 1. juli 1999 eller senere og vederlægges med en løbende ydelse, efter LL § 12 B, kan der efter AL § 40, stk. 7, ydes henstand med skatten.
Op til 1/7 årligt på kontantanskaffelsesværdien. Ændret fra pro anno til fuld afskrivning i aftaleåret og ingen afskrivning i afståelsesåret og fra bundne til ubundne afskrivninger.
Værnsregel i AL § 40, stk. 5.
* Hvis aftalen om vederlagets fastsættelse var godkendt af Ligningsrådet ved bindende forhåndsbesked indgivet inden 1. januar 1994, jf. lov nr. 428 af 25. juni 1993, § 8, stk. 8.
Se nærmere om indholdet af overgangsreglerne i forbindelse med genindførelsen af beskatning af fortjeneste og tab på goodwill i 1993 i Ligningsvejledningen 1997, Erhvervsbeskatning, afsnit E.I.4.1.5.
Se afsnit C.C.6.8 om muligheden for henstand med avanceskatten i forbindelse med salg af goodwill, hvor betalingen for goodwill er fastsat som en løbende ydelse efter LL § 12 B.
Ved goodwill forstås: "Den til en erhvervsvirksomhed knyttede kundekreds, forretningsforbindelse eller lignende". Dette er fastslået ved flere domme.
Vestre Landsret har udtalt, at goodwill i skattemæssig henseende siden 1939 har været knyttet til afståelse af kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende. Se TfS 1992, 431 VLR og kommenteret i TfS 1992, 537 DEP.
Denne fastlæggelse af det skattemæssige goodwillbegreb har været fulgt i praksis, både efter at goodwillbeskatningen blev ophævet i 1982, men også efter genindførslen i 1993. I præmisserne i TfS 1998, 459 VLR, lagde retten til grund, at goodwill i skattemæssig henseende i overensstemmelse med praksis er knyttet til værdien af en virksomheds kundekreds.
Eksempler på definition af goodwill fra retspraksis
Fx vil en revisors betaling for medtagne klienter i forbindelse med udtræden af et I/S blive anset for vederlæggelse for goodwill. Se TfS 1997, 555 HR.
Ved overdragelse af en virksomheds aktivitet til bogførte værdier skal der korrigeres for goodwill, idet en uafhængig køber vil tillægge kundekredsen og forretningsforbindelserne en goodwillværdi. Se SKM2007.685.SR.
Landsskatteretten udtalte, at der ikke i forbindelse med afståelsen af en erhvervsandelslejlighed var afstået en kundekreds med videre. Sælgers tab var derfor ikke tab på goodwill. Se SKM2002.86.LSR.
Højesteret anså en vederlæggelse for goodwill som en ikke fradragsberettiget etableringsudgift. Se SKM2002.155.HR.
En virksomhed blev overdraget til oprettet anpartsselskab som fortsatte samme virksomhed. I forbindelse med overdragelsen blev der fastsat goodwill. Få år efter blev anpartsselskabet tvangsopløst og der blev som følge heraf anmodet om genoptagelse af indkomstansættelsen for overdragelsesåret, idet det bl.a. blev gjort gældende, at der ikke var overdraget goodwill, herunder at der slet ikke var nogen goodwill at overdrage. Byretten fandt, at der var overdraget goodwill fra den personligt drevne virksomhed og lagde i den forbindelse vægt på vidneforklaringen fra anpartsselskabets revisor. Se SKM2013.170.BR.
xEn partner i et partnerselskab ejede sin partnerselskabsandel personligt og ønskede nu at overdrage denne til et af ham 100 % ejet selskab. Partneren havde oprindeligt købt sin partnerselskabsandel uden beregning af goodwill og ønskede nu at overdrage andelen til sit selskab uden beregning af goodwill. Skatterådet bekræftede, at overdragelsen af partnerens ideelle andel af partnerselskabet til et af ham 100 % ejet selskab kunne ske uden beregning af goodwill. Se SKM2019.234.SR.x
Forretningsforbindelser, kundekreds mv. kan kun være knyttet til en virksomhed. Derfor kan goodwill ikke være knyttet til personer. Se SKM2003.590.LR og SKM2006.284.SR.
Hvis en person, der besidder særlige kvalifikationer, fortsætter i den solgte virksomhed, har dette i sig selv ikke betydning for afgørelsen af, om der i skattemæssig henseende foreligger goodwill. Se SKM2001.190.LR og TfS 1999, 827 LR.
Der vil efter Skatteministeriets opfattelse ikke være tale om goodwill i situationer, hvor virksomheden drives gennem personlig arbejdsindsats for en enkelt hvervgiver, eller hvor virksomhedens drift kun udøves på baggrund af en enkelt kontrakt. Se TfS 1998, 731 HR.
Der vil heller ikke foreligge goodwill i skattemæssig henseende, når virksomheden sælges til virksomhedens eneste kunde på grund af personsammenfaldet, medmindre en uafhængig køber af virksomheden vil tillægge det pågældende kundeforhold goodwillværdi. Se TfS 1991, 346 LSR. Tilsvarende gør sig gældende ved kundeforhold mellem interesseforbundne parter. Se TfS 1997, 222 HR.
Det er en betingelse for brugen af AL § 40, at der i skattemæssig henseende er tale om overdragelse af en erhvervsvirksomhed, idet goodwill ikke kan overdrages særskilt. Se TfS 1986, 376 ØLR, TfS 1991, 85 ØLR og TfS 1994, 43 LSR, SKM2002.310.HR, SKM2006.455.VLR samt SKM2007.347.HR.
Bestemmelsen omfatter både den situation, hvor hele virksomheden sælges mv. og den situation, hvor der er tale om salg mv. af en del af en erhvervsvirksomhed. Se TfS 1990, 23 ØLR.
En forhandleroverenskomst, som ikke bliver ændret i forbindelse med omdannelse af en personligt drevet virksomhed til selskab, vil fortsætte mellem de oprindelige parter efter omdannelsen. Forhandleroverenskomsten kan derfor ikke danne baggrund for fastsættelse af goodwill. Se om denne situation i TfS 1988, 71 SD.
Overdragelse af en kundeportefølje til andet koncernselskab medfører ikke nødvendigvis beskatning af goodwill. Se SKM2009.18.SR.
I begrebet goodwill ligger også, at der både skal være tale om en virksomhed i drift og om konkrete konstaterbare faktorer, der betinger forventningerne om den fremtidige indtjeningsevne.
Konkrete konstaterbare faktorer er blandt andet tilstedeværelsen af en fast kundekreds eller særlige forretningsforbindelser.
En forventning om en fremtidig indtjening i sig selv er ikke tilstrækkelig til at begrunde tilstedeværelsen af skatteretlig goodwill. Højesteret kom frem til, at forventningen til en fremtidig indtjening ved værdipapirhandler ikke knyttede sig til en oparbejdet kundekreds eller forretningsforbindelser. Der var derfor ikke afstået goodwill. Se SKM2005.274.HR.
Det er heller ikke tilstrækkeligt for konstatering af goodwill i skattemæssig henseende, at der er en indtjeningsevne, hvis dokumentation for en kundekreds, særlige forretningsforbindelser eller lignende ikke kan frembringes. Se TfS 1992, 431 ØLD.
Goodwill kan, ud over kundekredsen, være knyttet til det faktum, at der er tale om en igangværende og veletableret virksomhed og de fordele, der er forbundet med dette. Se også LSRM 1971, 32.
Ligningsrådet har i en bindende forhåndsbesked fastsat en goodwillværdi for en entreprenørvirksomhed, selvom kundekredsen i virksomheden overvejende bestod af skiftende licitationskunder. Ligningsrådet lagde vægt på, at virksomhedens modtagelse af indbydelser til at afgive tilbud ved bundne licitationer i sig selv var af stor værdi og tillige udtryk for eksistensen af en goodwill. Se TfS 2000, 256 LR samt TfS 2000, 198 LR.
Det er en betingelse for fastsættelse af goodwill, at der er tale om en reel overdragelse af virksomheden (hel eller delvis), herunder det formuegode, der kan bedømmes som goodwill.
Ved vurderingen af om der er tale om en reel overdragelse af virksomheden, herunder goodwill, er det af afgørende betydning, for hvis regning og risiko virksomheden hidtil er blevet drevet, og for hvis regning og risiko, den drives fremover.
I TfS 1991, 85 ØLR fastslog landsretten, at goodwill ikke kan anses for at være et formuegode, som er uafhængigt af forretningens drift. Landsretten udtalte, at der i den konkrete sag ikke var sket nogen overdragelse eller opgivelse af forretningen, og at det ikke var bevist, at der var opgivet goodwill knyttet til forretningen. Se TfS 1989, 482 LSR, TfS 1990, 23 ØLR SKM2002.310.HR og SKM2013.535.ØLR.
Se mere om stillingtagen til reel overdragelse af goodwill i afgørelserne TfS 1991, 133 LSR, TfS 1992, 211 ØLR, TfS 1999, 646 ØLR og SKM2005.148.ØLR.
I forbindelse med bortforpagtning af en virksomhed vil det for det meste være sådan, at ejerskabet til virksomhedens aktiver, herunder goodwill, bliver hos bortforpagter også efter forpagtningsaftalens ophør.
Derfor vil den goodwill, som forpagter eventuelt oparbejder for virksomheden under forpagtningsperioden, tilfalde bortforpagter ved forpagtningens ophør, med mindre andet er aftalt. Se TfS 2000, 347 LR.
I et tilfælde hvor en revisor bortforpagtede sin goodwill til et selskab og samtidig solgte sin virksomhed til samme selskab, blev bortforpagtningen af goodwill anset for at være et salg. Se TfS 1991, 16 HR.
Goodwill er skattemæssigt overdraget på tidspunktet for indgåelse af en bindende aftale om overdragelse af den virksomhed, som goodwillen knytter sig til.
I forbindelse med brug af virksomhedsomdannelsesloven kan overdragelsestidspunktet til et nystiftet selskab tidligst være stiftelsestidspunktet for selskabet. At omdannelsen finder sted med tilbagevirkende kraft ændrer ikke på afståelsestidspunktet. Se TfS 1997, 16 LSR.
Hvis et moderselskab indgår aftale med et datterselskab om at varetage moderselskabets aktiviteter, helt eller delvist, vil ikke bare denne aktivitet, men også goodwill, blive anset for overdraget til datterselskabet på tidspunktet for aftalens indgåelse. Se TfS 1997, 700 ØLR.
Højesteret tillagde det afgørende betydning, at der i indkomståret 2000 var underskrevet to hensigtserklæringer af to af selskabets partnere, og at alle selskabets partnere havde underskrevet en pressemeddelelse udsendt i 2000. Højesteret bemærkede, at underskrivelsen af overdragelsesaftalen den 2. januar 2001 i det væsentlige indeholdt en sammenfatning og udfyldning af det, der allerede var aftalt, hvorfor overdragelsen blev anset for indgået i indkomståret 2000. Se SKM2006.641.HR.
Der kan ud fra den eksisterende retspraksis opstilles endnu en betingelse for at fastsætte goodwill, nemlig at den oprindelige indehaver skal være påført et tab som følge af mistet goodwill. Se SKM2009.341.BR.
Hvis flere firmaer deltager i en ny fælles sammenslutning, fx et advokatselskab, vil en oparbejdet goodwill i de enkelte firmaer ikke blive anset for afstået. Dette gælder, hvis det er aftalt, at kundekredsen eller klienterne forsat skal tilhøre de enkelte deltagende virksomheder. Deltagerne kan under sådanne forudsætninger ikke være påført et tab i forbindelse med indtræden i en sammenslutning.
Se SKM2001.230.LR, hvor Ligningsrådet også udtalte, at en senere udtræden af fællesskabet vil medføre fastsættelse af den under fællesskabet oparbejdede goodwill.
Hvis en virksomhed fortsætter sin drift i nærheden af den tidligere virksomheds beliggenhed og med uændret varesortiment, navn og form, er der ikke lidt noget tab på skattemæssig goodwill.
Hvis der i sådanne tilfælde bliver ydet et vederlag for goodwill, vil der typisk være tale om vederlag for afståelse af lejede lokaler eller vederlag for opgivelse af retten til en forpagtningskontrakt, som er omfattet af AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1991, 2 ØLR, TfS 1991, 85 ØLR, TfS 1991, 368 VLR og TfS 1998, 459 VLR.
Den rene beliggenhedsgoodwill er derfor ikke omfattet af det skattemæssige goodwillbegreb.
Der vil ofte blive betalt et beløb i forbindelse med opsigelse af lejemål. Ved Skd.1978.46.219.ØLR blev en betaling for adgangen til hurtigt at overtage nogle forretningslokaler betragtet som en lejemålsdusør, som er skattepligtig indkomst. Se også TfS 1991, 507 LSR.
Det er en betingelse, at virksomhedens indtjening skal kunne begrunde eksistensen af goodwill. Dette er ofte tilfældet, når der er knyttet en særlig kundekreds til virksomheden.
Hvis forventningen om en fremtidig indtjening ikke knytter sig til en oparbejdet kundekreds eller forretningsforbindelser, kan der ikke være knyttet goodwill til overdragelsen af en virksomhed. Se SKM2005.274.HR.
Hvis et selskabs eneste aktivitet er at eje andele i associerede selskaber, og selskabet dermed ikke har nogen selvstændig driftsaktivitet, kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende, kan der ikke være goodwill tilknyttet virksomheden. Se SKM2004.174.LR.
Der er ikke knyttet en særlig kundekreds til virksomheden, når fx en svineproducent sælger direkte til slagteriet. Se TfS 1992, 431 VLD. Det samme er tilfældet ved salg af skind gennem De Danske Pelsauktioner. Se TfS 1987, 439 LSR.
Når der ikke er lagt vægt på produkternes oprindelse, og når produkterne bliver afsat via et elektronisk auktionssystem, og når sælger kun kan identificeres ved et registreringsnummer, kan der ikke være goodwill tilknyttet virksomheden. Se TfS 1999, 352 LSR om et gartneri.
Landsskatteretten har i forbindelse med omdannelse af en dambrugers virksomhed til selskab fundet, at der forelå goodwill. Der blev lagt vægt på oplysningerne om afsætningskanaler og prisdannelser på fisk, herunder at handlen med fisk skete ved individuelt salg og ikke på auktion. Se TfS 1991, 344 LSR.
I forbindelse med en overdragelse af en forretning med kollektion for lotteri kan der ikke vederlægges særskilt for lotterikollektionen. Denne kan ikke handles eller overdrages af en kollektør til en ny indehaver af forretningen. Derimod skal der typisk indgås en ny aftale mellem indehaveren af lotteriet og den nye kollektør. Se TfS 1992, 55 LSR, hvor vederlæggelse for overtagelse af lotterikollektionen blev anset for at være goodwill.
En virksomhed, der helt eller delvist betjener licitationskunder, dvs. kunder, der primært har valgt virksomheden af prismæssige årsager, kan også have en goodwillværdi. Se TfS 2000, 256 LR og TfS 2000, 198 LR.
Virksomhed med salg af bestemte bilmærker kan som udgangspunkt ikke have en goodwill tilknyttet, da virksomheden ikke uden grossistens samtykke kan overdrage retten til forhandling af det pågældende bilmærke.
Ligningsrådet har dog udtalt, at goodwill knyttet til salg af et bestemt bilmærke ikke som udgangspunkt kun tilhører grossisten. Ligningsrådet udtalte også, at en bilkøbers valg af et bestemt bilmærke kan skyldes et ønske om køb hos en bestemt forhandler. Se TfS 2000, 392 LR, hvor Ligningsrådet fandt, at der af den beregnede goodwill kunne henføres 20 pct. til forhandleren.
Overdragelse af kundeportefølje til andet koncernselskab medfører ikke nødvendigvis beskatning af goodwill. Se SKM2009.18.SR.
Det fremgår af TfS 1997, 222 HR, at 2 af dommerne i forbindelse med Østre Landsrets behandling af sagen siger, at den omstændighed, at en virksomhed kun har en enkelt kunde, ikke kan udelukke, at kundeforholdet har en karakter, der kan begrunde eksistensen af goodwill. Højesteret kommenterer ikke dette.
Det kan derfor ikke udelukkes, at der kan beregnes goodwill, hvis en virksomhed kun har en enkelt eller ganske få kunder.
Værdiansættelsen af goodwill beror på en konkret vurdering af det pågældende kundeforhold. Det afgørende ved denne vurdering er, om en uafhængig køber vil være villig til at tillægge det pågældende kundeforhold goodwillværdi eller ej. Se TfS 1997, 222 HR, hvor Højesteret i øvrigt ikke fandt, at der forelå goodwill.
SKM2007.347.HR
Ved aftale af 31. januar 1993 solgte A goodwill i en revisionsvirksomhed til et selskab, som han selv ejede. Skattemyndighederne havde anset det aftalte vederlag på 1,5 million kr. for goodwill som maskeret udlodning til A. Med henvisning til indholdet og ordlyden af aftalen, fandt landsretten, at der var tale om særskilt overdragelse af goodwill og frifandt derfor Skatteministeriet. Højesteret anførte, at overdragelsesaftalen skulle ses i sammenhæng med en forudgående forpagtningsaftale med selskabet, hvorefter salget til selskabet ikke blot omfattede goodwill, men også de bortforpagtede formuegoder. Som følge heraf tog Højesteret As påstand om hjemvisning til følge.
SKM2006.641.HR
Skattemyndighederne havde ikke godkendt afskrivninger på goodwill med virkning fra indkomståret 2000. Selskabet, der havde indgået en aftale om overdragelse af revisionsvirksomheden underskrevet 2/1 2001, gjorde gældende, at der allerede i oktober 2000 blev indgået en endelig overdragelsesaftale, der blev bekræftet af en pressemeddelelse, der var sendt ud til alle samarbejdspartnere og kunder. Højesteret tiltrådte herefter, at der i oktober 2000 var indgået en bindende aftale om overdragelse af revisionsvirksomheden.
SKM2005.274.HR
Appellanterne havde overdraget deres personlige virksomheder med handel med værdipapirer for egen regning til deres selskaber. Højesteret fandt i overensstemmelse med landsretten, at den forventning, der måtte have været om en fremtidig indtjening ved værdipapirer, ikke knyttede sig til en oparbejdet kundekreds eller forretningsforbindelser, og at der derfor ikke kunne anses for at være afhændet goodwill.
Ikke goodwill.
I forbindelse med datterselskabets køb af en virksomhed købte og betalte moderselskabet for virksomhedens goodwill. Uanset aftalen blev datterselskabet anset for ejer af virksomhedens goodwill, da ejendomsretten til goodwill ikke kan overdrages som et særskilt aktiv løsrevet fra den virksomhed, som denne goodwill er knyttet til. Moderselskabets betaling for virksomhedens goodwill blev derfor beskattet som kapitaltilskud til datterselskabet efter SL § 4.
Spørgsmålet i sagen var, om der kunne afskrives på et beløb, der i en overdragelsesaftale var betegnet som vederlag for goodwill. Vederlaget blev anset for at være betaling for, at sælger ikke ville påberåbe sig nogen konkurrenceklausuler, som tidligere medarbejdere havde påtaget sig. Disse medarbejdere blev ansat hos køber. Vederlaget blev anset for at være en etableringsudgift, der ikke er omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Det formuegode, som der var ydet vederlag for, havde heller ikke en sådan karakter, at det kunne sidestilles med immaterielle rettigheder, hvorpå der kunne afskrives.
TfS 1997, 555 HR
En revisor indtrådte som interessent i et revisionsfirma i 1984. Det var mundtligt aftalt, at han som de andre partnere ikke skulle betale for goodwill ved sin indtræden i firmaet, og at firmaet ikke betalte goodwill for de klienter, han tilførte firmaet. Den pågældende revisor udtrådte i 1986 af interessentskabet og startede sammen med en tidligere medarbejder ny virksomhed. I forbindelse med sin udtræden af interessentskabet betalte han 1,6 mio., kr. til de øvrige interessenter for de klienter, han havde taget med i sin ny virksomhed. Landsretten fandt, at der var tale om en ikke-fradragsberettiget betaling for goodwill. Højesteret lagde til grund, at beløbet 1,6 mio. kr. udgjorde betaling for medtagne klienter og stadfæstede landsrettens dom.
TfS 1997, 222 HR
Højesteret bemærkede, at kundeforhold mellem parter, der ikke har modstridende interesser, også som udgangspunkt kan danne grundlag for skattemæssig ansættelse af goodwill, men kundeforholdet skal have haft en sådan karakter, at der er grundlag for at antage, at en uafhængig køber af virksomheden ville have tillagt det goodwillværdi. Højesteret fandt, at der ikke var oparbejdet en kundekreds, der kunne overdrages som goodwill. Den beregnede goodwillværdi blev herefter nedsat.
TfS 1991, 16 HR
Ved en revisors udtræden af et revisor I/S aftaltes, at han selv skulle medtage nogle nærmere specificerede klienter. Han bortforpagtede herefter goodwill til et af ham stiftet selskab, ligesom han overdrog sin virksomhed til selskabet. Da hele virksomheden således var overdraget til selskabet, blev bortforpagtningen af goodwill anset som salg. Sagen blev forligt ved Højesteret, idet klientporteføljen blev anset for overdraget til selskabet.
SKM2013.535.ØLR Sagen vedrørte fordelingen af en fortjeneste ved salg af goodwill mellem sagsøgerens personlige virksomhed og et selskab, hvor sagsøgeren var hovedaktionær. Ifølge ordlyden af overdragelsesaftalen blev samtlige udlejningsaktiviteter fra sagsøgerens to virksomheder solgt. Betalingen for goodwill var alene henført til selskabet. Skattemyndighederne fordelte herefter betalingen for goodwill skønsmæssigt mellem de to sælgere, idet 100.000 kr. blev henført til selskabet og 400.000 kr. til den personlige virksomhed. Dette medførte en forhøjelse af sagsøgerens skattepligtige indkomst for indkomståret 2002 med 400.000 kr. Retten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse, idet den ikke fandtes åbenbart urimelig eller i øvrigt hvilende på et forkert grundlag.
SKM2006.455.VLR
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til at foretage afskrivning på et beløb, der var betalt til et koncernforbundet selskab eller ej. Sagsøgeren gjorde i første række gældende, at der ved aftalen var erhvervet skattemæssig goodwill, subsidiært at der var tale om en indtjeningsrettighed, som der kunne afskrives på efter AL § 40, stk. 2, eller SL § 6, stk. 1, litra a. Landsretten udtalte, at den omstændighed, at det koncernforbundne selskab lod sagsøgeren udføre aktiviteter mod vederlag, ikke indebar overdragelse af en virksomhed med dertil knyttet goodwill. Landsretten bemærkede herved, at
aktiviteten blev nedlagt,
der ikke blev overført personale og aktiver,
der heller ikke blev afstået kunder, forretningsforbindelser eller lignende, og
der reelt var et tjenesteydelsesforhold.
Landsretten fandt herefter ikke grundlag for at indrømme sagsøgeren afskrivningsret.
SKM2005.148.ØLR
Et revisionsselskab overdrog en klientliste mod et vederlag svarende til 15 pct. af bruttoindtægterne fra de overdragne klienter i 7 år. Landsretten fandt, at der forelå goodwill, og at der var fornøden hjemmel til at beskatte kapitalværdien af den løbende ydelse, som udgjorde vederlaget for den afståede goodwill.
TfS 1999, 646 ØLR
Nogle revisorer overdrog andele i et revisionsinteressentskab til hver deres 100 pct. ejede selskab. Skattemyndighederne fandt ikke at overdragelsen var reel. Landsretten lagde til grund, at de pågældende personer kunne udøve selvstændig virksomhed gennem et selskab, og fandt, at overdragelsen, herunder goodwill, havde en sådan realitet, at overdragelsen måtte tillægges skattemæssig virkning.
TfS 1998, 459 VLR
Skatteyderen drev en virksomhed fra lejede lokaler. I forbindelse med ejendommens salg ophørte lejemålet, og det blev aftalt, at udlejeren skulle betale 1.536.000 kr. til skatteyderen som godtgørelse, herunder 500.000 kr. for mistet goodwill. Skatteyderen købte herefter en anden ejendom, beliggende ca. 500 m fra den tidligere forretning, og fortsatte sin virksomhed herfra. Da skatteyderen havde fortsat sin virksomhed med uændret navn og varesortiment i relativ kort afstand fra det tidligere lejemål, fandt landsretten, at goodwillerstatningen måtte anses som yderligere erstatning for opgivelse af lejemål.
Se tilsvarende i
TfS 1993, 32 VLR
TfS 1995, 280 VLR
TfS 1997, 700 ØLR
Et selskab påstod principalt, at der ved en aftale med selskabets moderselskab om varetagelse af en række af moderselskabets aktiviteter, ikke var sket en virksomhedsoverdragelse. Selskabet påstod subsidiært, at der først var sket en virksomhedsoverdragelse 1½ år senere, hvor moderselskabet overdrog en del af sine driftsmidler til selskabet. Landsretten fandt, at der allerede ved indgåelsen af aftalen om varetagelse af en række af moderselskabets aktiviteter var sket en overdragelse af en selvstændig del af den virksomhed, som hidtil var drevet af moderselskabet.
TfS 1992, 431 VLR
En gårdejer overdrog sin svine- og kvægvirksomhed til et anpartsselskab, hvori han var hovedanpartshaver. Da indtjeningen i det væsentlige skete ved salg af slagtesvin og smågrise til et slagteri, således at der ikke var knyttet nogen kundekreds eller lignende til den overdragne virksomhed, fandt landsretten, at der ikke var knyttet nogen goodwill til overdragelsen af virksomheden. Vederlaget for goodwill var derfor med rette blevet anset for udlodning fra selskabet. Landsretten bemærkede, at det findes uden betydning for afgørelsen, om der er knyttet en særlig værdi til sagsøgerens tilstedeværelse som driftsleder.
TfS 1992, 211 ØLR
En skatteyder var ejer af nogle selskaber og var direktør for disse. Landsretten anså virksomheden med afholdelsen af nogle konkurrencer for udelukkende at have fundet sted i selskaberne. Som følge heraf var goodwill knyttet til disse selskaber. Skatteyderen kunne derfor ikke antages selvstændigt at kunne disponere over denne goodwill som hans personlige rettighed.
En slagter drev forretning fra lejede lokaler. Udlejer ville nedrive bygningen og opføre en anden i stedet. Udlejer betalte lejeren en erstatning på 610.000 kr. fordelt med 429.000 i goodwill og 181.000 til dækning af flytteudgifter mv. Retten fandt det ikke godtgjort, at slagteren havde lidt et tab for mistet goodwill, idet han havde fortsat sin virksomhed i nærheden af den hidtidige forretning med samme varesortiment og under samme navn som hidtil. Sagen hjemvistes til ligningsmyndigheden til ansættelse af indkomsten ved afståelse af lejemålet.
3 interessenter købte i 1978 et lejet erhvervslejemål, og i 1981 købte samme 3 interessenter en ejerlejlighed. I 1983 overdrog interessenterne erhvervslejemålet til eget selskab, ligesom ejerlejligheden blev udlejet til selskabet. Landsretten fandt ikke, at en del af det af selskabet betalte vederlag for erhvervslejemålet kunne anses for en skattefri beliggenhedsgoodwill, da selskabet havde drevet forretningen siden 1978. Da interessenterne havde købt lejemålet i 1981, kunne beløbet heller ikke anses for afståelse af ret ifølge en lejekontrakt. Vederlaget måtte anses for en ydelse i lejeforhold, der var skattepligtigt efter SL § 4.
En skotøjshandler havde i 1975 indgået lejemål, der var uopsigeligt i 20 år, om lokaler i et butikscenter. Da forretningens økonomi ikke var tilfredsstillende, blev lejemålet overtaget af Irma A/S i 1985 for 200.000 kr. Skotøjshandleren flyttede til andre lokaler i nærheden uden for butikscentret. Landsretten fandt, at selvom det muligvis var aftalt mellem parterne, at der var tale om en overdragelse af goodwill ("beliggenhedsgoodwill"), var der ikke ført bevis for, at skotøjshandleren havde mistet goodwill, da virksomheden fortsatte på næsten samme sted med uændret varesortiment og uden væsentlig omsætningstilbagegang. Afståelsessummen var derfor skattepligtig.
TfS 1990, 23 ØLR
En revisor havde i forbindelse med flytning af virksomheden udskilt visse arbejdsopgaver til sit eget selskab, som skulle fortsætte den begrænsede virksomhed med en nærmere angivet kreds af bogføringsklienter mv. Ved overdragelsen blev der udarbejdet en fortegnelse over klienter og honorarer, og der blev fastsat et goodwillvederlag på 375.000 kr., samtidig med at skatteyderen vederlagsfrit påtog sig en konkurrenceklausul. Retten lagde til grund, at skatteyderen ved aftalen med selskabet havde foretaget en reel overdragelse af et formuegode i form af en eksklusiv ret til at betjene en række kunder. Hans vederlag herfor måtte skattemæssigt bedømmes som betaling for goodwill.
TfS 1986, 376 ØLR
En revisor udskilte 4 klienter fra sin personlige virksomhed og overdrog mod vederlag føringen af deres regnskaber til et selskab, i hvilket han var eneejer. Overdragelsen af enkelte klienter kunne efter landsrettens mening ikke anses som overdragelse af goodwill, og vederlaget for overdragelsen blev herefter beskattet som maskeret udlodning fra selskabet.
Sagsøgeren drev personlig virksomhed med import og salg af træhuse m.v. Virksomheden blev i 2005 overdraget til et dertil oprettet anpartsselskab, som havde samme formål som den personligt drevne virksomhed. For indkomståret 2006 selvangav sagsøgeren en avance på kr. 500.000,- ved overdragelsen af den personlige virksomheds goodwill til anpartsselskabet, jf. AL § 40, stk. 6, jf. stk. 1.
Sagsøgeren gjorde gældende, at selskabet i forbindelse med udtræden af et advokat I/S havde lidt et tab på goodwill, idet selskabet ikke havde modtaget vederlag for opgivet goodwill. I årene efter selskabets udtræden modtog selskabet en royalty. Retten fandt, at denne royalty var betaling for goodwill, og at vederlaget skulle indgå i avanceopgørelsen, og ikke beskattes på udbetalingstidspunktet. Sagsøgeren modtog endvidere uafhængig af sin udtræden en afgift af visse særlige klienter. Retten fandt, at afgiften var uden betydning for vurderingen af, i hvilket omfang sagsøgeren havde opgivet eller lidt tab på den oprindeligt erhvervede goodwill. Retten fandt herefter, at sagsøgeren havde lidt et fradragsberettiget tab på goodwill.
SKM2002.86.LSR
En merpris for erhvervelse af en erhvervsandelslejlighed kunne ikke anses som betaling for goodwill, men beløbet var skattepligtigt efter aktieavancebeskatningsloven for salgsselskabet. Der var ikke oplysninger om eller dokumentation for, at der i forbindelse med handlen af erhvervsandelslejligheden var handlet kundekreds eller lignende. Landsskatteretten bemærkede, at der ikke i forbindelse med afståelsen kunne anses at være afstået en kundekreds mv., som kunne betinge afståelse af skattemæssig goodwill, hvorfor den påklagede ansættelse blev stadfæstet.
TfS 1999, 352 LSR
Ved overdragelse af et gartneri til et selskab skulle der ikke ansættes en goodwillværdi.
Landsskatteretten udtalte, at goodwill efter praksis er knyttet til afståelse af en kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende. Retten fandt efter det oplyste om afsætningen af produktionen ikke, at der var en kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende knyttet til klagerens gartneri. Der blev henset til, at der hos aftagerne af gartneriets produkter ikke var lagt vægt på produkternes oprindelse. Der var endvidere henset til, at klageren i årene 1994-1997 havde afsat henholdsvis 100 pct., 98 pct. og 86 pct. af sin produktion via et edb-system, at udbudte varepartier var opført efter pris, samt at gartneriet kun var identificeret med et registreringsnummer i systemet.
En personligt drevet virksomhed blev omdannet til anpartsselskab med tilbagevirkende kraft til den 1/1 1993. Der var i februar 1993, da stifteren endeligt besluttede sig for virksomhedsomdannelse, indgået en skriftlig aftale om salg af goodwill til selskabet. Landsskatteretten fandt, at goodwill først var afstået den 23/6 1993 ved underskrivelsen af stiftelses- og overdragelsesdokumenterne. Omdannelsen med tilbagevirkende kraft ændrede ikke på afståelsestidspunktet.
TfS 1994, 43 LSR
En vognmand stiftede et selskab, som forpagtede vognmandens virksomhed. Ved forpagtningens ophør solgte han 3 biler til selskabet og modtog et beløb for goodwill. Der var ikke afstået goodwill ved forpagtningens ophør, da goodwill var nøje knyttet til virksomhedens drift, og vederlaget blev anset som maskeret udlodning.
TfS 1992, 55 LSR
Ved overdragelse af en kiosk med kollektion for Varelotteriet og Landbrugslotteriet blev efter købekontrakten 30.000 kr. af overdragelsessummen anset for vederlag for goodwill og 30.000 kr. for vederlag for lotteri. Landsskatteretten fandt, at også de 30.000 kr. for lotteri måtte anses for goodwill, idet kollektionen blev anset for at være en del af det overdragne varesortiment.
Skatteyderen erhvervede i august 1987 en ejendom fra sin far. Erhvervslokalerne i ejendommen havde været udlejet til en købmand siden 1961. Lejemålet blev opsagt af købmanden pr. 1/3 1988 og stod herefter ubenyttede, indtil de blev udlejet pr. 1/11 1988. Ifølge lejekontrakten, der skulle løbe over 10 år, betalte lejeren 108.000 kr., herunder 60.000 kr. for goodwill. Landsskatteretten fandt, at ingen del af vederlaget kunne betragtes som goodwill, da skatteyderen (udlejeren) ikke havde afstået nogen kundekreds. Betalingen var derfor en art nøglepenge eller lejemålsdusør og således skattepligtig indkomst.
TfS 1991, 346 LSR
En revisions- og datavirksomhed var tidligere blevet drevet som interessentskab. I 1985 omdannede de to interessenter revisionsvirksomheden til et selskab med sig selv som aktionærer. De ønskede på et senere tidspunkt at overdrage datavirksomheden til selskabet. Datavirksomhedens eneste aktivitet var edb-behandling for selskabet som kunde, og arbejdet blev udført uden lønnet medhjælp af de to interessenter. Landsskatteretten fandt, at der ikke i forbindelse med overdragelsen forelå goodwill i skattemæssig henseende som følge af personsammenfald mellem virksomheden og kunden.
TfS 1991, 344 LSR
En dambruger med ørredproduktion havde omdannet sin virksomhed til et selskab. Landsskatteretten fandt, at der måtte antages at have foreligget en goodwill ved omdannelsen, og godkendte det selvangivne beløb. Der var bl.a. henset til oplysningerne om afsætningskanaler og prisdannelser på ørreder.
TfS 1991, 133 LSR
Et ejendomsmæglerfirma blev overdraget til en ejendomsmæglerkæde, og samtidig blev der indgået en franchisekontrakt, hvorefter mæglerne skulle drive virksomheden på nærmere angivne vilkår. Bl.a. under henvisning til franchisekontraktens opsigelsesbestemmelser fandt Landsskatteretten, at der var tale om overdragelse af virksomhed, herunder goodwill. Selv om der i aftalen var indeholdt en konkurrenceklausul, fandt retten ikke anledning til at henføre nogen del af goodwillvederlaget til konkurrenceklausulen.
Et selskab, der drev virksomhed bl.a. med import af en vareart til en sammenslutning af andelsforeninger, overdrog salgsretten til forhandlede vareart samt kundemasse, arkiver, mv. for 1,4 mio. kr. Landsskatteretten fandt, at der efter det oplyste forelå en samlet overdragelse af den værdi, som virksomheden repræsenterede, og at betalingen måtte anses som vederlag for goodwill.
TfS 1987, 439 LSR
En skatteyder overdrog sin minkfarm til eget selskab, og goodwill fastsattes til 200.000 kr. Da minkskindene næsten udelukkende blev afsat gennem De Danske Pelsauktioner, var der ingen kundekreds og dermed ingen goodwill knyttet til minkfarmen. Selskabets betaling var derfor en skattepligtig udlodning.
LSRM 1971, 32
Et nystiftet selskab overtog to interessenters aktiver til bogført værdi, herunder bl.a. materiel for ca. 3 mio. kr. Under hensyn til, at der ikke ved overdragelsen var fastsat goodwill, havde skattemyndighederne skønnet denne til 120.000 kr. Skatteyderen gjorde gældende, at interessenternes virksomhed overvejende havde været baseret på offentlig licitation. Der var således efter skatteyderens opfattelse ikke tale om en fast kundekreds eller andet, som kunne berettige til ansættelse af goodwill. Landsskatteretten fandt, at en entreprenørvirksomhed af et omfang som den pågældende ved overdragelse til tredjemand måtte antages at kunne indbringe en merpris som vederlag for navn såvel som for de med overtagelsen af en igangværende og veletableret virksomhed forbundne fordele. Et sådant vederlag er omfattet af goodwillbegrebet og kunne efter rettens opfattelse ansættes skønsmæssigt. Den påklagede ansættelse blev derfor stadfæstet.
xSpørger var partner i et partnerselskab. Han ejede sin partnerselskabsandel personligt, og ønskede nu at overdrage denne til et af ham 100 % ejet selskab.
Spørger havde oprindeligt købt sin partnerselskabsandel uden beregning af goodwill, men ønskede at overdrage andelen til sit selskab uden beregning af goodwill.
Skatterådet bekræftede, at overdragelsen af spørgers ideelle andel af partnerselskabet til et af ham 100 % ejet selskab kunne ske uden beregning af goodwill.
Skatterådet kunne også bekræfte, at Spørger, i forhold til LL § 4, kunne anses for selvstændig erhvervsdrivende, og at det af ham 100 % ejede selskab dermed kunne anses for at være rette indkomstmodtager vedrørende overskuddet af partnerselskabet.x
xIkke goodwill.x
SKM2009.18.SR
Skatterådet fandt, at overdragelse af kundeportefølje ikke medførte beskatning af goodwill i form af den kundekreds, der var knyttet til et selskab som følge af et samarbejde med et andet koncernselskab i henhold til 3 aftaler. Det var desuden Skatterådets vurdering, at opsigelse af de 3 aftaler mellem de to koncernforbundne selskaber ikke i sig selv gav anledning til beskatning af gevinst ved opgivelse af immaterielle rettigheder i form af agentur, eneforhandlingsaftale eller lignende, når det blev lagt til grund, at aftalerne var indgået på armslængdevilkår/markedsvilkår.
SKM2007.685.SR
Skatterådet bekræftede, at der ved overdragelse af aktiviteten fra andelsselskabet A til selskabet B til bogførte værdier skal korrigeres for goodwill, idet en uafhængig køber af virksomheden, vil tillægge kundekredsen og forretningsforbindelserne en goodwillværdi. Skatterådet bekræftede videre, at goodwillværdien på baggrund af en konkret vurdering kunne opgøres til 19,2 mio. kr. i henhold til Ligningsrådets vejledende anvisning.
SKM2006.284.SR
En racerkørervirksomhed blev i december 2004 overdraget fra A til selskabet C.
Der spørges, om der er knyttet goodwill til racerkørervirksomheden, og om denne goodwill skal beregnes efter principperne i Ligningsrådets vejledende anvisning. Skatterådet fandt, at kørekontrakter m.m. udelukkende kan opfyldes af A personligt, og at disse kontrakter m.m. derfor vil være uden værdi for en uafhængig køber. Der er herefter ikke knyttet skattemæssig goodwill til racerkørervirksomheden.
Da selskabet ingen selvstændig driftsmæssig aktivitet havde og dermed heller ingen kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende, fandtes der ikke at være forhold i selskabet, der kunne begrunde eksistensen af skattemæssig goodwill, som herefter blev fastsat til nul.
Revisorerne A og B drev i fællesskab et revisionsinteressentskab i ligeligt ejerforhold. Da interessentskabet blev opløst, skulle fordeling af aktiver, herunder goodwill, behandles som et salg/køb af en ideel andel af virksomheden. Interessenterne skulle derfor beskattes af fortjenesten ved afståelse af halvdelen af vedkommendes ideelle andel af interessentskabets goodwill, samtidig med at hver af interessenterne ansås for at have erhvervet 50 pct. af den anden interessents ideelle andel. Der var ikke mulighed for modregning mellem købet og salget således at goodwillavancen kunne ansættes til kr. 0, idet køb og salg bliver behandlet forskelligt i skattemæssig henseende.
Ikke goodwill - ej overdraget.
A drev en personligt ejet virksomhed, som handlede med brugte maskiner. Virksomheden havde ikke en fast kundekreds, som var potentielle aftagere af alle de maskiner, der blev sat til salg. Dette forhold udelukkede imidlertid ikke, at der var goodwill i virksomheden. Det blev derimod antaget, at virksomheden havde en potentiel kundekreds, som varierede, afhængig af hvilken type maskine, der var sat til salg. Den værdi af goodwill, der fremkom ved hjælp af Ligningsrådets vejledende anvisning blev dog nedsat under hensyn til, at det måtte lægges til grund, at en uafhængig køber af virksomheden ville betinge sig, at A skulle være tilknyttet virksomheden i en periode.
TfS 2000, 347 LR
De personlige ejere af et dyrlæge I/S ville bortforpagte deres respektive virksomheder til et nystiftet selskab. Ligningsrådet udtalte, at forpagtning ikke indebærer ejerskab, hvorfor goodwill ikke kan overdrages til tredjemand. Både den oprindelige og den af forpagter oparbejdede goodwill tilhørte derfor bortforpagter.
Ligningsrådet blev spurgt om værdien af goodwill ved omdannelse fra enkeltmandsvirksomhed til selskab, når virksomheden er opbygget og fortsat baserer sig på spørgers personlige evner og kvalifikationer. Ligningsrådet fastsatte skønsmæssigt goodwillværdien til 500.000 kr. Efter den vejledende beregningsregel var værdien 2.289.000 kr. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at det forhold, at en uafhængig køber må forudsættes at anse det for væsentligt, at sælger fortsat i en kortere eller længere periode tilknyttes virksomheden, ikke udelukker, at der kan fastsættes en goodwillværdi. Ved fastsættelse af værdien er forholdet tillagt vægt i forbindelse med en fravigelse af den vejledende beregningsregel, ligesom det er fremhævet, at virksomheden retter sig imod et specielt/snævert fagområde.
TfS 1988, 71 SD
Indehaveren af et øldepot kunne ikke medtage en post for goodwill ved omdannelse af depotvirksomheden til selskab, idet forhandleroverenskomsten mellem bryggeriet og depotindehaveren fortsat eksisterede efter omdannelsen, således at mellemværendet mellem depotindehaveren og hans selskab var bryggeriet uvedkommende.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret