text:
15. januar 2015 (*)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 96/9/EF – retlig beskyttelse af databaser – database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten – begrænsning af databasens brugeres rettigheder ved aftale«
I sag C-30/14,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) ved afgørelse af 17. januar 2014, indgået til Domstolen den 22. januar 2014, i sagen:
sammensat af afdelingsformanden, R. Silva de Lapuerta, Domstolens vicepræsident, K. Lenaerts (refererende dommer), og dommerne J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev og J.L. da Cruz Vilaça,
justitssekretær: C. Strömholm,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 12. november 2014,
– Ryanair Ltd, først ved advocaten M. van Heezik, A. van Aerde og R. Le Poole, derefter ved A. van Aerde og R. Le Poole
– PR Aviation BV ved advocaat A. Groen
2 Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag mellem Ryanair Ltd (herefter »Ryanair«) og PR Aviation BV (herefter »PR Aviation«) vedrørende sidstnævntes brug af oplysninger fra Ryanairs websted til kommercielle formål.
3 Direktiv 96/9 indeholder fire kapitler.
4 I kapitel I i direktiv 96/9 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer direktivets artikel 1 med samme overskrift følgende i stk. 1 og 2:
2. I dette direktiv forstås ved »database« en samling af værker, data eller andet selvstændigt materiale, der er struktureret systematisk eller metodisk og kan konsulteres individuelt ved brug af elektronisk udstyr eller på anden måde.«
5 I dette direktivs kapitel II med overskriften »Ophavsret« står artikel 3 med overskriften »Beskyttelsens genstand«, hvis stk. 1 fastsætter følgende:
6 I dette kapitel II har direktivets artikel 5 med overskriften »Ophavsretlige enerettigheder« følgende ordlyd:
»Ophavsmanden til en database har med hensyn til de af basens udtryk, der kan omfattes af ophavsretlig beskyttelse, eneret til at foretage eller tillade:
c) enhver form for spredning til almenheden af basen eller eksemplarer deraf. […]
e) eksemplarfremstilling, spredning, tilgængeliggørelse, visning eller fremførelse til almenheden af resultaterne af de handlinger, der er nævnt i litra b).«
7 I samme kapitel II bestemmer samme direktivs artikel 6 med overskriften »Undtagelser fra ophavsretlige enerettigheder« følgende i stk. 1:
»Den, der har ret til at benytte en database eller et eksemplar heraf, kan uden tilladelse fra basens ophavsmand udføre enhver handling, der er nævnt i artikel 5, når den er nødvendig for, at brugeren kan få adgang til databasens indhold og gøre normal brug af dette. Har brugeren kun tilladelse til at benytte en del af databasen, gælder dette stykke kun for denne del.«
8 I kapitel III i direktiv 96/9 med overskriften »Sui generis-ret« står artikel 7 med overskriften »Beskyttelsens genstand«, som bestemmer følgende i stk. 1 og 5:
5. Gentagne og systematiske udtræk og/eller genanvendelser af uvæsentlige dele af databasens indhold, der kan sidestilles med handlinger, som strider mod en normal udnyttelse af basen, eller som skader databasefremstillerens legitime interesser urimeligt, er ikke tilladt.«
9 I samme kapitel III står direktivets artikel 8 med overskriften »Rettigheder og pligter for den, der har ret til at benytte en database«, som bestemmer følgende:
»1. Fremstilleren af en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, kan ikke forhindre den, der har ret til at benytte denne base, i at udtrække og/eller genanvende uvæsentlige dele af dens indhold, vurderet kvalitativt eller kvantitativt, uanset formålet. Har brugeren kun tilladelse til at udtrække og/eller genanvende en del af databasen, gælder dette stykke kun for denne del.
3. Den, der har ret til at benytte en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, må ikke foretage handlinger, der er til skade for indehaveren af en ophavsret eller en beslægtet ret over værker eller præstationer i denne base.«
10 I kapitel IV i direktiv 96/9 med overskriften »Fælles bestemmelser« fastsætter artikel 15 med overskriften »Visse bestemmelsers bindende karakter« følgende:
»Alle aftalebestemmelser, der strider mod artikel 6, stk. 1, og artikel 8, er ugyldige.«
11 Direktiv 96/9 er blevet gennemført i nederlandsk ret ved Wet houdende aanpassing van de Nederlandse wetgeving aan richtlijn 96/9/EG van het Europees Parlement en de Raad van 11 maart 1996 betreffende de rechtsbescherming van databanken (lov om tilpasning af den nederlandske lovgivning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11.3.1996 om retlig beskyttelse af databaser) af 8. juli 1999 (Stb. 1999, s. 303, herefter »databaseloven«).
12 Auteurswet (ophavsretsloven, herefter »Aw«) bestemmer følgende i artikel 1:
»Ophavsretten er den eneret, der tilkommer ophavsmanden til et litterært, videnskabeligt eller kunstnerisk værk eller dennes retlige efterfølgere til at offentliggøre eller mangfoldiggøre værket, med forbehold af de ved lov fastsatte indskrænkninger.«
13 Aw’s artikel 10 bestemmer:
»1. Ved litterære, videnskabelige eller kunstneriske værker forstås i denne lov:
1° bøger, brochurer, aviser, tidsskrifter og alle andre skriftlige værker
3. Samlinger af værker, data eller andet selvstændigt materiale, der er struktureret systematisk eller metodisk og kan konsulteres individuelt ved brug af elektronisk udstyr eller på anden måde, er, uden at det berører andre rettigheder til samlingen, og uden at det berører ophavsretten eller andre rettigheder til værkerne, dataene eller det andet materiale, der er indeholdt i samlingen, beskyttet som selvstændige værker.
14 Aw’s artikel 24a har følgende ordlyd:
»1. Der foreligger ikke en krænkelse af ophavsrettigheder til en samling som omhandlet i artikel 10, stk. 3, når den, der har ret til at benytte samlingen, foretager en eksemplarfremstilling, der er nødvendig for at få adgang til samlingen og gøre en normal brug af den.
3. Stk. 1 og 2 kan ikke ved aftale fraviges til skade for den, der har ret til at benytte databasen.«
15 PR Aviation driver et websted, hvor forbrugerne kan søge oplysninger om afgange med lavprisflyselskaber, sammenligne priser og mod betaling af en provision booke en afgang. De oplysninger, der er nødvendige for at gennemføre en individuel søgeopgave, henter PR Aviation via en automatiseret fremgangsmåde i bl.a. en datasamling, som der findes et link til på Ryanairs websted, der også er tilgængelig for forbrugerne.
16 Adgangen til det nævnte websted forudsætter, at den, der besøger webstedet, accepterer Ryanairs almindelige forretningsbetingelser ved at sætte et hak i en hertil beregnet rubrik. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen indeholdt disse betingelser følgende vilkår:
»2. Eneforhandling. Dette websted og Ryanairs callcenter er eneforhandlerne af Ryanairs tjenester. Ryanair.com er det eneste websted, der har tilladelse til at udbyde pladser på Ryanair flyafgange. Ryanair tillader ikke andre websteder at udbyde pladser på sine flyafgange, uanset om der er tale om bookinger til seat-only eller til pakkerejser. […]
3. Tilladt brug. De må udelukkende anvende dette websted til følgende private og ikke-kommercielle formål: (i) konsultere dette websted; (ii) gennemføre bookinger; (iii) kontrollere/ændre en booking; (iv) kontrollere oplysninger om ankomst/afgang; (v) online check-in; (vi) gå til andre websteder via links på dette websted; (vii) gøre brug af andre muligheder, der tilbydes på dette websted.
Brug af automatiserede systemer eller software for at udtrække oplysninger fra dette websted eller fra webstedet www.bookryanair.com til kommercielle formål (»screen scraping«) er forbudt, medmindre tredjemand direkte med Ryanair har indgået en skriftlig licensaftale, hvorved tredjemand udelukkende med henblik på prissammenligning får adgang til Ryanairs oplysninger om priser, ruter og afgangstidspunkter.«
17 Idet Ryanair påberåbte sig direktiv 96/9, databaseloven og Aw, gjorde dette selskab gældende, at PR Aviation havde krænket rettighederne til Ryanairs datasamling, og at PR Aviation havde tilsidesat Ryanairs almindelige forretningsbetingelser på dette selskabs websted, som PR Aviation dog havde accepteret. Ryanair nedlagde påstand om, at PR Aviation under trussel om tvangsbøde blev tilpligtet at afholde sig fra enhver krænkelse af Ryanairs rettigheder samt at betale Ryanair en erstatning.
18 Ved retsafgørelse af 28. juli 2010 frifandt Rechtbank Utrecht (retten i Utrecht) PR Aviation for de påstande, som Ryanair havde nedlagt, for så vidt som disse var støttet på en tilsidesættelse af direktiv 96/9 og på databaseloven. Rechtbank Utrecht tog derimod Ryanairs påstande til følge, for så vidt som disse var støttet på Aw, og pålagde PR Aviation at ophøre med enhver krænkelse af Ryanairs ophavsrettigheder til selskabets flydata og at erstatte Ryanair den lidte skade.
19 PR Aviation ankede denne retsafgørelse. Ryanair kontraankede retsafgørelsen med henblik på at anfægte Rechtbank Utrechts vurdering, hvorefter Ryanair ikke kunne nyde den beskyttelse, der er fastsat i direktiv 96/9 og i databaseloven.
20 Ved dom af 13. marts 2012 ophævede Gerechtshof te Amsterdam (appelretten i Amsterdam) Rechtbank Utrechts retsafgørelse og forkastede Ryanairs kontraanke.
21 For så vidt angår ophavsretten udtalte appelretten i det væsentlige, at selv hvis de digitale informationer, som Ryanair havde offentliggjort, henhørte under beskyttelsen af skriftlige værker (»geschriftenbescherming«) som omhandlet i Aw’s artikel 10, stk. 1, nr. 1, havde PR Aviation ikke krænket Ryanairs rettigheder, eftersom PR Aviations adfærd udgjorde en normal brug som omhandlet i Aw’s artikel 24a, stk. 1, og således en legitim brug af Ryanairs websted. Appelretten tilføjede, at det forbud, der var indeholdt i Ryanairs almindelige forretningsbetingelser, mod at bruge dette selskabs websted til kommercielle formål ikke kunne afkræfte den ovenstående konklusion, navnlig henset til Aw’s artikel 24a, stk. 3, der svarer til artikel 15 i direktiv 96/9.
22 For så vidt angår sui generis-retten fandt Gerechtshof te Amsterdam, at Ryanair ikke havde bevist, at fremstillingen af Ryanairs datasamling var udtryk for en »væsentlig investering« som omhandlet i direktiv 96/9 og i databaseloven.
23 Ryanair har appelleret Gerechtshof te Amsterdams dom til Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes højesteret). Til støtte for appellen har Ryanair anført et enkelt anbringende, der består af to led.
24 Inden for rammerne af det første led i dette anbringende har Ryanair kritiseret appelrettens vurdering, hvorefter Ryanair ikke kan nyde beskyttelsen af skriftlige værker som omhandlet i Aw’s artikel 10, stk. 1, nr. 1.
25 I denne henseende er den forelæggende ret imidlertid af den opfattelse, at intet andet kriterium end kriteriet om originalitet kan finde anvendelse med henblik på den ophavsretlige beskyttelse. Idet den forelæggende ret har understreget, at det følger af Gerechtshof te Amsterdams dom, at Ryanairs datasamling ikke opfylder dette kriterium, har den konkluderet, at dette led i det anbringende, som Ryanair har fremført, ikke kan føre til ophævelsen af denne dom.
26 Inden for rammerne af det andet led i appelanbringendet, som er blevet gjort gældende subsidiært, har Ryanair i det væsentlige gjort gældende, at det var med urette, at Gerechtshof te Amsterdam fandt, at den omstændighed, at PR Aviation havde overskredet det aftalemæssige forbud, der var fastsat over for dette selskab, mod at udtrække data fra Ryanairs database til kommercielle formål uden at have indgået en skriftlig licensaftale med sidstnævnte selskab, ikke udgjorde en misligholdelse fra PR Aviations side.
27 I denne henseende er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt anvendelsesområdet for direktiv 96/9 omfatter databaser, der hverken er beskyttet af ophavsretten i henhold til dette direktivs kapitel II eller af sui generis-retten i henhold til dette direktivs kapitel III, og følgelig om, hvorvidt de begrænsninger af aftalefriheden, der følger af samme direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15, også gælder for sådanne databaser.
28 Hoge Raad der Nederlanden har på den baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Har [direktiv 96/9] også virkning for online-databaser, som ikke i henhold til direktivets kapitel II er ophavsretligt beskyttet og heller ikke i henhold til [det nævnte direktivs] kapitel III er beskyttet af en sui generis-ret, i den forstand, at adgangen til at benytte sådanne databaser i henhold til […] artikel 6, stk. 1, og artikel 8, sammenholdt med artikel 15 [i direktiv 96/9] (anvendt direkte eller analogt) ikke kan begrænses ved aftale?«
29 Med spørgsmålet, der hviler på den forudsætning, at Ryanairs datasamling, der er omhandlet i hovedsagen, udgør en database i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, som dog hverken er beskyttet af ophavsretten i henhold til dette direktivs kapitel II eller af sui generis-retten i henhold til det nævnte direktivs kapitel III, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, ønsker denne ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 96/9 skal fortolkes således, at friheden til at benytte en sådan database, henset til anvendelsen af dette direktivs artikel 6, stk. 1, sammenholdt med dets artikel 8 og 15, ikke kan være begrænset ved aftale.
30 Indledningsvis skal det bemærkes, at et direktiv i overensstemmelse med fast retspraksis ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og at en direktivbestemmelse derfor ikke som sådan kan påberåbes over for sådanne personer (jf. bl.a. domme Faccini Dori, C-91/92, EU:C:1994:292, præmis 20, Kücükdeveci, C-555/07, EU:C:2010:21, præmis 46, og Dominguez, C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 37).
31 Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at det påhviler de nationale retter ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det omhandlede direktivs ordlyd og formål (jf. bl.a. domme Pfeiffer m.fl., C-397/01–C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 114, Kücükdeveci, EU:C:2010:21, præmis 48, og Dominguez, EU:C:2012:33, præmis 24).
32 Efter disse indledende præciseringer skal det bemærkes, at artikel 1, stk. 2, i kapitel I i direktiv 96/9 definerer begrebet »database«.
33 Selv om den nævnte bestemmelse, således som PR Aviation har anført, giver dette begreb en bred betydning, som er frigjort fra overvejelser af formel, teknisk eller materiel art (jf. i denne retning dom Fixtures Marketing, C-444/02, EU:C:2004:697, præmis 20-32), forholder det sig ikke desto mindre således, at den definition, der er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, i overensstemmelse med direktivets ordlyd skal forstås »[i] dette direktiv«.
34 I henhold til ordlyden af artikel 1, stk. 1, i direktiv 96/9 har dette imidlertid »den retlige beskyttelse af databaser« til formål. Dette direktiv indfører i denne henseende to former for retlig beskyttelse af sådanne databaser. Den første form, som er reguleret af det nævnte direktivs artikel 3-6, der står i direktivets kapitel II, består i beskyttelsen af ophavsretten, og den finder i henhold til samme direktivs artikel 3, stk. 1, anvendelse på de databaser, som på grund af udvælgelsen eller struktureringen af indholdet udgør ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse. Den anden form, som er reguleret af artikel 7-11 i direktiv 96/9, der står i direktivets kapitel III, består i beskyttelsen af en sui generis-ret og finder i henhold til dette direktivs artikel 7, stk. 1, anvendelse på de databaser, hvor indsamlingen, kontrollen eller præsentationen af indholdet ud fra et kvalitativt eller kvantitativt synspunkt er udtryk for en væsentlig investering. Disse to former for retlig beskyttelse er genstand for de fælles bestemmelser i det nævnte direktivs artikel 12-16, der står i direktivets kapitel IV.
35 Den omstændighed, at en database svarer til elementerne i den definition, der er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, gør det følgelig ikke – i modsætning til hvad PR Aviation har gjort gældende – muligt at antage, at den henhører under anvendelsen af dette direktivs bestemmelser, der regulerer ophavsretten og/eller sui generis-retten, hvis den hverken opfylder betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af ophavsretten, der er opstillet i det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, eller betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af sui generis-retten, der er omhandlet i samme direktivs artikel 7, stk. 1.
36 Hvad angår de bestemmelser i direktiv 96/9, som den forelæggende ret særligt har henvist til i sit spørgsmål, skal det tilføjes, at dette direktivs artikel 6, stk. 1, der under særlige betingelser tillader den, der har ret til at benytte en database uden tilladelse fra basens ophavsmand at udføre de handlinger, der er nævnt i det nævnte direktivs artikel 5, ligesom sidstnævnte artikel er omfattet af det kapitel, som denne indgår i, som vedrører ophavsretten, og følgelig ikke finder anvendelse på de databaser, der ikke er beskyttet af denne ret.
37 Artikel 8 i direktiv 96/9, der bl.a. opregner rettighederne for den, der har ret til at benytte en database, står for sit vedkommende i det kapitel i dette direktiv, der vedrører sui generis-retten, og den er følgelig ikke anvendelig på de databaser, der ikke er beskyttet af denne ret.
38 Hvad angår artikel 15 i direktiv 96/9, der vedrører den bindende karakter af visse bestemmelser i dette direktiv, idet den erklærer alle aftalebestemmelser, der strider mod disse, ugyldige, omhandler denne udtrykkeligt kun nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, og artikel 8.
39 Det følger således af formålet med og strukturen i direktiv 96/9, at dette direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15, som indfører rettigheder, der har en bindende karakter til fordel for dem, der har ret til at benytte en database, ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af det nævnte direktiv, således at dette direktiv ikke er til hinder for vedtagelsen af aftalevilkår, der har betingelserne for benyttelse af en sådan database som genstand.
40 Denne analyse underbygges af den almindelige opbygning af direktiv 96/9. Som Ryanair og Europa-Kommissionen har understreget, hviler dette direktiv på en ligevægt mellem på den ene side rettighederne for den person, der fremstiller en database, og på den anden side rettighederne for dem, der har ret til at benytte en sådan base, dvs. tredjemænd, der af denne person har fået tilladelse til at benytte den nævnte base. I denne forbindelse er anvendelsen af artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 i direktiv 96/9, som tillægger dem, der har ret til at benytte databasen, rettigheder og dermed begrænser rettighederne for den person, der har fremstillet databasen, udformet således, at der skal været tale om en database, hvortil fremstilleren har rettigheder enten i henhold til ophavsretten, der er forankret i dette direktivs artikel 5, eller i henhold til sui generis-retten, der er forankret i det nævnte direktivs artikel 7. Anvendelsen er derimod ikke relevant med hensyn til en database, hvis fremstiller ikke har nogen af de ovennævnte rettigheder i medfør af direktiv 96/9.
41 I modsætning til hvad PR Aviation har hævdet, kan denne fortolkning af direktiv 96/9 ikke mindske interessen i at gøre krav på den retlige beskyttelse, der er indført ved det nævnte direktiv, for så vidt som fremstilleren af en database, der er beskyttet ved samme direktiv, til forskel fra fremstilleren af en database, der ikke er beskyttet af dette, ikke har den aftalemæssige frihed til at begrænse rettighederne for dem, der benytter hans base.
42 En sådan argumentation tager nemlig ikke hensyn til den retlige og økonomiske interesse, som den automatiske beskyttelsesordning, der er harmoniseret i medlemsstaterne, repræsenterer for den person, der har investeret i fremstillingen af en database, som er knyttet til den eneret i henhold til ophavsretten til at forbeholde sig selv de forskellige handlinger, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 96/9, og til retten til i henhold til sui generis-retten at forbyde de handlinger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 7, stk. 1 og 5, og artikel 8, stk. 2. Som Kommissionen har understreget i retsmødet, forudsætter denne beskyttelse ikke, at der gennemføres nogen administrative formaliteter, og den kræver ikke noget forudgående aftalemæssigt arrangement.
43 Med dette in mente bemærkes, at hvis fremstilleren af en database, som er beskyttet i henhold til direktiv 96/9, beslutter at tillade brugen af sin database eller et eksemplar af denne, kan han, således som det bekræftes ved 34. betragtning til dette direktiv, afgrænse denne benyttelse ved en aftale indgået med den, der har ret til at benytte databasen, som præciserer »formål og […] fremgangsmåde« for at anvende den nævnte base eller et eksemplar deraf.
44 Hvad derimod angår en database, som direktiv 96/9 ikke finder anvendelse på, nyder fremstilleren af databasen ikke godt af den retlige beskyttelsesordning, der er indført ved dette direktiv, og han kan således kun gøre krav på en beskyttelse af sin database på grundlag af den anvendelige nationale lovgivning.
45 Henset til alle de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 96/9 skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af dette direktiv, og det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 er således ikke til hinder for, at fremstilleren af en sådan database ved aftale opstiller begrænsninger for tredjemænds benyttelse af denne, for så vidt som andet ikke er bestemt i den anvendelige nationale lovgivning.
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af dette direktiv, og det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 er således ikke til hinder for, at fremstilleren af en sådan database ved aftale opstiller begrænsninger for tredjemænds benyttelse af denne, for så vidt som andet ikke er bestemt i den anvendelige nationale lovgivning.

matches:
sui generis
Sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis


text:
Grundlovssagen om Irak-krigen er nu anlagt ved Højesteret.
I dag, onsdag den 6. juni 2007, har Højesteret modtaget ankestævningen i sagen, der blev underskrevet på Grundlovsdag g.d. af Grundlovskomiteens advokater Bjørn Elmquist og Christian Harlang i forbindelse med Grundlovskomiteens arrangement ved rytterstatuen af Christian den VII på Christiansborg Slotsplads.
En kopi af den indleverede ankestævning vedhæftes. Det fremgår heraf, at Østre Landsrets afgørelse af 11. april 2007 er påanket til Højesteret.
Højesteret skal nu påbegynde behandlingen af sagen. Som det fremgår af ankestævningen s. 11 begæres afhøring af nogle udenlandske eksperter vedrørende et af flere af sagens elementer, nemlig spørgsmålet om hvorvidt der som følge af Danmarks deltagelse i krigen er en forøget terrortrussel for befolkningen i almindelighed. Under sagens hidtidige gang har statsministeren ved dennes repræsentant Kammeradvokaten bestridt, at dette er tilfældet, uanset de i sagen fremlagte dokumenter udgivet af FE og PET, der bekræfter, at der foreligger en forøget terrortrussel.
For Højesteret vil der blive foranstaltet afhøring af chefer fra de danske tjenester, af statsministeren, og af udenlandske eksperter. Et særligt processkrift vedrørende dette vil blive indleveret i løbet af juni måned.
Procesformen er for Højesteret således, at vidner og parter ikke først afhøres under den mundtlige forhandling (der forventes at finde sted i midten af 2008) men optages under nogle særlige forberedende retsmøder, som Grundlovskomiteen formoder, at Højesteret vil beramme til oktober eller november i år.
Udtalelser fra vidner og parter bliver i den forbindelse protokolleret. Protokollen bliver så oplæst i forbindelse med den mundtlige forhandling, der altså forventes i midten af 2008.
Dersom Højesteret i sin afgørelse (som i Maastricht-sagen) når frem til, at statsministeren indsigelser om påstået manglende søgsmålskompetence ikke skal tages til følge, skal sagen (ligeledes som i Maastricht) behandles først af Østre Landsret vedrørende realiteten (grundlovsbruddet), hvilken sag herefter kan indbringes for Højesteret, hvorved Højesteret så tager stilling til spørgsmålet om grundlovsbruddet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Lov af USA; Generel oversigt; Niveauer af loven; Typer af loven; Retskilder; Forfatningen
Lov af USA
Februar 8, 2016 Gustav Gaskell L 0 16
Loven i USA består af mange niveauer af kodificeret og uncodified former for loven, hvoraf den vigtigste er den amerikanske forfatning, grundlaget for den føderale regering i USA. Forfatningen fastlægger grænserne for føderale lovgivning, som består af handlinger af Kongressen, traktater ratificeret af senatet, forskrifter udstedt af den udøvende magt, og retspraksis, der stammer fra den føderale retsvæsenet. United States Code er den officielle udarbejdelse og kodifikation af generel og permanent føderale lovpligtige lov.
Føderale lovgivning og traktater, så længe de er i overensstemmelse med forfatningen, samt selve forfatningen, foregribe modstridende love statslige og territoriale i de 50 amerikanske stater, og i de områder,. Men omfanget af føderale preemption er begrænset, fordi omfanget af føderale magt er ikke universel. I dobbelt-suveræne system amerikanske føderalisme, stater er de plenum regenter, hver med deres egen forfatning, mens den føderale suveræne besidder kun begrænset øverste myndighed opregnet i forfatningen. Faktisk kan de indrømmer deres borgere bredere rettigheder end den føderale forfatning, så længe de ikke krænker nogen føderale forfatningsmæssige rettigheder. Derfor vil de fleste amerikanske lovgivning består primært af statens lovgivning, som kan og kommer til at afvige meget fra den ene tilstand til den næste.
Ved begge de føderale og statslige niveauer, er loven i USA i høj grad stammer fra common law system engelsk ret, som var gældende på tidspunktet for den amerikanske uafhængighedskrig. Imidlertid har amerikansk lov afveg meget fra sin engelske forfader både med hensyn til indhold og procedure, og har indarbejdet en række juridiske innovationer civile.
I USA, er den lov stammer fra fem kilder: forfatningsret lovbestemt ret, traktater, administrative bestemmelser, og common law.
Hvor Kongressen retskraftig en statut, der strider mod forfatningen, kan Højesteret finder, at loven forfatningsstridig, og erklære den ugyldig.
Især har en vedtægt ikke forsvinder automatisk, blot fordi det har vist sig forfatningsstridigt; Det skal slettes ved en efterfølgende lov. Mange føderale og statslige vedtægter er forblevet på bøger i årtier efter at de blev udelukket at være forfatningsstridig. Men i henhold til princippet om stare decisis, vil ingen fornuftig lavere retsinstans håndhæve en forfatningsstridig lov, og enhver domstol, der så vil blive tilbageført i Højesteret. Omvendt vil en domstol, der nægter at håndhæve en forfatningsmæssig statut risikere tilbageførsel af Højesteret.
Amerikanske sædvaneret
USA og de fleste Commonwealth-lande er arvinger til den fælles juridisk tradition engelsk ret. Visse former for praksis, der traditionelt er tilladt i henhold engelsk sædvaneret udtrykkeligt forbudt ved forfatningen, såsom regninger af attainder og generelle ransagningskendelser.
Som fælles domstole, har amerikanske domstole arvet princippet om stare decisis. Amerikanske dommere, ligesom common law dommere andre steder, ikke kun anvende loven, de også gør loven, i det omfang deres afgørelser i de tilfælde, før dem til at blive præcedens for afgørelser i fremtidige sager.
Selve indholdet af engelsk lov var formelt "modtaget" i USA på flere måder. For det første har alle amerikanske stater undtagen Louisiana vedtaget "modtagelsesforhold vedtægter", som generelt angiver, at den fælles lovgivning i England er loven i den stat, i det omfang det ikke er frastødende på national ret eller indfødte betingelser. Nogle modtagelse vedtægter pålægge en bestemt skæringsdato for modtagelse, såsom datoen for en koloni grundlæggelse, mens andre er bevidst vage. Således nutidige amerikanske domstole ofte citerer pre-Revolution sager, når vi diskuterer udviklingen af en gammel dommer-made fælles princip i sin moderne form, såsom den øgede omsorgspligt traditionelt pålagt fælles luftfartsselskaber.
For det andet har et lille antal vigtige britiske vedtægter i kraft på tidspunktet for revolutionen blevet uafhængigt affattet ved amerikanske stater. To eksempler, som mange advokater vil genkende er statutten for svig og statutten for 13 Elizabeth. Sådanne engelske vedtægter stadig jævnligt citeret i moderne amerikanske tilfælde tolkning deres moderne amerikanske efterkommere.
Men det er vigtigt at forstå, at på trods af tilstedeværelsen af modtagelsesforholdene vedtægter, meget af moderne amerikanske sædvaneret har afveget væsentligt fra engelsk sædvaneret. Årsagen er, at selv om domstolene i de forskellige Commonwealth nationer ofte bliver påvirket af hinandens afgørelser, amerikanske domstole sjældent følger efter revolutionen Commonwealth afgørelser, medmindre der ikke er noget amerikansk afgørelse om punkt, de faktiske og retlige omtvistede næsten identiske, og ræsonnement er stærkt overbevisende.
Tidligt, amerikanske domstole, selv efter revolutionen, ofte har citere nutidige engelske sager. Det var fordi appelinstans beslutninger fra mange amerikanske domstole ikke blev regelmæssigt rapporteret indtil midten af det 19. århundrede; advokater og dommere, som vanedyr, brugte engelske juridiske materialer til at udfylde hullet. Men citater til engelske beslutninger gradvist forsvundet i løbet af det 19. århundrede som amerikanske domstole udviklet deres egne principper at løse de retlige problemer i det amerikanske folk. Antallet af offentliggjorte mængder af amerikanske rapporter steget fra atten i 1810 til over 8.000 af 1910. Ved 1879 en af de delegerede i Californien konstitutionelle konvention blev allerede klager: "Nu, hvor vi har brug for dem til at begrunde en beslutning, vi ikke betyde, at de skal skrive hundrede siders detaljer. Vi ikke, at de skal omfatte de små sager, og pålægge landet al denne fine retslige litteratur, for Herren ved, at vi har fået nok af det allerede. "
I dag, i ord Stanford juraprofessor Lawrence Friedman: "Amerikanske sager sjældent citere udenlandske materialer Domstole lejlighedsvis citere en britisk klassiker eller to, en berømt gammel sag, eller en hilsen til Blackstone, men gældende britisk lov næsten aldrig får nogen omtale.. " Fremmed ret er aldrig blevet nævnt som bindende præcedens, men som en afspejling af de fælles værdier angloamerikanske civilisation eller endda vestlige civilisation i almindelighed.
Niveauer af loven
Føderale lovgivning stammer med forfatningen, som giver Kongressen beføjelse til at udstede vedtægter for visse begrænsede formål som regulerer mellemstatlige handel. United States Code er den officielle udarbejdelse og kodifikation af de almindelige og permanente føderale vedtægter. Mange vedtægter giver udøvende organer mulighed for at oprette regler, som offentliggøres i Federal Register og kodificeret i Code of Federal Regulations. Forordninger generelt også bære lovkraft under Chevron doktrin. Mange retssager tænde betydningen af en føderal lov eller regulering, og retlige fortolkninger af en sådan betydning bære retskraft i henhold til princippet om stare decisis.
I det 18. og 19. århundrede, der traditionelt føderal lov fokuseret på områder, hvor der var en udtrykkelig tildeling af magt til den føderale regering i den føderale forfatning, ligesom militæret, penge, udenrigsanliggender, takster, intellektuel ejendomsret, og post. Siden begyndelsen af det 20. århundrede, har brede fortolkninger af Erhvervs- og bruger klausuler i forfatningen aktiveret føderale lovgivning at udvide til områder som luftfart, telekommunikation, jernbaner, lægemidler, antitrust, og varemærker. På nogle områder, ligesom luftfart og jernbaner, har den føderale regering udviklet en omfattende ordning, der foregriber stort set alle statens lovgivning, mens det i andre, ligesom familieret, et relativt lille antal af føderale vedtægter interagerer med en langt større helhed af statens lovgivning. På områder som antitrust, varemærker og ansættelsesret, der er stærke love på både de føderale og statslige niveauer, der eksisterer side om side med hinanden. I en håndfuld områder som forsikring, har Kongressen vedtaget love udtrykkeligt nægter at regulere dem, så længe de stater har love, der regulerer dem.
Efter formanden underskriver en regning til lov, er det leveret til kontoret for Federal Register af National Archives and Records Administration, hvor den er tildelt en lov nummer, og forberedt til offentliggørelse som en slip lov. Offentlige love, men ikke private love, er også givet juridisk lovpligtig citat fra OFR. Ved afslutningen af hvert møde i Kongressen, er slip love kompileret ind bundne mængder kaldet USA vedtægter som helhed, og de er kendt som session love. Vedtægterne i Stor stede en kronologisk arrangement af lovene i den nøjagtige rækkefølge, de er blevet vedtaget.
Offentlige love er indarbejdet i United States Code, som er en kodificering af alle generelle og permanente love i USA. Det vigtigste udgave udgives hvert sjette år af Kontoret for loven Revision Counsel for Repræsentanternes Hus, og kumulative kosttilskud offentliggøres årligt. Den amerikanske Code arrangeres af emnet, og det viser den nuværende status af love, der er blevet ændret på en eller flere lejligheder.
Kongressen ofte retskraftig vedtægter, der yder bred regelfastsættelse myndighed til at føderale agenturer. Ofte er Kongressen simpelthen for gridlocked at udarbejde detaljerede vedtægter, der forklarer, hvordan agenturet skal reagere på alle mulige situationer, eller Kongressen mener agenturets tekniske specialister er bedst rustet til at håndtere især fact situationer, som de opstår. Derfor er føderale agenturer er bemyndiget til at udstede regler. Ifølge princippet om Chevron ærbødighed, der normalt regler bære lovkraft, så længe de er baseret på en rimelig fortolkning af de relevante vedtægter.
Forordninger vedtaget i henhold til forvaltningsloven loven. Forordninger først foreslået og offentliggjort i Federal Register og genstand for en offentlig kommentar periode. Til sidst, efter en periode for offentlig kommentar og revisioner baseret på modtagne kommentarer, er en endelig version offentliggjort i Federal Register. Reglerne er kodificeret og indarbejdet i Code of Federal Regulations, som udkommer en gang om året på et rullende tidsplan.
Udover reglerne formelt bekendtgjort under APA, føderale agenturer også ofte udstede en enorm mængde af formularer, manualer, politiske erklæringer, breve og afgørelser. Disse dokumenter kan blive behandlet af en domstol så overbevisende autoritet til, hvordan en bestemt lov eller regulering kan fortolkes, men er ikke berettiget til Chevron ærbødighed.
Sædvaneret, retspraksis og præcedens
I modsætning til situationen med staterne, er der ingen plenum modtagelse statut på føderalt niveau, der fortsatte den fælles lov og dermed givet føderale domstole beføjelse til at formulere juridisk præcedens ligesom deres engelske forgængere. Føderale domstole er alene skabninger af den føderale forfatning og de føderale Retsvæsen retsakter. Men det er generelt accepteret, at grundlæggerne af USA, ved at optjeningsperioden "dømmende magt" i højesteret og ringere føderale domstole i artikel Tre af USA forfatning og dermed tilkommer dem stiltiende dømmende magt af common law domstole at formulere overbevisende præcedens; denne magt blev almindeligt accepteret, forstået og anerkendt af de grundlæggere på det tidspunkt, at forfatningen blev ratificeret. Flere jurister har hævdet, at den føderale dømmende magt til at afgøre "sager eller kontroverser" nødvendigvis omfatter beføjelse til at afgøre den precedential virkning af disse sager og kontroverser.
Det vanskelige spørgsmål er, om føderal dømmende magt strækker sig til at formulere bindende præcedens gennem streng overholdelse af reglen om stare decisis. Det er her, den handling at beslutte en sag bliver en begrænset form for lovgivning i sig selv, idet en appelinstans afgørelser vil dermed binde sig selv og lavere domstole i fremtidige sager. Forud for en større ændring til føderal domstol regler i 2007 blev omkring en femtedel af føderale appelinstans sager offentliggøres og dermed blev bindende fortilfælde, mens resten var upubliceret og bandt kun parterne i hvert enkelt tilfælde.
Som føderal dommer Alex Kozinski har påpeget, bindende præcedens, som vi kender det i dag simpelthen ikke eksisterede på det tidspunkt, at forfatningen var indrammet. Retsafgørelser blev ikke konsekvent, præcist, og trofast rapporteret på begge sider af Atlanten, og Det Forenede Kongerige manglede en sammenhængende domstol hierarki inden udgangen af det 19. århundrede. Desuden engelske dommere i det attende århundrede abonnerer på nu-forældede naturlige lov teorier retlige, hvorved lov blev menes at have en eksistens uafhængigt af, hvad de enkelte dommere sagde. Dommerne så sig selv som blot erklære den lov, som altid havde teoretisk eksisteret, og ikke som at gøre loven. Derfor kunne en dommer afvise en anden dommer mening som blot en forkert opgørelse af loven, på den måde, at forskerne regelmæssigt afviser hinandens konklusioner fejlagtige opgørelser af lovgivningen i videnskab.
Til gengæld ifølge Kozinski analyse, den moderne reglen om bindende præcedens blev muligt i USA i det nittende århundrede, efter oprettelsen af en klar domstol hierarki, og i begyndelsen af regelmæssig ordret offentliggørelse af amerikanske appelinstans beslutninger ved West Publishing. Reglen gradvist udviklet, sag til sag, som en udvidelse af retsvæsenet offentlige politik med en effektiv domstolsprøvelse administration. Reglen om præcedens er generelt begrundet i dag som et spørgsmål af den offentlige orden, først, som et spørgsmål af fundamental retfærdighed, og for det andet, fordi der i mangel af retspraksis, ville det være helt umuligt for alle mindre problem i hvert retssag for at være orienterede, argumenterede, og besluttede fra første principper, som igen ville skabe håbløs ineffektivitet, ustabilitet og uforudsigelighed, og dermed underminerer retsstaten.
Her er en typisk fremstilling af, at den offentlige politik på en 2008 flertallet udtalelse underskrevet af Associate Justice Stephen Breyer:
Det er nu nogle gange muligt, over tid, for en linje af fortilfælde at drive fra den udtrykkelige sprog af eventuelle underliggende lovbestemte eller forfatningsmæssige tekster indtil domstolenes afgørelser etablere doktriner, der ikke blev behandlet af de tekster 'tegnere. Denne tendens har været stærkt tydeligt i føderale materielle retfærdig rettergang og Commerce Clause beslutninger. Originalists og politiske konservative, såsom Associate Justice Antonin Scalia har kritiseret denne tendens som anti-demokratisk.
Under læren om Erie Railroad Co. mod. Tompkins, er der ingen generel føderal sædvaneret. Selvom føderale domstole kan skabe føderale sædvaneret i form af retspraksis, skal en sådan lov være knyttet en eller anden måde at fortolkningen af en bestemt føderal forfatningsmæssig bestemmelse, vedtægt eller regulering. Føderale domstole mangler plenarforsamlingen magt besat af statslige domstole til blot udgør lov, som sidstnævnte er i stand til at gøre i fravær af forfatningsmæssige eller vedtægtsmæssige bestemmelser erstatter den fælles lov. Kun i nogle få snævre begrænsede områder, ligesom søret, har forfatningen udtrykkeligt tilladt fortsættelsen af engelsk sædvaneret på føderalt niveau.
Den anden store konsekvenser af Erie doktrin er, at føderale domstole ikke kan diktere indholdet af statens lovgivning, når der ikke er nogen føderal problem i en sag. Når hørelse krav i henhold til statens lovgivning i henhold til forskellighed jurisdiktion, skal føderale forsøg domstole anvende den lovpligtige og beslutningspraksis lovgivning i den stat, hvor de sidder, som om de var en domstol i denne stat, selv om de mener, at den relevante statens lovgivning er irrationel eller bare dårlig retsprincipper. Og under Erie, ærbødighed er envejskommunikation kun: statslige domstole ikke er bundet af føderale fortolkninger af statens lovgivning.
Selvom retslige fortolkninger af føderale lovgivning fra det føderale distrikt og mellemliggende appelinstanser holder stor overbevisende vægt, er statslige domstole ikke bundet til at følge disse fortolkninger. Der er kun én føderal domstol, der binder alle statslige domstole med hensyn til fortolkningen af føderale lovgivning, og den føderale forfatning: den amerikanske højesteret selv.
De halvtreds amerikanske stater er separate regenter, med deres egne statslige forfatninger, delstatsregeringer og statslige domstole. Alle stater har en lovgivende magt, som retskraftig statslige vedtægter, en udøvende magt, der promulgates statslige regler i henhold til lovpligtige godkendelse, og en dømmende magt, der gælder, fortolker, og lejlighedsvis vælter både statslige vedtægter og regler, samt lokale ordinancer. De bevarer plenum magt til at gøre love, der dækker noget ikke afbrydes af den føderale forfatning, føderale vedtægter eller internationale traktater ratificeret af den føderale senat. Normalt statslige øverste retsinstanser er de endelige fortolkere af statslige forfatninger og statens lovgivning, medmindre deres fortolkning i sig selv præsenterer en føderal problem, i hvilket tilfælde en afgørelse kan påklages til den amerikanske højesteret i form af en begæring om stævning af certiorari. Statslige love har dramatisk afveget i århundreder siden uafhængigheden, i det omfang, at USA ikke kan betragtes som et retssystem med hensyn til de fleste typer af loven traditionelt under statens kontrol, men skal betragtes som 50 separate systemer erstatningsret, familieret, formueret, aftaleret, strafferet, og så videre.
De fleste tilfælde er ført proces i statslige domstole og inddrage fordringer og forsvar under statens love. I en 2012 rapport, Det Nationale Center for statslige domstole 'Court Statistik Projekt fandt, at statslige forsøg domstole modtaget 103,5 mio nyligt indgivet sager i 2010, som bestod af 56,3 millioner trafik sager, 20,4 millioner straffesager, 19,0 millioner civile sager, 5,9 mio indenlandske sager relationer og 1,9 millioner unge sager. I 2010 statslige appelinstanser modtaget 272,795 nye tilfælde. Til sammenligning, alle føderale byretter i 2010 tilsammen modtaget kun omkring 282.000 nye civile sager, 77.000 nye straffesager, og 1,5 millioner konkurssager, mens føderale appelinstanser modtaget 56.000 nye tilfælde.
Statslige retssystemer
Lov af Californien
Lov af Colorado
Lov af Florida
Lov af Georgien
Lov af Illinois
Lov af Louisiana
Lov af Michigan
Lov af New Jersey
Lov af New York
Lov af North Carolina
Loven om Ohio
Lov af Pennsylvania
Lov af Texas
Lov af Virginia
Lov af Washington
Stater har uddelegeret lovgivende beføjelser til tusindvis af agenturer, townships, amter, byer og særlige distrikter. Og alle de statslige forfatninger, vedtægter og regler er undergivet domstolskontrol fortolkning ligesom deres føderale kolleger.
Det er almindeligt for beboerne i de store amerikanske storbyområder at leve under seks eller flere lag af særlige distrikter samt en by, og et amt eller township. Således på ethvert givet tidspunkt, den gennemsnitlige amerikanske borger er underlagt de regler og forskrifter i flere dusin forskellige agenturer på den føderale, statslige og lokale niveauer, afhængigt af ens aktuelle placering og adfærd.
Typer af loven
Traditionelt advokater skelne mellem procesret og materielle ret. Til gengæld er procesret opdelt i strafferetsplejen og civil procedure.
Loven om strafferetsplejen i USA består af en massiv overlejring af føderale forfatningsret retspraksis sammenvævet med de føderale og statslige vedtægter, der rent faktisk giver grundlag for oprettelse og drift af retshåndhævende myndigheder og fængselssystemer samt sagen i kriminelle forsøg. På grund af den flerårige manglende evne lovgivende forsamlinger i USA til at vedtage love, som rent faktisk ville tvinge de retshåndhævende myndigheder til at respektere forfatningsmæssige rettigheder kriminelle mistænkte og fanger, den føderale retsvæsen gradvist udviklet den ekskluderende reglen som en metode til at håndhæve sådanne rettigheder. Til gengæld ekskluderende regel opfostrede en familie af dommer-made retsmidler mod misbrug af retshåndhævende beføjelser, hvoraf den mest berømte er Miranda advarsel. Stævningen af habeas corpus er ofte brugt af mistænkte og domfældte til at udfordre deres tilbageholdelse, mens lov Civil Rights i 1871 og Bivens handlinger bruges af mistænkte til at inddrive erstatningsret erstatning for politibrutalitet.
Loven civile procedure styrer processen i alle retssager, der involverer søgsmål mellem private parter. Traditionelle sædvaneret indlæg blev erstattet af kode indlægget i 24 stater, efter New York vedtaget Field Code i 1850 og kode indlægget gengæld blev efterfølgende udskiftet igen i de fleste stater ved moderne varsel indlægget i det 20. århundrede. Den gamle engelske opdeling mellem common law og equity domstole blev afskaffet i de føderale domstole ved vedtagelsen af Federal Rules of Civil Procedure i 1938; Det er også blevet uafhængigt afskaffet ved retsakter i næsten alle stater. Delaware Court of Chancery er den mest fremtrædende af det lille antal resterende aktier domstole.
Tredive-fem stater har vedtaget regler i den borgerlige retspleje modelleret efter FRCP. I den forbindelse havde de dog til at foretage nogle ændringer for at redegøre for, at statslige domstole har bred generel kompetence, mens føderale domstole har relativt begrænset kompetence.
New York, Illinois, og Californien er de mest betydningsfulde stater, der ikke har indført FRCP. Desuden fortsætter alle tre stater til at opretholde de fleste af deres love civilprocessuelle i form af kodificeret vedtægter vedtaget af staten lovgiver, i modsætning til rettens regler udstedt af staten højesteret med den begrundelse, at sidstnævnte er udemokratisk. Men visse vigtige dele af deres love civilprocessuelle er blevet ændret af deres lovgivende forsamlinger til at bringe dem tættere på føderale civile retspleje.
Generelt amerikansk civil procedure har flere bemærkelsesværdige funktioner, herunder omfattende pretrial opdagelse, stor afhængighed af levende vidnesbyrd fås ved henvendelse til afsætning eller fremkaldt foran en jury, og aggressiv pretrial "lov og bevægelse" praksis designet til at resultere i en pretrial disposition eller et forlig . Amerikanske domstole pioner begrebet opt-out gruppesøgsmål, hvorved byrden falder på eleverne til at meddele retten, at de ikke ønsker at være bundet af dommen, i modsætning til opt-in gruppesøgsmål, hvor eleverne med skal deltage i klassen. En anden unik feature er den såkaldte amerikanske regel, hvorefter parterne generelt bære deres egne advokatsalærer, selv om de amerikanske lovgivere og domstole har skåret ud talrige undtagelser.
Materielle ret
Materielle ret omfatter selve "stof" af loven; det vil sige, den lov, der definerer retskraftige rettigheder og pligter, og hvilke retsstridige handlinger udgør krænkelser af disse rettigheder og pligter. Fordi materielle ret per definition er enorm, følgende oversigt dækker kortvarigt kun et par højdepunkter i hver af de vigtigste komponenter i amerikansk materiel ret.
Strafferetten indebærer retsforfølgelse af staten retsstridige handlinger, der anses for at være så alvorlige, at de er et brud på den suveræne fred. Generelt kan forbrydelser resultere i indespærring, men skadevoldende ikke kan. De fleste af de forbrydelser, der er begået i USA er retsforfølges og straffes på statsligt niveau. Federal strafferet fokuserer på områder, der specifikt er relevante for den føderale regering som unddrage betaling af føderale indkomstskat, post tyveri, eller fysiske angreb på føderale embedsmænd samt mellemstatlige forbrydelser som narkotikahandel og wire svig.
Alle stater har noget lignende love i forbindelse med "højere forbrydelser", som mord og voldtægt, selv om sanktioner for disse forbrydelser kan variere fra stat til stat. Dødsstraf er tilladt i nogle stater, men ikke andre. Tre strejker love i visse stater pålægger hårde straffe ved gentagne overtrædelser.
Nogle stater skelner mellem to niveauer: alvorlige og simple forbrydelser. Generelt er de fleste felony overbevisninger resulterer i langvarige fængselsstraffe samt efterfølgende prøvetid, store bøder, og ordrer til at betale erstatning direkte til ofrene; mens forseelser kan føre til et år eller mindre i fængsel og en betydelig bøde. For at forenkle retsforfølgelse af trafik krænkelser og andre relativt mindre forbrydelser, har nogle stater tilføjet et tredje niveau, overtrædelser. Disse kan resultere i bøder og nogle gange tabet af ens kørekort, men ingen fængsel tid.
For lovovertrædelser offentlige velfærd, hvor staten straffer blot risikabel adfærd, der er en betydelig mangfoldighed på tværs af de forskellige stater. For eksempel straffe for spirituskørsel varierede meget før 1990. statslige love, der beskæftiger sig med narkotikakriminalitet stadig varierer meget, med nogle stater behandler besiddelse af små mængder narkotika som en forseelse lovovertrædelse eller som et medicinsk problem, og andre kan kategoriseres i samme lovovertrædelse som en alvorlig forbrydelse.
Aftaleret dækker forpligtelser, der efter aftale mellem private parter. Generelt aftaleret i forbindelse med transaktioner, der involverer salg af varer er blevet meget standardiseret landsdækkende som følge af en udbredt anvendelse af Uniform Commercial Code. Der er dog stadig betydelige forskelle i fortolkningen af andre former for kontrakter, afhængigt af, i hvilket omfang en given stat har kodificeret sin fælles lov kontrakter eller vedtagne dele af tilpasning af kontrakter.
Parterne er tilladt at acceptere mægle tvister deres kontrakter. Under den føderale Arbitration Act, voldgiftsklausuler er generelt håndhæves, medmindre den part modsætter voldgift kan vise unconscionability eller svig eller noget andet, som underminerer hele kontrakten.
Erstatningsret generelt omfatter enhver civilt søgsmål mellem private parter som følge af retsstridige handlinger, som udgør en overtrædelse af de generelle forpligtelser, der pålægges ved lov og ikke ved kontrakt.
Erstatningsret dækker hele tænkelige spektrum af uret, som mennesker kan påføre på hinanden, og selvfølgelig, delvist overlapper med uret også straffes med strafferetten. Selvom den amerikanske lov Institut har forsøgt at standardisere erstatningsret gennem udvikling af flere versioner af tilpasning af erstatningsret, har mange stater valgt at vedtage kun visse dele af de foretagne omvurderinger og afvise andre. Således på grund af sin enorme størrelse og mangfoldighed, kan ikke opsummeres amerikansk erstatningsret nemt,.
For eksempel et par jurisdiktioner tillader handlinger for uagtsom påførelse af følelsesmæssig nød, selv i mangel af fysisk skade til sagsøger, men de fleste gør ikke. For en bestemt erstatningsret, stater uenige om årsagerne til action, typer og omfanget af retsmidler, vedtægter for begrænsninger, og mængden af specificitet, som man skal påberåbe årsagen. Med stort set alle aspekter af erstatningsret, der er en "flertalsstyre" overholdt af de fleste stater, og en eller flere "mindretal regler."
Især den mest bredt indflydelsesrige nyskabelse i det 20. århundredes amerikanske erstatningsret var reglen om objektivt ansvar for defekte produkter, som har oprindelse med retslige glosser på loven i garantien. I 1963 Roger J. Traynor for Højesteret i Californien smed juridiske fiktioner baseret på garantier og indførte objektivt ansvar for defekte produkter som et spørgsmål om grundlæggende retsprincipper i den skelsættende sag om Greenman v. Yuba Power Products. Den amerikanske Law Institute vedtog efterfølgende en lidt anden version af Greenman reglen i afsnit 402A for tilpasning af erstatningsret, der udkom i 1964 og var meget indflydelsesrig i hele USA. Uden for USA, blev den regel blev vedtaget af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab i produktansvarsdirektivet juli 1985 af Australien i juli 1992 og af Japan i juni 1994.
I 1990'erne, havde den lavine af amerikanske sager som følge af Greenman og afsnit 402A blevet så kompliceret, at en anden tilpasning var nødvendig, som fandt sted med 1997 offentliggørelsen af Restatement erstatningsret: produktansvar.
Forrige artikel James Jackson Jarves
Næste artikel Merton Miller

matches: Højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret Højesteret


text:
3 betydende domme om anerkendelse af arbejdsskader afsagt af Højesteret
Højesteret har nu inden for en uge afsagt 3 betydende domme om egnethedskriteriet i arbejdsskadesikringsloven§ 5, jf. § 6. En af dommene kan indebære at en række tidligere afgørelser kan genoptages.
Den første dom (192/2014) omhandlede en trafikulykke, der skete i arbejdstiden. Sagens omstændigheder var følgende:
Af landsrettens afgørelse fremgik det, at omfanget af synlige skader på bilen var begrænsede, og landsretten fastslår i øvrigt følgende:
En samlet vurdering af observationerne på stedet, de begrænsede skader på bilen, fraværet af skader inde i bilen og fraværet af synlige eller i øvrigt objektivt konstaterbare skader på sagsøgerne peger sammen med resultatet af de tests, der er gennemført af bilinspektøren, og de foreliggende fotos entydigt på, at der ikke har været tale om en højhastighedsulykke eller andet færdselsuheld, som kan have påført sagsøgerne en alvorlig skade.
Landsretten tilsidesætter derfor sagsøgernes forklaringer og antagelser, herunder om at de i forbindelse med episoden var uden bevidsthed, at ingen af dem husker noget fra episoden, og at der i forbindelse med, at varebilen er kørt af vejen, skulle være sket en relevant hændelse i forhold til arbejdsskadesikringsloven.
Som det fremgår, så indgår en række faktiske omstændigheder i afgørelsen, herunder skadelidtes noget tvivlsomme forklaring, og der har samlet set således ikke været nok dokumentation til at fastslå, at der var bevis for et skadesforløb, der har været egnet til at give en varig skade.
Den anden dom (261/2015)vedrørte et løft af en kasse, hvor der efterfølgende opstod rygsmerter. Sagens omstændigheder var følgende:
A rakte under udførelse af sit arbejde som lagermedarbejder ud efter en kasse, der havde sat sig fast på transportbåndet, hvorved hun fik et smæld i ryggen. Hun har efterfølgende haft vedvarende smerter i ryggen og har anmeldt skaden som en arbejdsskade.
Der forelå i sagen bl.a. en udtalelse fra Retslægerådet, hvoraf fremgik, at hændelsen var egnet til at medføre akutte rygsmerter, og at sådanne traumer normalt forsvinder i løbet af uger eller måneder. Det fremgik af udtalelsen endvidere, at der ikke var noget, som kunne forklare, hvorfor smerterne i As tilfælde ikke var gået over.
Sagen angik for Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om en arbejdsskade.
Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at A ved hændelsen var blevet påført akutte rygsmerter, men fandt det ikke godtgjort, at hændelsen var årsag til As vedvarende rygsmerter. Spørgsmålet var herefter, om de akutte rygsmerter udgjorde en personskade. Højesteret fastslog, at forbigående smerter, som ikke kræver behandling, men går over af sig selv, ikke er at anse for en personskade, jf. Højesterets dom af 8. november 2013 (UfR 2014.452), og at det efter de lægelige udtalelser måtte lægges til grund, at As smerter uden behandling ville gå over af sig selv. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at A havde modtaget behandling, og at en del af denne behandling kunne have vedrørt de akutte rygsmerter.
Som det fremgår af afgørelsen, så fastslog Højesteret det principielle, at et hændelsesforløb, der alene giver forbigående og ikke behandlingskrævende smerter, ikke kan anerkendes som en skade efter arbejdsskadesikringsloven. Sådanne skader, der i sagens natur ikke kan give varige gener, kan heller ikke udløse varigt mén eller et varigt erhvervsevnetab.
Den tredje dom (255/2015) omhandlede et tilfælde af forværring af en bestående ryglidelse. Sagens omstændigheder var følgende:
A var under udførelsen af sit arbejde faldet forover i forbindelse med, at han sad på hug og skulle lægge et affaldsnet sammen. Han fik herved et stød i ryggen med smerter til følge. En efterfølgende scanning viste, at A havde en degenerativ ryglidelse, der havde været til stede forud for hændelsen, samt en diskusprolaps.
Sagen angik for Højesteret, hvorvidt der var årsagssammenhæng mellem hændelsen og rygsmerterne, således at der var tale om en arbejdsskade.
Højesteret fastslog, at der ved vurdering af årsagssammenhæng skal lægges vægt på, i hvilket omfang en indtrådt hændelse er egnet til at forårsage den skete skade. Højesteret fastslog endvidere, at dette kan være tilfældet, hvis der er en biologisk naturlig og logisk forklaring på, at skaden opstod som følge af hændelsen på arbejdet, og at der kan tages hensyn til, om hændelsen har haft en karakter og et omfang, der gør det sandsynligt, at skaden opstod som følge af hændelsen. Efter de lægelige oplysninger i sagen fandt Højesteret det ikke godtgjort, at diskusprolapsen var forårsaget af hændelsen, men lagde til grund, at hændelsen havde haft helbredsmæssige følger for A, idet prolapsen ved hændelsen var blevet symptomgivende. Der var således tale om en forværring af den bestående ryglidelse, som udgjorde en arbejdsskade.
Som det fremgår, var det for Højesteret afgørende, at der kunne findes en biologisk naturlig og logisk forklaring på skadens opståen. Endvidere havde det betydning, at hændelsen havde en karakter og et omfang, der gjorde, at der var en sandsynlig sammenhæng mellem skadens følger og hændelsen. I den forbindelse var det nok, at den degenerative lidelse var blevet symptomgivende, og at den således var blevet forværret. Afgørelsen kan efter vor vurdering indebære, at en række tidligere afviste sager nu kan genoptages.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Jura som konfliktløser fører ofte til uforståelige resultater. - Allan Ohms
Jura som konfliktløser fører ofte til uforståelige resultater.
Skrevet af: Allan Ohms den 19. april 2015 i Advokat, jura & retssikkerhed, Debat, politik & samfund, Erhverv, produkter & CSR Skriv en kommentar 1,234 visninger 0
Mange tror, at ret og retfærdighed er ét fedt. Det er det så bestemt ikke. Berlingske har i dag to meget velskrevne eksempler på det modsatte. Det ene handler om revisorer, der gjorde et meget dårligt stykke arbejde, men slap for ansvar. Det andet om Cheminovaskandalen og uenighed om at deltage i den moralske oprydning.
Cheminova var ejet af Århus Universitet. De har tjent mange hundrede millioner og har nu solgt og får et milliardbeløb i kassen. Nu foreslår Århus Universitet at de bidrager med 125 millioner som moralsk plaster på såret – miljøskandalen, der har forårsaget ufatteligt stor skade. Men bestyrelsen siger nej og ATP siger nej. De henviser til at Vestre Landsret har afgjort, at Cheminova ikke var juridisk ansvarlige. Overfor dette argumenterer nogle med at en virksomhed også har et samfundsansvar. ATP afviser at de lovligt kan udvise samfundsansvar på den måde.
Denne sag er dagens andet eksempel i Berlingske på at det er svært at forstå de resultater juraen når frem til. Jeg møder mange mennesker, der undrer sig (mildt sagt) når de oplever hvad juraen kan føre til. Og hvorfor går det så så galt?
Fordi: jura er ikke velegnet til at løse allerede opståede konflikter. Juraen er konservativ og altid bagefter. Den er 4-kantet – mens verden er 66-kantet og foran. Derfor bliver det til overraskende resultater, når et 66-kantet problem skal løses med et 4-kantet værktøj. Det fører til en skepsis og en følelse af urimelighed, således som Berlingskes artikel her beskriver så glimrende.
Det andet eksempel handler om et stykke revisorarbejde, hvor både landsret og Højesteret var enige om, at revisorerne havde udført et dårligt stykke arbejde. Der blev lidt et tab på mange mange millioner. Landsretten dømte revisorfirmaet, mens Højesteret frifandt. Ikke fordi det var OK arbejde – det mente Højesteret heller ikke – men Højesteret fandt ikke, at skaden ikke ville være sket trods revisorfejlene og så er den såkaldte adækvansbetingelse ikke opfyldt og derfor frifandt Højesteret, hvilket får Berlingske Business Jens Chr. Hansen til at spørge: hvad skal vi så bruge revisorer til? Samfundets vagthund? Han opfatter resultatet som både uforståeligt, overraskende og uretfærdigt.
Som advokat er jeg vant til disse dilemmaer. For nylig overtog jeg en sag, som en kommune havde vundet i byretten og i landsretten. Der blev givet tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret og her fik jeg lov til at føre sagen. Højesteret frifandt to bestyrelsesmedlemmer, som begge var dømt personligt erstatningsansvarlige af de to forudgående retsinstanser. Der er også eksempler på at A har vundet over B i byretten. B har så vundet med dommerstemmerne 2-1 i landsretten og A vinder så i Højesteret med dommerstemmerne 3-2. Det har de involverede ofte svært ved at forstå. Som advokat ser jeg sådan på det at det skyldes juraens karakter og natur. Den vil altid være bagud og den vil ofte ikke være rummelig nok til at matche de opståede problemer Derfor er jeg varm tilhænger af at bruge mediation til at løse problemer.
Læs Berlingske Business:
Cheminovas giftregning – de gode og de onde slås
Højesteret frifinder selv dårlige revisorer
Tagged med:CSR - virksomheders samfundsansvar Mediation Retssikkerhed
Forrige: Testamentet du ikke kan trække i en automat – om dyr discount og god kvalitet
Næste: Musicon – så tegner Roskildes fremtid lys…

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
SKAT: Anmodning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand.
Anmodning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand.
Dokumentets dato25 sep 2015
Dato for udgivelse22 dec 2015 08:52
SKM-nummerSKM2015.794.LSR
Sagsnummer12-0191538
Overordnede emnerSkat
EmneordGenoptagelse, hjemvisning, omkostningsgodtgørelse
ResuméLSR fandt, at bistand fra en advokat i forbindelse med forelæggelse af en sag for EU-kommissionen ikke berettigede til omkostningsgodtgørelse, idet der ikke er hjemmel hertil i skatteforvaltningsloven. Forholdet ansås heller ikke for omfattet af SKATs tidligere nu ophævede praksis om omkostningsgodtgørelse i hjemvisningssager.
Reference(r)Dagældende forretningsorden for Landsskatteretten § 17, stk. 2Dagældende skatteforvaltningslov § 54, stk. 1 og § 55Skatteforvaltningsloven § 52, stk. 1
Henvisning-Klagen vedrører omkostningsgodtgørelse.
Landsskatterettens afgørelseSKAT har afslået selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med SKATs forelæggelse af sagen om selskabets anmodning om fritagelse for opkrævede toldbeløb efter toldkodeksens artikel 236 eller artikel 239 for EU-Kommissionen. Udgifterne på 673.425 kr., ekskl. moms, blev afholdt, efter at Landsskatteretten ved kendelse i klagesagen over SKATs afslag på anmodningen om toldfritagelse havde pålagt SKAT at forelægge sagen for EU-Kommissionen og træffe afgørelse i overensstemmelse med EU-Kommissionens beslutning.
Sagens oplysningerVed afgørelse af 1. august 2005 afslog SKAT en anmodning fra selskabet om fritagelse for opkrævede toldbeløb efter toldkodeksens artikel 236 eller artikel 239.
"2. Bortset fra de tilfælde, der er nævnt i artikel 217, stk. 1 andet og tredje afsnit, foretages der ikke efterfølgende bogføring, når(...)
b) det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter. (...)".
Artikel 239. Godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter kan indrømmes i andre situationer end dem, der er omhandlet i artikel 236, 237 og 238,
og som fastlægges efter udvalgsprocedureog som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed. De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de nærmere procedureregler herfor fastlægges efter udvalgsproceduren. Godtgørelsen eller fritagelsen kan undergives særlige betingelser. (...)".
Artikel 905. Når den i kodeksens artikel 239, stk. 2, omhandlede ansøgning om godtgørelse eller fritagelse indeholder begrundelser, der kan udgøre en særlig situation, som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har begået urigtigheder eller gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed, forelægger den medlemsstat, hvorunder den pågældende toldmyndighed hører, sagen for Kommissionen, for at der kan træffes beslutning efter den i artikel 906 til 909 fastlagte procedure, når:
"Europa-Kommissionens afgørelse i forelagt sag Den 6. oktober 2008 forelagde SKAT virksomhedens anmodning om fritagelse for told efter toldkodeksens artikel 236, stk. 220, litra b), respektive artikel 239, stk. 1, andet led, for Kommissionen.
SKATs afgørelseSKAT har afslået selskabets ansøgning af 6. september 2011 om omkostningsgodtgørelse.
Selskabets påstand og argumenterSelskabets advokat har fremsat påstand om, at selskabets ansøgning af 6. september 2011 om omkostningsgodtgørelse skal imødekommes.
Advokatvirksomheden R1's indlæg på SKATs vegneSKAT har med rette fastslået, at Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 ikke er en hjemvisningsafgørelse. Dette er sket på baggrund af en nærmere analyse af kendelsens karakter. Den omstændighed, at der ikke tales om hjemvisning i kendelsen, indgår blot som ét blandt flere momenter i analysen. Ordvalget er ikke engang det vigtigste af de momenter, som SKAT har lagt vægt på.
Sammenfattende gøres gældende, at selskabets udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med sagsbehandlingen i første instans efter Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 ikke er omfattet af omkostningsgodtgørelsesordningen, og at den påklagede afgørelse derfor bør stadfæstes. Der er således ikke hjemmel til omkostningsgodtgørelse i nærværende situation; hverken i loven eller i administrativ praksis. Selskabets advokats bemærkninger fremsat på mødet med Skatteankestyrelsens sagsbehandlerBaggrunden for den praksis, der er beskrevet i SKATs Juridiske Vejledning, afsnit A.A.13.4, hvorefter udgifter forbundet med behandlingen af en hjemvist sag er omkostningsgodtgørelsesberettigede, er beskrevet i Højesterets dom af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR). Heraf fremgår, at en klagesag ved Landsskatteretten først anses for afsluttet, når den tidligere instans har truffet afgørelse. Indtil dette tidspunkt anerkendes klagesagen som fortsat verserende. Modsat situationer, hvor Landsskatteretten pålægger den tidligere instans at genoptage en sag til behandling. I så fald anses landsskatteretssagen for afsluttet, når der er truffet afgørelse om pålæg om genoptagelse, mens den sagsbehandling, der følger herefter, anses som behandling af en helt ny sag ved den tidligere instans.
Advokatvirksomheden R1's bemærkninger fremsat på mødet med Skatteankestyrelsens sagsbehandler Det fastholdes, at der ikke er tale om, at Landsskatteretten hjemviste sagen til fornyet behandling hos SKAT.
Advokatvirksomheden R1's udtalelse til Skatteankestyrelsens indstilling i sagenSKATs praksis er indskrænket til tilfælde, hvor sagsbehandlingen under hjemvisningen har karakter af et appendiks til landsskatterets- eller domstolssagen eller tilfælde, der kan sidestilles hermed.
Selskabets advokats bemærkninger til indstillingen m.v. Før det første bemærkes, at nærværende sag vedrører perioden fra Landsskatterettens hjemvisningsafgørelse af 13. september 2007 til SKATs afgørelse af 16. december 2010 i den underliggende sag om toldfritagelse.
Det fremgår entydigt af Procesvejledningen og Den Juridiske Vejledning, at der sondres mellem hjemvisningssager og genoptagelsessager, mens der ikke sondres mellem forskellige typer af hjemvisningssager. Det var ufornødent for Højesteret i dommen af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR), at tage stilling til spørgsmålet om omkostningsgodtgørelse i hjemvisningssager, idet sagen handlede om genoptagelse.
Det fremgår således af blot denne ene sag, at Østre Landsret har bekræftet SKATs praksis vedrørende tilfælde b) hjemvisningssager, mens SKAT, Landsskatteretten og Højesteret har bekræftet SKATs praksis vedrørende tilfælde a) "afsluttende arbejder". I nærværende sag var der tale om, at der efter Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 alene udestod bundne sagsbehandlingsskridt, som Landsskatteretten selv kunne have foretaget.
SKATs Procesvejledning og Juridiske VejledningI 2004-4 udgaven af SKATs Procesvejledning, der er offentliggjort på SKATs hjemmeside, blev følgende to afsnit indsat i afsnit K.3.1 under overskrifterne "Afsluttende arbejder" henholdsvis "Hjemvisning":
"Udgifter til afsluttende arbejderUdgifter til gennemførelse af en afgørelse dvs. afsluttende arbejder, der er udført af en sagkyndig, og som direkte relaterer sig til klage- eller domstolssagen er godtgørelsesberettiget. Det er kun de udgifter, der vedrører de påklagede indkomstår, der er godtgørelsesberettigede."Og:
"Udgifter i forbindelse med hjemvisningHvis der i en klagesag sker hjemvisning til fornyet behandling hos den myndighed, der traf afgørelsen, gives der omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand forbundet med behandlingen af den hjemviste afgørelse ved den myndighed, der traf afgørelsen."
Skatteretsrådets notat af 2. juni 2005Skatteretsrådet afgav den 2. juni 2005 et notat om domstolenes hjemvisning af skattesager til ligningsmyndighederne. Punkt 9 i notatet, der er offentliggjort på Skatteministeriets hjemmeside, har følgende ordlyd:
SKATs styresignal af 2. december 2014Styresignalet, der er offentliggjort på SKATs hjemmeside som SKM2014.816.SKAT, har følgende ordlyd:
Lov nr. 1500 af 23. december 2014Ved loven blev indsat en ny bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 55, stk. 4, med følgende ordlyd:
3.5.2. LovforslagetLovforslaget skal ses på baggrund af Højesteret dom af 10. oktober 2013, som er offentliggjort på SKATs hjemmeside som SKM2013.731.HR.
Advokatvirksomheden R1's supplerende udtalelse m.v.Lovbemærkningernes beskrivelse af de udgifter, der efter den administrative praksis er blevet dækket i hjemvisningssituationerne, er med til at afgrænse praksis. Beskrivelsen viser, at praksis ikke har været, at der blev ydet omkostningsgodtgørelse i enhver hjemvisningssituation. Godtgørelse er alene blevet ydet i de "normale" situationer, hvor klageinstansens resultat i relation til skatte- eller afgiftsansættelsen har været endelig, men hvor klageinstansen har overladt det rent talmæssige - og dermed en del af klagebehandlingen - til underinstansen.
Lovbemærkningerne giver derfor ikke anledning til en ændret vurdering af sagen. Den påklagede afgørelse fastholdes derfor. Selskabets advokats bemærkninger til den supplerende udtalelse m.v.Advokatvirksomheden R1 er tilsyneladende nu enig i, at Landskatterettens kendelse af 13. september 2007 er en afgørelse om hjemvisning. Advokatvirksomheden R1 har så i stedet opfundet det synspunkt, at kendelsen ikke er en afgørelse om hjemvisning af den rigtige slags.
Landsskatterettens afgørelseSkatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, har følgende ordlyd:
"Godtgørelsesberettigede er følgende udgifter, når de ifølge regning skal betales eller er betalt:1) Udgifter til sagkyndig bistand, medmindre den sagkyndige er ansat hos den godtgørelsesberettigede.2) Retsafgifter bortset fra beløbet som nævnt i § 35 c.3) Udgifter til syn og skøn.4) Udgifter til sagkyndige erklæringer og andet bevismateriale, i det omfang der ikke er tale om dokumentation for kontrollerede transaktioner eller revisorerklæringer efter skattekontrollovens § 3 B.5) Pålagte sagsomkostninger.6) Udgifter til en sagkyndigs udtalelse om, hvorvidt en afgørelse i en klage- eller retssag bør påklages eller prøves ved domstolene."
"Godtgørelse ydes i følgende tilfælde:1)Ved klage, hvor et skatteankenævn eller Landsskatteretten træffer afgørelse.2)Ved klage, hvor skatteankeforvaltningen træffer afgørelse efter regler udstedt i medfør af § 35 b, stk. 3.3)Ved Landsskatterettens behandling af en sag, som skatteministeren har indbragt efter § 40, stk.1.4)Ved en anmodning til skatteankeforvaltningen, skatteankenævnet eller Landsskatteretten om genoptagelse af vedkommende myndigheds egen tidligere afgørelse.5) I en sag vedrørende skatter for EF-domstolen, hvor den godtgørelsesberettigede er part.6)I en sag omfattet af EF-voldgiftskonventionen, når sagen er opstået som følge af, at de danske skattemyndigheder har forhøjet et dansk foretagendes skattepligtige indkomst.
Landsskatteretten finder, at ydelse af omkostningsgodtgørelse til de i nærværende sag omhandlede udgifter, der blev afholdt til sagkyndig bistand efter Landsskatterettens kendelse, hvor SKAT blev pålagt at foretage forelæggelse for EU-Kommissionen, savner lovhjemmel. Det bemærkes herved, at bestemmelserne i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, og § 55 indeholder en positiv opremsning af de tilfælde, hvor der ydes omkostningsgodtgørelse, og at denne opremsning klart fremstår som udtømmende. Det bemærkes herved specielt, at den omstændighed, at der er fastsat en specifik bestemmelse om, at der ydes omkostningsgodtgørelse til de i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 6, nævnte udgifter, understøtter, at lovens klare udgangspunkt er, at der ikke ydes omkostningsgodtgørelse for udgifter, der afholdes til sagkyndig bistand efter, at klage- eller domstolssagen er afsluttet. Højesteret har således også i dom af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR), udtalt, at skatteforvaltningslovens § 55, stk. 1, hverken efter sin ordlyd eller forarbejderne hjemler ret til omkostningsgodtgørelse for sagkyndig bistand, der ydes efter, at der er truffet afgørelse i klageinstansen. Højesteret udtalte endvidere, at skattemyndighederne imidlertid i deres praksis tillige har anerkendt ret til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand ydet efter klagesagens afslutning, når udgifterne direkte relaterer sig til udfaldet af klagesagen og er nødvendige for at realisere en truffen afgørelse. Højesteret gentog eller tilsluttede sig derimod ikke det anførte i Østre Landsrets præmisser om, at der efter administrativ praksis "godtgøres under bestemte forudsætninger omkostninger ved førsteinstansbehandling, hvis der er sket hjemvisning fra domstolene, idet betragtningen er, at klagesagen først afsluttes ved hjemvisningsinstansens afgørelse." Efter Landsskatterettens opfattelse må højesteretsdommen derfor forstås således, at Højesteret alene anså det for godtgjort, at der eksisterede en administrativ praksis, hvor der blev ydet omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand ydet efter klagesagens afslutning, når udgifterne direkte relaterede sig til udfaldet af klagesagen og var nødvendige for at realisere den trufne afgørelse.
Disse retsmedlemmer finder, at dette tilfælde ikke er omfattet af teksten i SKATs Procesvejledning, afsnit K.3.1, og herefter SKATs Juridiske Vejledning, afsnit A.A.13.4. Herudover bemærkes, at det i øvrigt klart fremgik af skatteforvaltningslovens bestemmelser, at der ikke var hjemmel til at yde omkostningsgodtgørelse i et tilfælde som det omhandlede. Disse retsmedlemmer stemmer derfor for stadfæstelse af den påklagede afgørelse.