text:
SKAT: Registreringsafgift - moms - EU-handel - biler - eksportgodtgørelse
08 Jan 2016 14:31
2. afdeling, 245/2014
Eksportgodtgørelse, dokumentation, udførsel, EU-handel
Sagen vedrørte for det første et spørgsmål, om en personligt drevet brugtbilsvirksomheds tilbagebetaling til afgiftsmyndighederne af registreringsafgift af et stort antal brugte køretøjer, som var blevet udbetalt til virksomheden som eksportgodtgørelse med urette, idet betingelserne for udbetalingen af godtgørelsen efter registreringsafgiftens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1, ikke var opfyldt. For det andet angik sagen et spørgsmål om afgiftsmyndighedernes efteropkrævning af moms af de i sagen omhandlede salg af brugte biler, idet det ikke var godtgjort, at betingelserne for momsfrit salg af varer til erhververe i andre EU-lande efter momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, var opfyldt.
Sagen var indbragt for Højesteret som tredje instans af virksomheden i henhold til procesbevilling (tidligere domme i SKM2013.142.BR og SKM2014.428.VLR).
Højesteret gav som landsretten Skatteministeriet medhold på begge punkter i sagen, idet Højesteret vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse bemærkede, at virksomheden ikke ved de fremlagte slutsedler om salg af brugte biler til udenlandske købere havde dokumenteret, at bilerne var udført her fra landet, jf. registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1. Højesteret henviste i øvrigt til de af landsretten anførte grunde vedrørende spørgsmålet om eksportgodtgørelse og om momsspørgsmålet og stadfæstede landsrettens dom.
Registreringsafgiftsloven § 7b, stk. 1
Registreringsafgiftsloven § 7c
Momsloven § 34, stk. 1, nr. 1
Den juridiske vejledning 2015-2 E.A.8.1.6
Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.10.1.1.3
Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Michael Rekling, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen
I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 6. december 2012 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 11. juni 2014.
A har vedrørende momstilsvaret navnlig anført, at betingelserne er opfyldt for afgiftsfritagelse efter momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, sammenholdt med 6. momsdirektivs artikel 28 c, punkt A, litra a.
Momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, er ikke udtryk for et objektivt ansvar for leverandøren. Hans ansvar skal vurderes subjektivt efter en helt almindelig agtpågivenhedsnorm. Efter EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-409/04 (Teleos) kan en myndighed ikke kræve moms efterbetalt, hvis leverandøren har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt for at sikre levering til et andet land inden for EU.
Han har fulgt den normale procedure for eksport af brugte biler ved anvendelse af blanket nr. 21.044, og SKAT har i den forbindelse flere gange haft mulighed for at besigtige de eksporterede biler. Han har i øvrigt på intet tidspunkt haft anledning til at betvivle, at bilerne blev eksporteret til et andet EU-land, idet slutsedlerne alle var udfærdiget med henblik på eksport til et andet EU-land og underskrevet af europæiske købere, og idet det alene var økonomisk rentabelt at eksportere bilerne ud af landet, fordi der ikke var mulighed for på ny at indregistrere bilerne i Danmark, når han havde fået registreringsafgiften godtgjort af SKAT. Han har derfor været i god tro i forhold til, at bilerne er blevet udført til et andet EU-land.
Det fremgår endvidere af EU-Domstolens dom af 6. september 2012 i sag C-273/11 (MecsekGabona), præmis 42 og 43, at når den momspligtiges forpligtelse til at fremlægge bevis for levering én gang er opfyldt, er det køber, der bør betragtes som forpligtet til at betale momsen i leveringsstaten, hvis køberen ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere den pågældende vare til et sted uden for den pågældende medlemsstat. I den foreliggende sag har SKAT anset det for dokumenteret, at 16 biler er blevet udført fra Danmark, og da han således mindst én gang har opfyldt sin forpligtelse til at fremlægge bevis for levering, er det køber, der bør betragtes som forpligtet til at betale momskravet, hvis køberen ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at føre de i sagen omhandlede biler ud af landet.
Lægges det til grund, at levering af de biler, sagen angår, er sket som led i svig fra købers side, gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at pålægge ham at betale moms af leveringerne, fordi han utvivlsomt har handlet i god tro og har truffet enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves af ham.
Vedrørende registreringsafgift har han navnlig anført, at betingelserne er opfyldt for godtgørelse af registreringsafgift efter registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1. Der er ikke i forarbejderne til bestemmelsen eller i de administrative vejledninger opstillet nogen faste formkrav for, hvordan det skal dokumenteres, at bilerne er udført af landet. Spørgsmålet må derfor afgøres efter en almindelig bevisvurdering. Det afgørende er derfor, om der efter en fri bevisbedømmelse foreligger en sandsynlighedsovervægt for, at bilerne er udført af landet.
Alle hans biler er solgt til udenlandske bilhandlere, og han modtog salgssummen for de enkelte biler kontant, og køberne havde efterfølgende ansvaret for at transportere bilerne til udlandet. Da han ikke har betalt for transporten, er han i sagens natur ikke i besiddelse af fragtbreve eller transportfakturaer. Det skal ikke komme ham bevismæssigt til skade, at han ikke har mulighed for at fremlægge denne dokumentation, idet det afgørende er, om han er i stand til at sandsynliggøre, at bilerne efter de afsluttede handler er ført ud af landet. Denne bevisbyrde har han løftet, idet ingen af de omhandlede biler efterfølgende er fundet i Danmark, hvorimod en lang række af bilerne efterfølgende er fundet i østeuropæiske lande, ligesom det fremgår af de afgivne forklaringer, at bilerne blev leveret på en plads ved ...1, hvor de blev afhentet af en autotransport med henblik på udførsel til udlandet. I en situation, hvor han selv har dokumenteret, at en række biler befinder sig i udlandet, hvor SKAT efterfølgende har accepteret dette og nedsat sit krav, og hvor SKAT har alle muligheder for at undersøge bilernes indregistreringsforhold i udlandet via henvendelse til søstermyndighederne i de relevante lande, er det retssikkerhedsmæssigt betænkeligt, at SKAT ikke har bidraget til at undersøge, om der er yderligere biler, som kan lokaliseres i udlandet, herunder navnlig i østeuropa.
Han har endelig anført, at han havde en berettiget forventning om, at den fremlagte dokumentation for eksporten af biler til udlandet var tilstrækkelig, og at der derfor ud fra et indrettelseshensyn hverken kan opkræves moms eller kræves tilbagebetaling af godtgjort registreringsafgift før fra det tidspunkt, hvor denne berettigede forventning er ophørt. SKAT har på intet tidspunkt i 2008 eller 2009 anmodet om yderligere dokumentation for eksporten, selv om han løbende var i kontakt med SKATs Motorcenter, og han indrettede derfor sin forretningsgang i overensstemmelse med den dokumentation, som motorcenteret accepterede.
Til støtte for de subsidiære påstande har han anført, at sagen bør hjemvises til fornyet behandling ved SKAT, hvis han anses for på behørig vis at have godtgjort, at flere end 16 biler er udført fra Danmark. Særligt for så vidt angår momstilsvaret har han anført, at han ved salg af brugte biler, som ikke kan anses for udført til et andet EU-land, må være berettiget til at anvende brugtmomsordningen efter momslovens kapitel 17.
Skatteministeriet har vedrørende momstilsvaret navnlig anført, at A ikke har løftet bevisbyrden for, at der er sket salg af de omhandlede biler til momsregistrerede købere i andre EU-lande, samt for at bilerne er blevet transporteret til andre EU-lande, jf. momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, og 6. momsdirektivs artikel 28 c, punkt A, litra a.
EU-Domstolen har vedrørende betingelsen om, at varen "forsendes" til erhververen i en anden medlemsstat fastslået, at der er tale om en objektiv betingelse for afgiftsfritagelse af leverancen, og at fritagelsen først kan indrømmes, når leverandøren har bevist, at godet rent faktisk er blevet forsendt eller transporteret til erhververen i en anden medlemsstat, jf. dom i sag C409/04 (Teleos), præmis 40 og 42, og dom i sag C-273/11 (Mecsek-Gabona), præmis 35. Momsfritagelse forudsætter således dels, at der er sket leverance/eksportsalg til en identificerbar erhverver, som er momsregistreret i et andet EU-land, dels at varerne er forsendt eller transporteret til et andet EU-land.
A kan efter de faktiske omstændigheder i forbindelse med det påståede eksportsalg af brugte biler ikke anses for at have været i god tro, jf. herved præmis 68 i Teleos-dommen. Hertil kommer, at A ikke har foretaget listeindberetninger efter momslovens § 54 for en række af de påståede eksportsalg.
Det er ikke tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, at bilerne måtte være forsendt eller transporteret til et andet EU-land. Hensigten med kravet om, at sælger skal sikre sig oplysninger om bl.a. køberens identitet og bopælsland, er således, at myndighederne skal kunne kontrollere, hvorvidt betingelsen om, at erhververen skal være registreret for moms i et andet EU-land, er opfyldt. Viser det sig eksempelvis, at erhververen er en privatperson eller en ikke-momsregistreret virksomhed, vil der skulle beregnes moms af salget her i landet. I denne sag er det ikke dokumenteret, at salg er sket til momsregistrerede købere.
A har bevisbyrden for, at betingelserne for momsfrit salg er opfyldt. Det kan ikke efter officialmaksimen kræves, at SKAT foretager yderligere undersøgelser ved at rette henvendelse til myndigheder i andre lande, jf. også EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-184/05 (Twoh), præmis 32-35.
A kan ikke subsidiært påberåbe sig brugtmomsordningen i momslovens §§ 69-71, da han hverken opfylder de materielle eller formelle betingelser for at anvende disse regler. Han har således hverken godtgjort, at de omhandlede biler ved salgene blev afgiftsberigtiget efter brugtmomsordningen, eller at fakturaerne opfyldte de særlige krav for fakturaer vedrørende brugte varer mv. Han har heller ikke ført særskilt regnskab for leverancer efter brugtmomsordningen.
Vedrørende registreringsafgift har ministeriet navnlig anført, at A ikke har dokumenteret, at de omhandlede brugte biler er udført her fra landet, og at betingelsen dermed er opfyldt for udbetaling af godtgørelse for afgift efter registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1.
Det er efter registreringsafgiftslovens ordlyd, forarbejder og formål samt afgiftsmyndighedernes faste praksis et krav, at den, der anmelder et brugt køretøj til eksport med henblik på at få udbetalt (rest)afgiften af køretøjet fra afgiftsmyndighederne, skal dokumentere, at køretøjet er udført fra landet. Det er ikke tilstrækkeligt, at anmelderen sandsynliggør, at køretøjet er udført. Dokumentationen kan bestå i udførselsangivelse, fakturaer eller bevis på indregistrering eller andet (dvs. et tilsvarende stærkt og kvalificerbart objektivt dokumentbevis), som afgiftsmyndighederne skønner egnet som dokumentation.
Formålet med dokumentationskravet i lovens § 7 c, stk. 1, er at sikre, at der ikke sker omgåelse eller misbrug af reglerne om eksportgodtgørelse efter lovens § 7 b, stk. 1, ved at et køretøj anmeldes til eksport, og ejeren modtager eksportgodtgørelse, uden at køretøjet reelt eksporteres. Dette kontrolhensyn skal ses i lyset af selve det branche- og livsområde, der reguleres (grænseoverskridende handel med brugte biler), samt at der er tale om et betydeligt antal biler, der anmeldes til eksport årligt, og et betydeligt afgiftsbeløb, som myndighederne bliver anmodet om at udbetale. I perioden 2007-2013 blev der årligt anmeldt mellem 25.650 og 63.023 biler årligt, og den årligt udbetalte eksportgodtgørelse udgjorde mellem ca. 1,1 og ca. 2,65 mia. kr.
Hvis dokumentationskravet skulle fortolkes så lempeligt, som det følger af As anbringender og byrettens dom, vil det indebære en betydelig misbrugsrisiko inden for et forvaltningsområde, hvor statskassen udbetaler meget betydelige beløb.
Det forhold, at ingen af de omhandlede biler efterfølgende er fundet i Danmark, er ikke ensbetydende med, at de er udført af landet. Der eksisterer således et stort marked for salg af uindregistrerede biler, såkaldte reservedelsbiler.
Vedrørende spørgsmålet om berettigede forventninger bestrides det, at A på noget tidspunkt har haft eller opnået en berettiget forventning om, at slutsedlerne var tilstrækkelig dokumentation for udførslen af bilerne. Der foreligger ingen særlige tilkendegivelser fra myndighederne, der kan begrunde en afgiftsmæssig stilling for A i strid med momsloven og registreringsafgiftsloven.
Om retsgrundlaget
Momsloven bestemmer bl.a.:
I SKATs Momsvejledning 2008, punkt I,1.1.1., anføres om bestemmelsen bl.a.:
Dokumentation for forsendelse eller transport
Sælgeren skal kunne dokumentere, at varerne faktisk er forsendt eller transporteret til et andet EU-land... Dokumentationen kan være i form af transportfaktura, fragtbrev eller erklæring fra fragtfører eller speditør.
Hvis køber eller sælger selv forestår transporten til et andet EU-land, kan dokumentationen bestå i en erklæring om at varen er modtaget i et andet EU-land.
Bestemmelsen i momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, gennemfører artikel 23 c, punkt A, litra a, i 6. momsdirektiv (Rådets direktiv 388/1977/EØF). En enslydende bestemmelse findes nu i artikel 138, stk. 1, i momssystemdirektivet (Rådets direktiv 112/2006/EF).
Af EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-409/04 (Teleos) fremgår bl.a.:
Første og andet spørgsmål
26. Med sine to første spørgsmål, der skal behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 28a, stk. 3, første afsnit, og artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, med hensyn til begrebet "forsendes", der anvendes i disse to bestemmelser, skal fortolkes således, at erhvervelsen inden for Fællesskabet af et gode først har fundet sted, og fritagelsen for levering inden for Fællesskabet derfor først finder anvendelse, når retten til som ejer at råde over godet er overdraget køberen, og leverandøren har godtgjort, at godet er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og når godet efter denne forsendelse eller transport fysisk har forladt leveringsmedlemsstatens område.
40. Følgelig skal kvalifikationen af en levering eller erhvervelse inden for Fællesskabet ske på grundlag af objektive elementer, såsom den fysiske flytning af de berørte goder mellem medlemsstater.
42. Henset til ovenstående bemærkninger skal det første og det andet forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 28a, stk. 3, første afsnit, og artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, med hensyn til begrebet "forsendes" i disse to bestemmelser, skal fortolkes således, at der først er sket erhvervelse inden for Fællesskabet af et gode, og fritagelsen for levering inden for Fællesskabet først kan bringes i anvendelse, når retten til som ejer at råde over godet er overdraget køberen, og leverandøren har godtgjort, at godet er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og efter denne forsendelse eller transport fysisk har forladt leveringsmedlemsstatens område.
Tredje spørgsmål
43. Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de kompetente myndigheder i leveringsmedlemsstaten kræver, at en leverandør, der har handlet i god tro, og som har fremlagt beviser, der umiddelbart støtter hans ret til fritagelse af en levering af goder inden for Fællesskabet, efterfølgende skal betale moms af disse goder, når disse beviser viser sig at være falske, og det ikke er påvist, at leverandøren har medvirket i momssvigen.
66. Omstændigheder, som at leverandøren har handlet i god tro, at han har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt, og at det er udelukket, at han har medvirket i svigen, er således afgørende elementer i vurderingen af muligheden for at forpligte denne leverandør til efterfølgende at betale moms.
67. Derimod må det fastslås, således som Kommissionen har anført, at når leverandøren én gang har opfyldt sine forpligtelser vedrørende beviset for en levering inden for Fællesskabet, er det køberen, der bør anses for pligtig at betale momsen i leveringsmedlemsstaten, hvis han ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere goderne inden for denne stat.
68. Det tredje forelagte spørgsmål skal således besvares med, at sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at de kompetente myndigheder i leveringsmedlemsstaten kræver, at en leverandør, der har handlet i god tro, og som har fremlagt beviser, der umiddelbart støtter hans ret til fritagelse af en levering af goder inden for Fællesskabet, efterfølgende skal betale moms af disse goder, når disse beviser viser sig at være falske, og det ikke er påvist, at leverandøren har medvirket i momssvigen, forudsat, at han har truffet enhver rimelig foranstaltning, der stod i hans magt, for at sikre, at den levering inden for Fællesskabet, som han har foretaget, ikke fører til deltagelse i sådan svig.
Af EU-Domstolens dom af 27. september 2007 i sag C-184/05 (Twoh) fremgår bl.a.:
32. Direktivet om gensidig bistand [Rådets direktiv 799/1977/EØF om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter] giver nemlig de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder mulighed for at anmode om de oplysninger, som de ikke selv kan opnå, med henblik på at forebygge skattesvig. Den omstændighed, at fællesskabslovgiver har anvendt udtrykket "kan" såvel i dette direktivs artikel 2, stk. 1, som i artikel 5, stk. 1, i forordningen om administrativt samarbejde [Rådets forordning 218/1992/EØF om administrativt samarbejde inden for området indirekte skatter (moms)], viser således, at myndighederne har mulighed for at anmode den kompetente myndighed i en anden medlemsstat om oplysninger, men ikke er forpligtet hertil. Det tilkommer den enkelte medlemsstat at vurdere de særlige tilfælde, hvor der mangler oplysninger om transaktioner, som er foretaget af afgiftspligtige etableret på dennes område, og at afgøre, om disse tilfælde gør det berettiget at anmode en anden medlemsstat om oplysninger.
33. De nævnte fællesskabsretsakter fastsætter endvidere grænser for samarbejdet mellem medlemsstaterne, da myndighederne i den bistandssøgte stat ikke er forpligtet til at afgive de ønskede oplysninger under alle omstændigheder. Således bestemmer artikel 7, stk. 1, første afsnit, første led, i forordningen om administrativt samarbejde, at antallet og arten af de anmodninger om oplysninger, som fremsættes inden for en vis periode, ikke må udgøre en uforholdsmæssig tung administrativ byrde for disse myndigheder. Ifølge samme bestemmelses andet led og ifølge artikel 2, stk. 1, i direktivet om gensidig bistand er myndighederne i den bistandssøgte stat ikke forpligtet til at afgive oplysninger, når det fremgår, at den kompetente myndighed i den bistandssøgende stat ikke har opbrugt sine egne sædvanlige informationskilder.
34. Det fremgår således, at direktivet om gensidig bistand og forordningen om administrativt samarbejde ikke er vedtaget for at indføre en ordning for udveksling af oplysninger mellem medlemsstaternes skatte- og afgiftsmyndigheder, som giver dem mulighed for at fastslå, om de leveringer, der er udført af en afgiftspligtig, har karakter af leveringer inden for Fællesskabet, når den afgiftspligtige ikke selv er i stand til at fremlægge de nødvendige beviser herfor.
35. Denne konstatering bekræftes af Domstolens praksis om gensidig bistand mellem de kompetente myndigheder på området direkte skatter, der kan anvendes analogt på en situation som den, der foreligger i hovedsagen. Ifølge denne praksis kan en medlemsstat påberåbe sig direktivet om gensidig bistand med henblik på at fremskaffe alle de oplysninger fra de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat, som giver den mulighed for at foretage en korrekt skatteansættelse. Der er dog intet til hinder for, at de kompetente skattemyndigheder afkræver skatteyderen selv de beviser, som de finder nødvendige for at kunne afgøre, om det krævede fradrag skal anerkendes
Af EU-Domstolens dom af 6. september 2012 i sag C-273/11 (Mecsek-Gabona) fremgår bl.a.:
28 Med de to første spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstats afgiftsmyndigheder afslår at indrømme en sælger, der har hjemsted i denne medlemsstat, en momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet, under omstændigheder, hvor dels retten til som ejer at råde over en vare overgår på den nævnte medlemsstats område til en erhverver, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og som på tidspunktet for transaktionen er i besiddelse af et momsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, og som påtager sig ansvaret for transporten af den nævnte vare til bestemmelsesstedet, dels sælgeren sikrer, at de i udlandet indregistrerede køretøjer afhenter varen fra dennes oplag, og er i besiddelse af CMR-fragtbreve, som er fremsendt af erhververen fra bestemmelsesmedlemsstaten, som bevis for, at varen er transporteret uden for sælgerens medlemsstat.
35 Domstolen har i denne forbindelse udtalt, at selv om levering af varer inden for Fællesskabet er underlagt en objektiv betingelse om, at varen fysisk skal transporteres ud af den medlemsstat, hvor leveringen fandt sted, er det efter afskaffelsen af grænsekontrollen mellem medlemsstaterne vanskeligt for afgiftsmyndighederne at afgøre, om varerne fysisk har forladt den pågældende medlemsstats område. Af denne grund er det hovedsageligt på grundlag af de beviser, der fremlægges af de afgiftspligtige personer, og de selvangivelser, som disse afgiver, at afgiftsmyndighederne foretager en sådan undersøgelse ...
36 Det fremgår ligeledes af retspraksis, at det i fraværet af konkrete bestemmelser i direktiv 2006/112 hvad angår de beviser, som de afgiftspligtige skal fremlægge for at opnå momsfritagelse, tilkommer medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 131 i direktiv 2006/112 at fastsætte de betingelser, hvorunder de afgiftsfritager leveringer inden for Fællesskabet med henblik på at sikre en korrekt og enkel anvendelse af nævnte fritagelser og for at hindre enhver mulig form for svig, unddragelse eller misbrug. Medlemsstaterne skal imidlertid ved udøvelsen af deres beføjelser overholde de generelle retsprincipper, der er en del af Unionens retsorden, som bl.a. omfatter retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet...
37 Det bemærkes hertil, at forelæggelsesafgørelsen ikke henviser til konkrete forpligtelser, der er fastsat i ungarsk ret, såsom bl.a. en liste over dokumenter, der skal fremlægges for de kompetente myndigheder med henblik på anvendelse af fritagelsen for leveringer inden for Fællesskabet. Ifølge de oplysninger, som den ungarske regering fremkom med under den mundtlige forhandling for Domstolen, bestemmer den ungarske lovgivning udelukkende, at leveringen skal være attesteret, og at de beviser, der kræves, afhænger af de konkrete omstændigheder ved den pågældende transaktion.
38 Under disse omstændigheder skal de forpligtelser, der påhviler en afgiftspligtig person for så vidt angår beviser, fastlægges på grundlag af de betingelser, der i denne forbindelse er udtrykkeligt fastsat i national ret, og den sædvanlige praksis for lignende transaktioner.
39 Som det følger af Domstolens praksis, kræver retssikkerhedsprincippet, at de afgiftspligtige personer får kendskab til deres afgiftsmæssige forpligtelser, inden de indgår en transaktion...
40 Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om en medlemsstat for at anvende fritagelsen på en levering inden for Fællesskabet kan kræve, at den afgiftspligtige person sikrer, at varen fysisk har forladt denne medlemsstats område.
41 Herom har Domstolen allerede udtalt, at i en situation, hvor der tilsyneladende ikke findes nogen håndgribelige beviser for, at de pågældende goder er blevet fjernet fra leveringsmedlemsstatens område, garanterer en pligt for den afgiftspligtige person til at fremlægge et sådant bevis imidlertid ikke en korrekt og enkel anvendelse af fritagelserne. Tværtimod stiller en sådan forpligtelse den afgiftspligtige person i en usikker situation for så vidt angår muligheden for at anvende fritagelsen på leveringen inden for Fællesskabet eller behovet for at inkludere momsen i salgsprisen...
42 Det skal endvidere præciseres, at i det tilfælde, hvor erhververen får beføjelse til som ejer at råde over den pågældende vare i leveringsmedlemsstaten og påtager sig at transportere denne vare til bestemmelsesmedlemsstaten, skal der tages hensyn til den omstændighed, at det bevis, som køberen kan forelægge for afgiftsmyndighederne, i det væsentlige afhænger af de beviselementer, han modtager til dette formål fra erhververen
43 Domstolen har således fastslået, at når køberen én gang har opfyldt sine forpligtelser vedrørende beviset for en levering inden for Fællesskabet, er det erhververen, der bør anses for pligtig at betale momsen i leveringsmedlemsstaten, hvis han ikke har opfyldt sin kontraktmæssige forpligtelse til at forsende eller transportere den pågældende vare til et sted uden for denne stat...
44 Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Mecsek-Gabona i hovedsagen har påberåbt sig sin ret til momsfritagelse under henvisning til det momsregistreringsnummer, som de italienske myndigheder har tildelt erhververen, til den omstændighed, at de solgte varer blev afhentet af køretøjer, der var indregistreret i udlandet, og til de CMR fragtbreve, som blev fremsendt af erhververen fra dennes postadresse, der indikerede, at varerne var blevet transporteret til Italien.
45 Spørgsmålet om, hvorvidt Mecsek-Gabona ved at handle på denne måde har opfyldt de forpligtelser, der påhviler selskabet for så vidt angår bevis og udvisning af omhu, skal bedømmes af den forelæggende ret i lyset af de betingelser, der er præciseret i denne doms præmis 38.
46 I det tilfælde, hvor den pågældende levering er led i svig fra erhververens side, og hvor afgiftsmyndigheden ikke har sikkerhed for, at varerne faktisk har forladt leveringsmedlemsstatens område, skal det for det tredje undersøges, om denne myndighed efterfølgende kan pålægge sælgeren moms for denne levering.
47 Det fremgår af fast retspraksis, at bekæmpelse af svig, unddragelse og misbrug er et formål, som anerkendes og støttes i direktiv 2006/112..., og som begrunder, at der undertiden stilles høje krav for så vidt angår sælgerens forpligtelser ...
48 Det er således ikke i strid med Unionsretten at kræve af en erhvervsdrivende, at denne handler i god tro og træffer enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves, for at sikre sig, at hans transaktioner ikke fører til deltagelse i momssvig...
49 Domstolen anser nemlig disse elementer for afgørende i vurderingen af muligheden for at forpligte sælgeren til efterfølgende at betale moms
50 Det følger heraf, at det i tilfælde af svig fra erhververens side i hovedsagen er begrundet at undergive sælgerens ret til momsfrihed et krav om god tro.
55 Det følger af ovenstående betragtninger, at det første og det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 138, stk. 1, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retten til momsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet kan nægtes sælgeren under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede under forudsætning af, at det på baggrund af objektive forhold er fastslået, at sælgeren ikke har opfyldt de forpligtelser, der påhvilede den pågældende for så vidt angår bevis, eller at sælgeren vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som den pågældende gennemførte, var led i svig fra erhververens side, og sælgeren ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå sin egen deltagelse i denne svig.
Den dagældende registreringsafgiftslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 804 af 29. juni 2007, bestemte bl.a.:
Godtgørelse af afgift
§ 7 b. Afgiften af et brugt motorkøretøj, der er afgiftsberigtiget efter §§ 4, 5, 5 a eller 6, godtgøres, såfremt køretøjet afmeldes fra motorregisteret og udføres fra landet.
Stk. 2-6...
§ 7 c. Afgiften godtgøres af told- og skatteforvaltningen, når køretøjets afgiftspligtige værdi er fastslået, og told- og skatteforvaltningen har modtaget dokumentation for køretøjets afmeldelse fra motorregisteret og udførsel her fra landet.
Stk. 2-5
Af de specielle bemærkninger til § 7 c i lovforslaget fremgår bl.a. (jf. Folketingstidende 2001- 02, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 181, s. 4728):
Som dokumentation for udførslen skal der ud over afmeldelsen fra Centralregisteret foreligge dokumentation fra det land, køretøjet udføres til. Ved udførsel til lande uden for EU vil udførselsangivelsen kunne forelægges som dokumentation. Ved udførsel til andre EU-lande skal fremlægges passende dokumentation i form af faktura, bevis på indregistrering eller andet, som told- og skattemyndighederne skønner egnet som dokumentation
I SKATs Punktafgiftsvejledning 2008-1, punkt E.1.6., fremgår bl.a.:
Dokumentation for udførsel
Som dokumentation for afmeldelsen fra Centralregisteret for Motorkøretøjer (politiet) fremlægges køretøjets originale registreringsattest (eller attesteret kopi) med påtegning om afmeldelsen. Køretøjet skal være afmeldt senest 1 måned efter vurderingen.
Herudover skal der foreligge dokumentation fra det land, køretøjet udføres til. Dokumentation for udførslen skal foreligge senest 3 måneder efter vurderingen.
Ved udførsel til lande uden for EU vil eksempelvis udførselsangivelsen dog kunne fremlægges som dokumentation.
Ved udførsel til andre EU-lande skal fremlægges dokumentation i form af faktura, bevis på indregistrering i et andet land, eller andet, som regionen skønner egnet som dokumentation.
Højesteret tiltræder, at A ikke ved de fremlagte slutsedler om salg af brugte biler til udenlandske købere har dokumenteret, at bilerne er udført her fra landet, jf. registreringsafgiftslovens § 7 b, stk. 1, og § 7 c, stk. 1. Herefter, og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Højesterets historie
Højesteret Om Højesteret Højesterets historie
Om Højesteret fra grundlæggelsen til i dag
Efter at Frederik den III den 18. oktober 1660 på pladsen foran Københavns Slot havde ladet sig hylde som arvekonge, udstedte han som et led i den nye regeringsform den 14. februar 1661 sin „Forordning om dend Høyste Rettis administration i Danmarck”. Forordningen forelå allerede i trykt form og blev samme dag udsendt til almindelig kundgørelse. Forordningen havde følgende ordlyd:
„Wi Friderich den Tredie med Guds Naade Danmarckis, Norgis, Wendis oc Gottis Konning, Hertug udi Slesvig, Holsten, Stormarn oc Ditmersken, Greffve udi Oldenborg oc Delmenhorst.
Giøre alle vitterligt, at efftersom Justitien er nest dend sande Religions øffvelse det fornemste oc rette Fundament, huorpaa ald Regiering bør at Grundfestis. Da haffver vi Naadigst strax udi begyndelsen paa denne Voris Regierings forandring derhen voris Kongelig omhu villet rette, hvorledis den høyeste ret, hvorfra ingen appellation bør at skee, gaufnligen her udi vort Rige Danmarck stifftis oc indrettis kunde, oc til den ende nerverende Voris Naadigste Forordning til effterretning for alle Voris kiere tro Undersaatter hersammesteds udgaa oc forkynde lade.
Først ville Vj, at beneffnte høyeste Ret hereffter skal siddis oc administreris aff it vist antal Personer, huoraff den ene halffve deel skal være aff Adelig oc den anden halfve deel af Lærd- og Borgelig stand, som alle aff os selffver der til skal neffnit oc beskicket worde. Dernest ville Vi hermed til forbeneffnte høyeste Rettis wiidere oc fuldkommen betienelse hafve forordnet tuende Secretarios, en af Adel oc en aff Borgelig Stand, som stedse, naar Retten siddes, rigtig protocol holde skulle ofver hvis som forefalder oc antegnis bør, saa oc en Justitzskriffver, som alle acta oc Documenter for retten oplæse skal.
Oc som Vi det for gaufnligt eragte, at en vis tjd oc sted nefnis, naar oc hvor en hver for mehrbemelte høyeste Ret sine Sager effter louglig foregaaende stefning skal lade agere, Da ville vi, at sligt herefter skal skee ordinariè en gang om Aaret, nemmelig otte dage effter Pindtzedag i Voris Residentz Stad Kiøbenhafn, med mindre Vi for sær Aarsager skyld det sielfver anderledis paabydendis vorder. Huor effter alle oc enhver, som det vedkommer, sig hafve at rette oc forholde. Gifvet paa vort Slot Kiøbenhaffn den 14. Februarii Anno 1661.“
Den 4. marts 1661 præsiderede Kongen selv i den første højesteretssag sammen med ni adelige og ni borgerlige assessorer (dommere).
Geografiske virkefelt
Under Højesterets virkefelt gennem tiderne hørte de egentlige kongeriger Danmark og Norge, de tidligere norske skatlande Island, Færøerne og Grønland samt de danske oversøiske kolonibesiddelser såsom f.eks. Tranquebar og De Dansk-Vestindiske øer. Hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg, som blev afstået i 1864, hørte derimod ikke under Højesteret. Ved genforeningen i 1920 blev Nordslesvig (Sønderjylland) bragt ind under Højesterets område. Ved freden i Kiel i 1814 ophørte Højesteret med at være appeldomstol for Norge, ligesom Island i 1920 oprettede sin egen øverste domstol. Højesteret er fortsat øverste domstol for Færøerne og Grønland.
Det fremgår ikke af forordningen af 14. februar 1661, hvor Højesteret skulle have hjemsted, men det blev Københavns Slot. Slottet blev nedrevet i 1730’erne af Christian den VI og på tomten blev rejst det første Christiansborg, hvor Højesteret fik hjemsted fra 1741, indtil slottet brændte i 1794.
Fra 1794 til 1864 havde Højesteret størstedelen af tiden til huse i Prinsens Palæ, som i dag er en del af Nationalmuseet. Ganske vist blev der også i det andet Christiansborg, opført efter tegning af C.F. Hansen, indrettet lokaler til Højesteret, herunder en smuk og rummelig retssal. I denne retssal åbnede Højesteret i 1830, men det daglige arbejde fortsatte i Prinsens Palæ og – fra 1854 – i Frederik den VI’s Palæ på Amalienborg – det nuværende residenspalæ. Højesteretssalen blev i 1848 overladt til den grundlovgivende rigsforsamling. Man kan få indtryk af salen på Constantin Hansens kendte billede af forsamlingen. (Billedet hænger i dag på Frederiksborg Slot). Efter grundloven af 1849 fik Folketinget salen som mødesal, og Højesteret fik aldrig salen „tilbage“.
Da Christian den IX efter sin tronbestigelse i 1863 ønskede at benytte Frederik den VI’s Palæ, måtte Højesteret flytte igen, denne gang til Christiansborg, men ikke til de oprindelig indrettede rum, men til temmelig enkelt udstyrede lokaler i slottets nordfløj ind mod Thorvaldsens Museum. Her arbejdede Højesteret indtil det andet Christiansborg nedbrændte den 3. oktober 1884. I „Højesteret 1661-1961“, s. 155, er branden beskrevet således:
„Branden brød ud i rigsdagsfløjen, og det blev snart klart, at hele slottet var fortabt, men der var tid til at bjærge adskilligt fra Højesterets lokaler. Den unge Andreas Buntzen har siden skildret redningsarbejdet. I den første forvirring havde han spurgt dommer With, om de ikke skulle redde „Rigsdagstidende“, der stod opstillet i retssalen, men With svarede: „Lad det skidt bare brænde, det er jo dem derovre, der har sat ild på huset.“
Retten havde herefter til huse i Bernstorffs Palæ i Bredgade (1884-1919), men i 1903 blev det ved lov vedtaget, at Christiansborg skulle genopbygges. Efter en konkurrence blev Thorvald Jørgensens forslag valgt. I overensstemmelse med dette forslag fik Højesteret lokaler i samme del af slottet, som man havde rådet over før branden i 1884, d.v.s. i slottets nordfløj. En særlig pavillon blev opført for enden af fløjen, og denne pavillon blev indgang til Højesteret. C.F. Hansens gamle hovedportal fra slotsgården er her genanvendt, selv om den kan forekomme noget overdimensioneret i forhold til den ret lille pavillon.
Den 1. november 1919 – samme dag som retsreformen trådte i kraft – kunne Højesteret åbne på det tredje Christiansborg, hvor retten har haft til huse siden da på adressen: Prins Jørgens Gård 13. I 1953 blev det vedtaget, at Højesteret skulle deles i 2 afdelinger og en ny retssal til 2. afdeling blev indrettet i pavillonbygningens øverste etage og taget i brug i 1957. I 1990’erne har Højesteret fået udvidet sine lokaler væsentligt ved indretning af kontorer i kælderetagen og ved inddragelse af rum fra den nordre ridebanefløj.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Offentlig virksomhed og forvaltning 21. december 2017
Højesteret har netop afgjort en principiel sag om forældelsesfristens begyndelsestidspunkt, der berører alle områder, hvor man kan tale om en ”løbende” skade. Bech-Bruun bistod Fredericia Kommune, der var blevet sagsøgt af en mor til et barn, der uberettiget var blevet tvangsfjernet.
Den 28. oktober 2011 traf et enigt Børne- og Ungeudvalg i kommunen afgørelse om at tvangsanbringe et barn uden for hjemmet. Afgørelsen blev enstemmigt stadfæstet af Ankestyrelsen den 6. december 2011. Imidlertid ændredes afgørelsen ved dom den 23. maj 2012. Barnets mor anlagde herefter den 9. februar 2015 sag om godtgørelse for den uberettigede tvangsanbringelse.
Sagen omhandlede for det første, hvorvidt moderens krav var forældet, og for det andet hvorvidt der var grundlag for et godtgørelseskrav.
Sagen blev i første omgang behandlet i byretten i februar 2016. Byretten tog stilling til grundlaget for godtgørelsen og frifandt kommunen, da der ikke var grundlag for hverken godtgørelse efter Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, erstatningsansvarslovens § 26 eller erstatning i øvrigt. Allerede for byretten gjorde kommunen forældelse gældende, men tog således ikke stilling hertil. Byrettens dom er nærmere omtalt her.
Sagen blev anket til Vestre Landsret, der fandt, at kravet var forældet, da forældelsesfristen skulle regnes fra den 28. oktober 2011, hvor kommunen traf afgørelse om tvangsanbringelsen, ”eller i hvert fald senest fra” fra den 6. december 2011, hvor Ankestyrelsen stadfæstede kommunens afgørelse, og hvor skaden således måtte anses for indtrådt, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4. Sagen var derfor anlagt mere end tre år herefter, og kommunen blev frifundet. Landsrettens dom er nærmere omtalt her.
Moderen opnåede på den baggrund 3. instansbevilling.
Det fremgår af forældelseslovens § 2, stk. 4, at forældelsen regnes fra skadens indtræden. Men hvornår er skaden indtrådt ved sådanne ”løbende” tilstande? Landsretten opererede som nævnt med to forskellige muligheder. Men i virkeligheden kunne hele seks tidspunkter komme på tale:
På tidspunktet for Børn- og Ungeudvalgets afgørelse om tvangsanbringelsen den 28. oktober 2011.
På tidspunktet hvor Børn- og Ungeudvalgets afgørelse fysisk effektueredes, og hvor barnet således fysisk blev tvangsanbragt, hvilket dog i denne sag ligeledes var den 28. oktober 2011.
På tidspunktet da Ankestyrelsen stadfæstede Børn- og Ungeudvalgets afgørelse den 6. december 2011.
På tidspunktet da Ankestyrelsen fremsendte afgørelsen af 6. december 2011, hvilket var den 9. december 2011.
På tidspunktet for hjemgivelsen af barnet.
Forholdsmæssigt, således at man regnede 3 år tilbage fra denne sags anlæg.
Kommunen gjorde for Højesteret fortsat gældende, at forældelsesfristen skulle regnes fra det tidspunkt, hvor beslutningen om tvangsfjernelsen blev truffet af Børne- og Ungeudvalget, eftersom dette måtte være tidspunktet for skadens indtræden, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4.
Moderen gjorde gældende, at forældelsesfristen skulle regnes fra hjemgivelsestidspunktet, eftersom hun ikke før dette tidspunkt kunne opgøre sit krav, og da hun ikke tidligere havde været klar over, at hun havde et krav.
Højesteret fandt, at skaden indtrådte ved Børn- og Ungeudvalgets afgørelse, hvorefter moderen umiddelbart kunne konstatere følgerne af afgørelsen – nemlig tvangsanbringelsen. Således måtte forældelsesfristen begynde at løbe allerede fra den 28. oktober 2011. Det kunne ikke ændre herved, at moderen ikke på dette tidspunkt kunne opgøre sit krav. Højesteret understregede, at moderen var bekendt med de faktiske omstændigheder i sagen, hvorpå hun nu støtter sit godtgørelseskrav allerede den 28. oktober 2011, eftersom hun påklagede afgørelsen til Ankestyrelsen og senere anmodede om sagens indbringelse for byretten. Alle steder havde hun gjort gældende, at der ikke var grundlag for tvangsanbringelsen. Forældelsesfristen havde derfor ikke havde været suspenderet efter forældelseslovens § 3, stk. 2.
Allerede som følge af, at der var indtrådt forældelse, kunne moderen ikke kræve godtgørelse af kommunen. Kommunen blev således frifundet i alle tre instanser.
Sagen blev for kommunen ført af senioradvokat Jacob Schall Holberg i alle tre instanser. Dommene kan læses på Højesterets hjemmeside her.
Højesteret har med dommen fastslået, at forældelsesfristen allerede løber fra det tidspunkt, hvor man beslutter - den eventuelt fremtidige – skade, også uanset de bagvedliggende omstændigheder er så alvorlige, som i denne sag. Højesteret understregede, at moderen allerede ved beslutningen om tvangsanbringelse kunne konstatere følgerne heraf – nemlig tvangsanbringelsen.
Forældelseslovens § 2, stk. 4, omhandler generelt forældelse af fordringer på erstatning eller godtgørelse for skade forvoldt uden for kontraktforhold. Højesteret henviser således også i præ-misserne til en dom, hvor naboer til et savværk havde rejst et godtgørelses- og erstatningskrav mod Miljøstyrelsen. Sager om fejlbehæftede lokalplaner, tilbagebetalingskrav, krav efter uberettiget tvangsindlæggelse eller fængsel og isolation og andre sager mangeartede sager, hvori der indgår en ”løbende tilstand” kan potentielt blive berørt af denne dom, hvis ikke krav er fremsat i tide.
På det konkrete område om myndigheders erstatningsansvar over for børn har Justitsministeriet foreslået, at forældelsesloven ændres, så fordringer på erstatning eller godtgørelse, som udspringer af, at en myndighed har tilsidesat sine forpligtelser over for et barn i forbindelse med et overgreb, ikke forældes. Lovforslaget er endnu ikke vedtaget, men selv hvis det var vedtaget, ville det ikke have haft betydning i denne sag. Dels var sagen her anlagt, at moderen, og ikke barnet (barnets egen sag har været udsat på denne), dels var der tale om en myndighedshandling (tvangsfjernelse), hvilket sandsynligvis ikke ville være et ”overgreb” i lovens forstand, hvor der tænkes på myndighedssvigt sager om (andres) overgreb mod børn.


text:
Stephan Falsner fører sager og rådgiver om jagt- og naturforvaltning er jævnligt forsvarer i straffesager vedr. jagt og våben. Herunder også sager vedr. inddragelse af jagttegn og våbentilladelser.
Antallet af tiltalerejsninger for overtrædelser af lovgivningen om jagt og våben har gjort, at tilgangen af sager på dette område er støt stigende. Det er antallet af henvendelser fra jægere, som er i tvivl om forståelsen af reglerne også. Jagt, naturforvaltning, våben er et specialområde for advokatkontoret.
Stephan Falsner er selv jæger og har et stort netværk i det danske jagt- og naturmiljø og er selv aktiv i hundearbejde.
I sager om overtrædelse af våbenlovgivningen, narkotikalovgivningen og straffelovens regler om vold og trusler, skal politiet vurdere om det er betænkelig om en person har skydevåben. Det sker som regel efter at straffesagen allerede er afgjort. I en sag, som for nylig er blevet afgjort, har politiet truffet afgørelse om at en jæger kunne beholde […]
En aspirant der skulle tage jagttegn, henvendte sig i en jagtbutik for at købe en attrap til træning af våbenhåndtering. Butikken solgte ham et dobbelt glatløbet haglgevær, som var blevet deaktiveret ved at de to kamre var blevet svejset til, således at der ikke kunne isættes og affyres patroner. Aspiranten, som nu var blevet køber, […]
Hvert år køres jagttegnsregisteret op mod strafferegisteret hos politiet. Er man i løbet af året blevet noteret for noget i politiets register, kan det resultere i, at Naturstyrelsen ikke vil udstede et nyt jagttegn, fordi den pågældende borger har gjort sig skyldig i et kriminelt forhold. Politiet kører sit strafferegister op mod alle jagtegnsløsere og […]
På Københavns Skyttecenter på Selinevej havde en jæger i 2017 overladt sin halvautomatiske jagtriffel kaliber 222 til sin søster med henblik på at hun skulle overveje at købe riflen. Den halvautomatisk jagtriffel, skulle i henhold til gældende regler skal være plomberet til to patroner (permanent anordning) ved jagt. Søsteren, som ikke havde tilladelse til riflen, […]
En jæger var medlem af et jagtkonsortium, der bestod af 10 medlemmer. En dag skød jægeren en 10 ender hjort, hvilket var en overtrædelse af konsortiets ordensregler. Jægeren blev herefter ekskluderet af konsortiet. Under den efterfølgende civile sag, nedlagde jægeren påstand om at jagtkonsortiet skulle anerkende, at eksklusionen var uberettiget. I sin dom lagde landsretten […]
Straffelovens § 252: Med fængsel indtil 8 år straffes den, der for vindings skyld, af grov kådhed eller på lignende hensynsløs måde volder nærliggende fare for nogens liv eller førlighed. Jagtlovens § 22: Ingen må jage på en måde, der 1) udsætter vildtet for unødige lidelser,2) skader personer, husdyr eller genstande eller udsætter personer for nærliggende fare for at […]
Ved tiltaltes (T) forklaring, som støttes af de oplysninger, der i øvrigt foreligger, lægges det til grund, at han den 16. april 2018 kl. 14.26 skød og dræbte et dyr på adressen … fra et motorkøretøj, som holdt stille, og at han ud over det dræbende skud afgav to yderligere skud. Retten finder det bevist, […]
I tre sager har jægere i dette forår fået deres jagttegn og våbentilladelser tilbage, efter at de i første omgang var blevet nægtet af politiet. Fælles for begge sager er, at efter en meget grundig gennemgang og argumentation, lykkedes det at påvise, at der ikke var grundlag for at politiet havde betænkeligheder m.h.t. udstedelse af […]
I Danmark er ulven fredet. Den må som udgangspunkt ikke jages eller reguleres. Regulering kan Naturstyrelsen dog give tilladelse til, hvis der er tale om en såkaldt problemulv. Naturstyrelsen definerer selv en problemulv som en ulv, der viser unaturlig adfærd. Unaturlig adfærd kunne for eksempel være, hvis ulven gentagne gange går ind på en gårdsplads eller […]
En del jægere er blevet kontaktet at politiet med en sigtelse, fordi de har købt piller på udenlandske hjemmesider. Der er typisk tale om sovemedicin eller beroligende midler som f.eks. Diazepam og Stesolid. Problemet er, at sådanne midler er omfattet af ”Bekendtgørelse om euforiserende stoffer” og import er ulovlig. Typisk bliver medicinen opdaget af Toldvæsnet […]
To svenske jægere blev dømt for jagtlovs overtrædelser ved Malmberget i august 2016. Jægerne var anklaget for at have skudt en voksen elgtyr i et skovområde nær Mosebacke i Malmberget. Overtrædelsen skal være sket ved årsskiftet 2015/16. Byretten idømte de to mænd til hver en måned i fængsel i august sidste år. De tiltalte erkendte, […]
Jeg har dette forår fået en del klienthenvendelser fra jægere, som er blevet kontaktet af politiet eller Vildtforvaltningen om at myndigheden agter at inddrage deres jagtegn, fordi de har begået kriminalitet – typisk overtrædelse af straffelovens regler om vold eller lov om euforiserende stoffer. Det folk er utilfredse med er, at efter deres sag er […]
Forbuddet i våbenlovens § 4, stk. 1, omfatter ikke besiddelse af knive eller dolke til erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri eller sportsudøvelse eller anden besiddelse, som har et lignende “anerkendelsesværdigt formål”. Knive, der anvendes som værktøj i lovligt erhverv eller i forbindelse med jagt, lystfiskeri og sportsudøvelse, kan således lovligt besiddes på offentligt tilgængeligt […]
Sidste år blev en dansk jæger ved Tingsretten i Lund i Sverige idømt ubetinget fængsel i tre år for grove overtrædelser af den svenske jagtlov. Desuden skal han betale erstatning på i alt 220.000 svenske kroner. Danskeren havde nedlagt otte dådyr, fem vildsvin og et krondyr. Han blev endvidere dømt for jagthæleri, jagt på fremmed […]
Østre Landsret har i efteråret 2016 afsagt dom i en sag, som omhandlede en beruset jæger, som den 23. december blev antruffet på offentlig sti medbringende en haglbøsse med to patroner isat. De nærmere omstændigheder var, at den tiltalte havde været på jagt den 23. december og havde lagt geværet i bilen- ladt- efter jagten. […]
Glostrup ret har afsagt dom i en sag om ulovlig opbevaring af 10 haglbøsser og besiddelse af en riffel uden tilladelse samt en haglbøsse, som ikke var blevet anmeldt til politiet senest 8 dage efter den var blevet erhvervet. De nærmere omstændigheder var, at tiltalte havde købt en riffel og en haglbøsse af en ven […]
I slutningen af juni måned blev en dansk jæger ved Tingsretten i Lund i Sverige idømt ubetinget fængsel i tre år for grove overtrædelser af den svenske jagtlov. Desuden skal han betale erstatning på i alt 220.000 svenske kroner. Tingsretten, som svarer til byretten i DK, fandt det bevist, at danskeren ulovligt havde nedlagt otte […]
”Våben og ammunition mv., der er nævnt i våbenlovens § 1, stk. 1 og stk. 2, skal transporteres forsvarligt, f.eks. under konstant tilsyn eller tildækket i aflåst transportmiddel eller på tilsvarende betryggende måde”. Der er en række ”nøgleord”: forsvarligt – konstant tilsyn – tildækket – aflåst transportmiddel. Det må læses således, at der lægges op til […]
For nogle uger siden var jeg i Finland, hvor jeg købte en jagtkniv. Et rigtig fint stykke kunsthåndværk. På vej ud af butikken kom jeg til at tænke over, hvordan jeg egentlig fik den med hjem. Umiddelbart tænkte jeg, at den skulle selvfølgelig ikke i håndbagagen, men blot i kufferten. Der er næppe nogen, som […]
Af gældende våbenbekendtgørelse § 3 Stk. 1 nr. 6 fremgår, at politiet meddeler tilladelse efter våbenlovens § 1 og § 2, hvis tilladelsen vedrører – nr. 6 : ”optisk elektroniske sigtemidler med lysstråle eller med elektronisk lysforstærknings- eller infrarødt udstyr, hvis de er konstrueret til montering på skydevåben eller armbrøster”. Jeg er bekendt med mindst et […]
Ved indrejse i Sverige skal hunden (katten) anmeldes til det svenske toldvæsen. Hvis du er på gennemrejse til Bornholm via Ystad, kan hunden anmeldes elektronisk via www.tullverket.se. Ifølge det svenske toldvæsens hjemmeside er manglende overholdelse af reglerne omfattet af reglerne om smugleri og straffes i overensstemmelse hermed. Er faktisk nemmere at medbringe end en hund. Våben […]
August 2016 – Straf for uforsvarlig opbevaring af våben
I 2010 afsagde Højesteret en bemærkelsesværdig dom i en sag om ulovlig opbevaring af våben: Der var tale om jagtvåben. Tiltalte havde ikke ammunition til våbnene, der blev opbevaret i et uaflåst loftsrum i garagen. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at der ikke forelå særlig skærpende omstændigheder, og at forholdet derfor ikke kunne henføres under […]
Jeg har allerede fået flere henvendelser fra klienter og venner, som er urolige for, hvad der kan ske, hvis de bliver antastet af politiet, som på een eller anden måde kan få åbnet deres lommekniv(e) med een hånd. Fra politisk hold er der måske hjælp på vej. Vi er på vej ind i en valgkamp […]
Køber kunne hæve købet af en hund, der led af hundesygdommen OCD, fordi manglen forelå på leveringstidspunktet
Højesteret har afsagt dom i en sag, hvor en hund blev købt i juni 2009 i en kennel. Hunden blev i oktober 2009 aflivet, og parterne var enige om, at den på aflivningstidspunktet led af osteochondrose og hoftedysplasi. Højesteret lagde til grund, at hunden på aflivningstidspunktet led af en mangel, og det skulle herefter afgøres, […]
Pr. denne dato skal ansøgninger indgives digitalt via hjemmesiderne – www.politi.dk–www.borger.dk – www.virk.dk -Ansøgning om tilladelse til at købe skydevåben og ammunition, samt bære/anvende skydevåben. -Ansøgning om tilladelse til udførsel af våben/ammunition til jagt, fiskeri og konkurrenceskydning, blankvåben eller paintballvåben til EU/EØS-lande. – Ansøgning om tilladelse til genopladning af sortkrudtspatroner med sortkrudt eller til sortkrudtserstatning og fremstilling af […]
Hvert år køres jagttegnsregisteret op mod strafferegisteret hos politiet. Er man i løbet af året blevet noteret for noget i politiets register, kan det resultere i, at Naturstyrelsen ikke vil udstede et nyt jagttegn, fordi den pågældende borger har gjort sig skyldig i et kriminet forhold. Da jeg kontaktede Politiet fik jeg at vide, at […]
Sagen fik mig til at tænke på, hvad nu hvis det var nogle tilfældige skovgæster, som var kravlet op i stigen og en var faldet ned, fordi stigen var defekt – hvem ville i så fald være erstatningsansvarlig ? Udgangspunktet må være, at hvis man som jæger kravler man op i et tårn, så er […]
En 28 årig mand, der havde fået et jagtgevær foræret af en bekendt, og som havde opbevaret det bagerst i sit klædeskab, blev ved retten i Svendborg dømt for at have været i besiddelse af et gevær under skærpende omstændigheder. Selv om manden ikke var tilknyttet bandemiljøet, og selv om han ikke tidligere var straffet, […]
Efter den ulykkelige hændelse, hvor en politibetjent blev skudt – angiveligt med et stjålet skytteforeningsvåben, er der allerede nu overvejelser på Christiansborg om hvordan man kan stramme reglerne for erhvervelse skytteforeningsvåben. Før man ser på stramninger, bør vi måske lige se på, hvilke regler, som gælder i dag: Det fremgår af ”våbenbekendtgørelsen” (VBK), at skytteforeninger […]
Stalddørssalg er når en landmand, fisker, biavler eller jæger, fra hjemmet, sælger ikke forarbejdede råvarer direkte til forbrugeren. Ved vildt forstås f.eks. fasaner, duer, harer, kaniner, herunder også råvildt og andet klovbærende vildt som f.eks. hjorte. Der må maks. sælges 5-10 stk. klovbærende vildt og 500 stk. småvildt og fugle. Er man i tvivl om […]
Sagen, som har været i byretten, landsretten og nu Højesteret tog sin begyndelse i 2013 da tiltalte, som boede på en øde beliggende gård i Jylland, efter at have indtaget 6 guldøl og en flaske ”Gul Gajol” gik ud på sin gårdsplads og affyrede et skud i luften med en oversavet pumpgun. Da tiltalte erkendte […]
Slut med at bade hunden om sommeren
Reglerne om at holde hund er inde i en udvikling, som på mange måder ligner det jægerne har oplevet indenfor våbenlovligningen; Nemlig stadig flere stramninger og skrappere sanktioner for overtrædelser. Hundeloven er blevet strammet betydelig, hvilket bl.a. skyldes nogle grupper i samfundet har fundet sig tilrette med en ny hobby i form af bidske kamphunderacer. […]
Højesteret har afsagt dom i en sag, hvor straffen for at besidde en riffel i strid med våbenloven har varieret en del gennem retssystemet. I byretten fik den tiltalte 60 dages ubetinget fængsel, mens Landsretten forhøjede straffen til 4 måneders ubetinget fængsel. Højesteret nående frem til, at strafudmålingen på 4 måneders fængsel for ulovlig våbenbesiddelse […]
Københavns Byret har afsagt dom over en 56-årig jæger fra Dragør, som den 16. februar 2012 begik på ulovlig jagt på område uden at have jagtret og med forbudt våben og ammunition.Den 16. februar 2012så etvidne ser den nu dømte jæger klokken cirka 17.00 køre mod Amager Vildtreservat, Kofoeds Enge ved Sydvestpynten i Dragør. Vidnet […]
Det er en politiopgave at anholde kriminelle. Men særlig når det gælder krybskytteri, er der en reel chance for at det bliver ejendommens ejer, jagtrettighedshaver eller ansatte, som render på krybskytterne i færd med deres ugerninger. Af jagtlovens § 32 fremgår: Den jagtberettigede er beføjet til selv eller ved sine folk at anholde enhver, der overtræder […]

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Afslag på familiesammenføring
www.domstol.dk
Om Højesteret
Domme mv.
Højesteret Højesteret Nyheder Domme mv.
Øvrige nyheder
Nye sager
Retslister
Møderet for advokater
Job i Højesteret
Afslag på familiesammenføring
13-01-2010
Sag 478/2007
Dom afsagt den 13. januar 2010.
B og A
Et afslag på familiesammenføring under henvisning til 28-års reglen og tilknytningskravet var ikke ugyldig, og hverken EMRK eller Statsborgerretskonventionen var krænket
Den danske statsborger A giftede sig i 2003 med den ghanesiske statsborger B. A var født i 1971 i Togo, men kom til Danmark i 1993 og blev efter 9 års ophold her i landet dansk statsborger i 2002. Umiddelbart efter ægteskabets indgåelse i Ghana indgav A og B ansøgning om at blive ægtefællesammenført i Danmark, men fik i august 2004 endeligt afslag herpå under henvisning til, at deres samlede tilknytning til Danmark ikke var større end deres samlede tilknytning til Ghana, jf. udlændingelovens § 9, stk. 7. Integrationsministeriet havde ved afgørelsen bl.a. lagt vægt på, at B altid havde boet i Ghana og havde familie der, samt at A havde nogen tilknytning til Ghana, hvor han havde gået i skole i 10 år, og at familien lovligt kunne bosætte sig i Ghana, såfremt A fik beskæftigelse der.
Efter afslaget anlagde A og B retssag og anførte for det første, at afslaget var ugyldigt, fordi det var i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8. Hvis afslaget ikke var i strid med artikel 8, gjorde de for de andet gældende, at det var i strid med diskriminationsforbuddet i artikel 14, jf. artikel 8, og at de derfor havde ret til familiesammenføring i Danmark uden at skulle opfylde tilknytningskravet i lovens § 9, stk. 7. A og B anførte i den forbindelse tillige, at udlandsdanskere efter udlændingelovens regler ikke behøvede at have reel tilknytning til Danmark, og at en sammenligning mellem udlandsdanskere og danske statsborgere, som først erhvervede statsborgerskab på et senere tidspunkt i deres liv, viste, at 28-års reglen medførte en ikke sagligt begrundet forskelsbehandling. 28-års reglen indebar således, at A først ville fritages for at opfylde tilknytningskravet i 2030, når han var 59 år.
Bl.a. under henvisning til, at Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 ikke pålægger de kontraherende stater en generel forpligtelse til at respektere indvandreres valg af opholdsland i forbindelse med indgåelse af ægteskab eller i øvrigt til at give tilladelse til familiesammenføring og til, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Integrationsministeriets afgørelse om, at ægteparrets samlede tilknytning til Ghana var større end til Danmark, fandt Højesteret, at ministeriets afslag på opholdstilladelse til A ikke var i strid med konventionens artikel 8. Højesteret fandt endvidere, at Integrationsministeriets afgørelse ikke kunne tilsidesættes som ugyldig som stridende mod Menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8, idet der på baggrund af den foreliggende praksis fra Menneskerettighedsdomstolen, herunder Menneskerettighedsdomstolens dom af 28. maj 1985 i sagen Abdulaziz, Cabales og Balkandali mod UK, ikke fandtes grundlag for at fastslå, at 28-års reglen havde indebåret en konventionsstridig diskrimination i forhold til A, jf. konventionens artikel 14 om saglighed og proportionalitet. Højesteret udtalte tillige, at Den Europæiske Konvention af 6. november 1997 om Statsborgerret (artikel 5, stk. 2), ikke kunne føre til, at diskriminationsforbuddet i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8, skulle gives et videregående indhold end det, der følger af den nævnte dom. (Dissens).
Landsretten var nået til samme resultat.
Læs hele afgørelsen
Sidst opdateret: 13-01-2010
Højesteret Prins Jørgens Gård 13 1218 København K Telefon: 33632750 Email: post@hoejesteret.dk


text:
Skat.dk: Kapitel II Definitioner (artikel 3-5)
Artikel 3. Alm. definitioner
I denne artikel defineres forskellige udtryk, der anvendes i overenskomsten, fx person, selskab, begrebet et foretagende, hvad der forstås ved et foretagende i en kontraherende stat, international trafik, kompetent myndighed og begrebet statsborger. Derudover indeholder artiklen i stk. 2 en generel fortolkningsregel.
Det bemærkes, at nogle stater betragter kommanditselskaber og interessentskaber som selvstændige skattepligtige enheder, medens andre stater beskatter de enkelte kommanditister eller interessenter, jf. foran under artikel 1.
Det bemærkes endvidere, at selv om det ikke kan kræves, at et udenlandsk selskab opfylder tilsvarende betingelser som de her i landet hjemmehørende selskaber m.v., der i henhold til SEL § 1, anses for fuldt skattepligtige skattesubjekter, afgøres det efter interne danske regler, om et udenlandsk selskab i skattemæssig henseende skal anses som selvstændig juridisk person. jf. TfS 1994, 605 LSR, TfS 1999, 411 LR, TfS 2000, 455 LR og SKM2002.237.LSR.
Se endvidere SKM2007.504.SR (udenlandsk trust), SKM2007.317.SR (fransk FCPR), SKM2007.250 og 251.SR (kvalificering af selskaber fra Guernsey) og SKM2008.491.SR.
Artikel 4. Skattemæssigt hjemsted - fysiske personer
Artiklen har til hensigt at definere betydningen af udtrykket "hjemmehørende i en kontraherende stat" og at træffe afgørelse i tilfælde af dobbelt bopæl. Efter artiklen betyder udtrykket en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat enhver person såvel fysisk som juridisk, der i henhold til lovgivningen er fuldt skattepligtig til den pågældende stat. Det kan være på grund af bopæl, hjemsted, ledelsens sæde eller ethvert andet lignende kriterium. Udtrykket hjemmehørende omfatter også staten, enhver politisk underafdeling og lokal myndighed.
Der er tale om en prioriteret orden. Der henvises i øvrigt til kommentarerne til OECD-modellens artikel 4.
Kan det ikke efter disse retningslinjer afgøres, hvilken stat, der i relation til DBO'en skal anses for bopælsstat, og hvilket der skal anses for kildestat, afgøres spørgsmålet af de kompetente myndigheder ved forhandling.
Til belysning se SKM2006.296.LSR vedrørende en svensk pilot, der blev anset for hjemmehørende i Danmark, som herefter kunne beskatte renter og lønindkomst i medfør af den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 11, stk. 1 henholdsvis artikel 15, stk. 4, litra a. Se også SKM2007.135.ØLR, hvor det var godtgjort, at klageren havde stærke personlige og økonomiske forbindelser til Sverige, men hvor det ikke var godtgjort, at hans personlige og økonomiske forbindelser til Sverige var stærkere end hans personlige og øknomiske forbindelser til Danmark. Der blev herved særlig henset til, at klageren oppebar størstedelen af sin indtægt i Danmark, at han havde sommerhus i Danmark, og at klageren delte bolig med en svensk kvinde, der var indrejst til Danmark. Det betød i den sammenhæng ikke noget, at klageren "kun" var ansat i Danmark på en 2-årig prøvekontrakt. Klageren blev yderligere anset for sædvanligvis at have haft ophold i Danmark.
Se også SKM2007.353.SR.
I TfS 2000, 168 LSR fraflyttede en skatteyder den 16. maj 1995. Han var fuldt skattepligtig til Danmark indtil dette tidspunkt, men var samtidig fuldt skattepligtig til Spanien for hele året. DBO'en omhandlede ikke denne situation, der derfor måtte løses ved gensidig forhandling.
Midlertidige ophold - dobbelt domicil
Dobbeltdomicil foreligger, hvor en person efter interne danske regler er fuldt skattepligtig til Danmark og samtidig er fuldt skattepligtig til en anden stat.
I de fleste DBO'er, som Danmark har indgået, findes der en bestemmelse om dobbeltdomicil, som svarer til artikel 4, stk. 2, i OECD's modelkonvention. Efter denne bestemmelse er det afgørende, hvor den pågældende person anses for hjemmehørende.
Hvis en person med dobbeltdomicil således efter DBO'en må anses for hjemmehørende i Danmark, er det Danmark, der som bopælsland, har beskatningsretten til den pågældende persons globalindkomst. Hvis DBO'en derimod bestemmer, at personen må anses for hjemmehørende i den anden stat, der således bliver bopælsstat, får Danmark status som kildestat. Dette er efter praksis ensbetydende med, at der til Danmark kun skal selvangives indtægter, som Danmark efter den pågældende DBO særskilt har beskatningsretten til. Se SKM2006.212.SR vedrørende en kunstner, der havde bopæl i Schweiz og ville få bopæl i Danmark i forbindelse med påbegyndelse af gallerivirksomhed fra sin ejendom, der havde sommerhusstatus. Samme praksis gælder, hvis der i en af Danmark indgået DBO ikke findes en bestemmelse om skattemæssigt hjemsted, idet aftalen da udfyldes med principperne i artikel 4 i OECD's modelaftale, jf. TfS 1995. 731 LR. Se også afsnit D.A.1.1.2.1. Hvor Danmark har status som kildestat, kan der kun fratrækkes udgifter, der vedrører indtægter, som Danmark efter den pågældende DBO kan beskatte, jf. KSL § 1, stk. 2.
Til belysning af indkomstopgørelsen i en situation, hvor Danmark har status som kildestat, skal angives et eksempel:
Underskud af ejerbolig, Sverige 11.000
Overskud af ejerbolig, Danmark 13.000
Pensionsindtægter, Danmark 40.000
Renteudgifter vedr. dansk bolig 20.000
Underskud, skibsanparter, Danmark 17.000
Den skattepligtige indkomst opgøres herefter således:
Renteudgifter vedr. dansk bolig -20.000
Underskud, skibsanparter, Danmark -17.000
Skattepligtig indkomst 16.000
Vedrørende dobbelt domicil, se TfS 1990, 560 LR og TfS 1991. 261 LR, hvor Ligningsrådet i begge sager tilkendegav, at spørgerne måtte anses for hjemmehørende i Danmark. Se endvidere TfS 1992, 433 ØLD stadfæstet af Højesteret, jf. TfS 1994, 184 HRD og TfS 1993, 165 LR. En skatteyder, der havde bolig i både Danmark og Storbritannien, blev i henhold til artikel 4, stk. 2 a, anset for hjemmehørende i Danmark, jf. TfS 1996, 51 HRD - tidligere TfS 1993, 534 ØLD. Se endvidere TfS 1999, 929 TSS . I SKM2001.388.HR lagde Højesteret til grund, at skatteyderen i en periode efter erhvervelse af bolig i Spanien fortsat havde sin hidtidige bolig til rådighed i Danmark indtil den senere blev solgt. I samme periode erhvervede skatteyderens anpartsselskab to lejligheder i den samme ejendom, som skatteyderen havde bolig i. Højesteret lagde endvidere til grund, at skatteyderens sommerhus, der var egnet til helårsbeboelse, var benyttet i betydeligt omfang samt endelig, at den ene af anpartsselskabets lejligheder havde været til rådighed for skatteyderen. Efter en samlet bedømmelse af skatteyderens tilknytning til henholdsvis Danmark og Spanien fandt Højesteret, at skatteyderen måtte anses for hjemmehørende i Danmark.
I SKM2001.483.HR lagde Højesteret til grund, at A ikke havde godtgjort, at han havde opgivet sin bopæl i Danmark. Retten lagde endvidere til grund, at der var bopæl til rådighed i Spanien. A's familie boede i Danmark, og A havde ikke familie i Spanien. A havde erhvervsmæssige aktiviteter i såvel Spanien som Danmark, men hans erhvervsmæssige aktiviteter i Danmark havde langt det betydeligste omfang og A opholdt sig i omtrent halvdelen af året i Danmark for at varetage sine interesser. Efter en samlet bedømmelse var A herefter hjemmehørende i Danmark. Se endvidere SKM2002.252.LR, hvor der var helårsbolig til rådighed i både Schweiz og Danmark, men hvor Schweiz blev anset for domicilland, selv om skatteyderen arbejdede kortvarigt i Danmark. Se også SKM2002.243.LSR , hvor der var bolig til rådighed i såvel England, som i Danmark, men hvor England, hvor den mandlige ægtefælle havde fået arbejde, blev anset for domicilland. Ægtefællernes faste ejendom i Danmark var udlejet 2-2½ år. I SKM2005.79.HR tiltrådte Højesteret, Landsrettens opfattelse af at skatteyderens tilknytning til Danmark henholdsvis Tyskland og Storbritannien var af en sådan karakter, at midtpunktet for hans livsinteresser var i Danmark, og han blev derfor anset for hjemmehørende i Danmark i henhold til bestemmelserne i de relevante dobbeltbeskatningsoverenskomster. I SKM2004.257.HR fastslog Højesteret, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at han den 1. marts 1986 eller på et senere tidspunkt før udgangen af 1989 opgav bopæl i Danmark. Højesteret henviste bl.a. til, at skatteyderen efter etablering af bopæl i Tyskland havde bevaret det arbejde i Danmark, som han på det tidspunkt havde haft i en årrække, og at han etablerede yderligere arbejdsforhold i Danmark, og at han i hele perioden havde haft rådighed over en bopæl i Danmark. Højesteret lagde også vægt på, at skatteyderen over for politiet i forbindelse med beslaglæggelse af en tysk indregistreret bil havde erkendt at hans bopæl var i Danmark og i den forbindelse havde underskrevet et bødeforlæg. Med samme begrundelse fandt Højesteret, at skatteyderen havde haft midtpunkt for sine livsinteresser i Danmark i hele perioden. I SKM2007.353.SR bekræftede Skatterådet, at der ikke indtrådte fuld skattepligt for spørgeren, såfremt han midlertidigt opholdt sig hos sin familie i weekender og ferier i en bolig, de erhvervede i Danmark i 2005 efter at have boet en årrække i USA. Familien flyttede til Danmark 1. august 2006, og samme dato flyttede spørgeren til Belgien, hvor han arbejdede mandag til fredag. Såfremt spørgeren påbegynder arbejde under sine ophold i Danmark, vil den fulde skattepligt indtræde første gang, han arbejder her. Spørgeren vil i givet fald blive anset for hjemmehørende i Danmark efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Belgien, idet hans eneste tilknytning til Belgien er arbejdet. I SKM2007.501.HR fandt Højesteret det ubetænkeligt at fastslå, at appellanten havde den stærkeste personlige og økonomiske forbindelse til Danmark og dermed var hjemmehørende i Danmark efter den dansk-belgiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, artikel 4, stk. 2
I SKM2007.710.BR anså byretten efter en konkret bevisbedømmelse skatteyderen for ikke at have opgivet sin bopæl i Danmark. Skatteyderen havde ellers meldt flytning til Tyskland. Retten lagde vægt på, at skatteyderen rådede over et sommerhus i Danmark, som tidligere havde været brugt som helårsbeboelse af skatteyderens søn, samt at hans mindreårige datter blev boende i skatteyderens helårshus og at hans søn omkring samme tidspunkt flyttede ind på ejendommen. Skatteyderen blev anset for hjemmehørende i Danmark, hvor hans børn boede, og hvor han fortsat var ansat. SKM2008.432.ØLR omhandler en lastbilchauffør for et dansk ApS, der både havde domicil i England og i Danmark, men som blev anset for hjemmehørende i Danmark.
Vedrørende beskatning af orlovsydelser under ophold i udlandet se TfS 1994, 225 TSS.
Ikke fysiske personer
Fuld skattepligt for ikke-fysiske personer vil enten være knyttet til stiftelsen/registreringen eller til placeringen af sædet for selskabets ledelse. I de af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster, der bygger på OECD-modeloverenskomsten, anses selskaber m.v. i tilfælde af dobbeltdomicil for hjemmehørende i den stat, hvor selskabets ledelse har sit sæde.
I SKM2005.199.ØLR fastslog Østre Landsret, at det afgørende for skattepligten for et anpartsselskab er, at selskabet er indregistreret her i landet. Skattepligt til Danmark er således ikke betinget af, at ledelsens sæde er her i landet. Østre Landsrets dom er stadfæstet af flertallet på 4 dommere i Højesteret, medens 3 dommere stemte imod, jf. SKM2007.151.HR.
Afgørelsen af, om et selskabs ledelse har sæde her i landet, beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold i forbindelse med beslutningstagningen i selskabet. Ved denne vurdering lægges først og fremmest vægt på beslutninger forbundet med den daglige ledelse af selskabet. Selskabet vil derfor ofte blive anset for hjemmehørende i Danmark, når direktionen har sæde eller når selskabets hovedsæde er beliggende her i landet.
Beslutninger, der almindeligvis træffes på generalforsamlingsniveau, er som udgangspunkt ikke afgørende for, om selskabet kan anses for hjemmehørende her i landet. Aktiebesiddelse vil derfor som udgangspunkt ikke være afgørende for vurderingen. Fx vil det kunne tillægges vægt, hvor der træffes beslutninger om, hvordan rettigheder i h.t. aktierne skal udøves. Tilsvarende vil der kunne lægges vægt på, hvorfra der forhandles om finansiering af selskabets aktiviteter. Det vil sige, at hvis beslutningerne i fx. et holdingselskab eller et investeringsselskab, der er indregistreret i udlandet, reelt træffes i Danmark, så vil selskabet være hjemmehørende her i landet. Hvis alle møder og beslutninger vedrørende selskabets forhold foregår i udlandet, vil udgangspunktet være, at selskabet ikke har ledelsens sæde her i landet. Det er dog en forudsætning, at disse beslutninger reelt træffes i udlandet og ikke her i landet.
Hvis selskabets virksomhed er af en karakter, hvor der ikke er en faktisk daglig ledelse, f.eks. fordi selskabets eneste aktivitet er at besidde aktier i andre selskaber, så må stedet, hvor de øvrige beslutninger vedr. selskabets ledelse tages, lægges til grund. Dette medfører, at hvis hovedparten af den ledelsesmæssige aktivitet, der foregår, sker i Danmark, så vil ledelsen blive anset for at have sæde her i landet. Der lægges også i denne sammenhæng vægt på en vurdering af, hvor beslutningerne reelt træffes.
I de af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster, der bygger på OECD-modeloverenskomsten, anses selskaber m.v. i tilfælde af dobbeltdomicil for hjemmehørende i den stat, hvor selskabets ledelse har sit sæde, jf. modeloverenskomstens art. 4.3. Bedømmelsen af, om et selskab's ledelse har sæde i Danmark efter denne bestemmelse, foretages ud fra de ovenfor anførte retningslinier, jf. modeloverenskomstens artikel 3.2.
I TfS 1998, 607 HRD fastslog Højesteret, at et dansk indregistreret aktieselskab, der var et helejet D/S af et tysk M/S, ansås for at have daglig ledelse i Danmark. Højesteret lagde i den forbindelse vægt på, at ved selskabets egentlige ledelse i artikel 4, stk. 3 i OECD modeloverenskomsten måtte forstås, at hovedvægten må lægges på, hvor den daglige ledelse varetages. Se om samme problemstilling TfS 1998, 263 HRD, kommenteret af Departementet i TfS 1998, 265. Se endvidere TfS 2000, 196 LR og 197 LR (ledelsens sæde i Danmark) samt TfS 2000, 209 LSR (ledelsens sæde var ikke i Danmark) Se også afsnit S.A.1.
Flere stater er af den opfattelse, at de relativt sjældne tilfælde, hvor en juridisk person anses for hjemmehørende i begge stater, bedst kan behandles konkret fra sag til sag. Som følge heraf er der i kommentaren foreslået en alternativ bestemmelse, jf. kommentaren til artikel 4, stk. 3, pkt. 24.1.
Ledelsens sæde efter SEL § 1, stk. 6 er bestemt af DBO'ens lempelsesmetode
Enkelte af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster medfører, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den anden stat efter den såkaldte eksemptionsmetode. Dette medfører, at Danmark skal nedsætte den danske skat med den del heraf, som efter forholdet mellem indkomsten fra det faste driftssted og den samlede beskattede indkomst falder på førstnævnte del af indkomsten, uanset størrelsen af det beløb, der er betalt i udenlandsk skat af indkomsten. Andre af Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster medfører, at Danmark skal give såkaldt matching credit for indkomst fra et fast driftssted i den anden stat. Dette medfører, at Danmark skal nedsætte den danske skat med den skat, som skulle være betalt i den anden stat af indkomsten i det faste driftssted, hvis den anden stat ikke havde regler om nedsættelse eller bortfald af beskatningen. I disse tilfælde skal Danmark altså nedsætte den danske skat med den almindelige skat i den pågældende stat, selv om den er nedsat eller helt bortfaldet.
Nedsættelsen af den danske skat er dog begrænset til den del deraf, som forholdsmæssigt falder på indkomsten fra det faste driftssted. I SEL § 1, stk. 6, 3. pkt., begrænses anvendelsesområdet for bestemmelsen i SEL § 1, stk. 6, 1. og 2. pkt., i forhold til visse selskaber m.v., som er fuldt skattepligtige i en anden stat, hvis denne stats dobbeltbeskatningsoverenskomst med Danmark bestemmer, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den pågældende stat efter eksemptionsmetoden eller ved at give matching credit.
Hvis lempelsesmetoden i en dobbeltbeskatningsoverenskomst, som Danmark har indgået, medfører, at Danmark skal lempe for beskatning af indkomst fra filialer i den pågældende stat efter eksemptionsmetoden, så anses selskaber m.v., der efter denne stats interne regler er fuldt skattepligtige i den pågældende stat, ikke for at være hjemmehørende her i landet. Det er dog en forudsætning, at selskabet har indkomst, der skal beskattes i det pågældende land, f.eks. indkomst optjent gennem et fast driftssted. Hvis selskabets indkomst alene er »3. lands indkomst«, så finder undtagelsen i SEL § 1, stk. 6, 3. pkt., ikke anvendelse. Lempelse efter matching-credit-metoden er ofte begrænset til visse typer erhvervsmæssig virksomhed, f.eks. således at der i relation til produktionsvirksomhed lempes efter matching-credit-metoden og i forhold til finansiel virksomhed lempes efter credit-metoden. Hvis dette er tilfældet, vil selskaber m.v., der efter det pågældende lands interne regler er fuldt skattepligtige i den pågældende stat, og som driver virksomhed, der ville være omfattet af matching-credit-lempelsen, ikke blive anset for at være hjemmehørende her i landet, selvom selskabets ledelse m.v. havde sæde i Danmark. Hvis derimod selskabets aktiviteter ikke er omfattet af matching-creditlempelsen, men derimod af en almindelig creditlempelse, finder bestemmelsen i SEL § 1, stk. 6, 1. og 2. pkt., anvendelse, hvilket medfører, at selskabet anses for hjemmehørende i Danmark, hvis ledelsen har sit sæde her i landet.
Artikel 5. Fast driftssted
Efter denne artikel betyder udtrykket fast driftssted navnlig et fast forretningssted, gennem hvilket et foretagendes virksomhed helt eller delvis udøves. Der vil dog ikke være tale om fast driftssted, hvis virksomheden har hjælpe- eller forberedelseskarakter, se herom nedenfor. Et fast driftssted anses ikke for at være hjemmehørende i det land, hvor det er beliggende, men i det land, hvor hovedforetagendet er beliggende. Dette indebærer, at et fast driftssted ikke kan påberåbe sig rettigheder efter dobbeltbeskatningsoverenskomster, som den stat, hvor driftsstedet er beliggende har indgået med andre stater, idet driftsstedet som nævnt ikke er hjemmehørende i den pågældende stat. EF-domstolen har dog fastslået, at det er i strid med reglerne om fri etableringsret at nægte andre medlemsstaters selskaber med fast driftssted i Tyskland ret til på samme betingelser som tyske selskaber at opnå forskellige skattemæssige fordele, bl.a. skattefrihed for udbytter fra trejdestater og ret til at få lempelse i medfør af indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster med trejdestater, jf. TfS 2000, 86.
Opmærksomheden henledes på TfS 2000, 244 HRD, der omhandler et forsøg på at undgå kapitalkravet til oprettelse af danske selskaber ved at registrere et selskab i England, med det formål at oprette en filial i Danmark. Sagen er resulteret i lov nr. 461 af 31. maj 2000 om sikkerhedsstillelse ved registrering.
Udtrykket forretningssted dækker alle lokaler, indretninger eller installationer, der benyttes til at udøve foretagendets virksomhed, hvad enten de udelukkende bruges til dette formål eller ej. Et forretningssted kan også eksistere, hvor der ingen lokaler hverken findes eller er fornødne til udøvelsen af foretagendets virksomhed, og det simpelthen har et vist areal til rådighed. Det er uden betydning, om lokalerne, indretningerne eller installationerne ejes eller lejes af eller på anden måde stilles til rådighed for foretagendet. Et forretningssted kan således bestå i en stadeplads på et marked eller visse permanent benyttede områder i et frilager. Kommentaren til OECD-modelkonventionens artikel 5 er i forbindelse med januar 2003-opdateringen i pkt. 4 udviddet med en række eksemplar på situationer, hvor der foreligger eller ikke foreligger et fast driftssted. I TfS 1998, 89 LSR blev et dansk selskab, der ydede rådgivning inden for Management Buy Out fra England, hvor det havde lokaler til rådighed, ikke anset at drive virksomhed i udlandet fra et fast driftssted. At forretningsstedet skal være fast betyder, at der sædvanligvis skal være en forbindelse mellem forretningsstedet og en særlig geografisk bestemt lokalitet. Forretningsstedet skal også have en vis grad af varighed og ikke blot være midlertidigt.
I kommentaren til artikel 5 er der i punkterne 42.11 - 42.48 indsat en bestemmelse om at tjenesteydelser under nogle nærmere angivne betingelser kan udgøre et fast driftssted. OECD har accepteret, at en sådan bestemmelse vil kunne indsættes i en DBO, såfremt den opfylder følgende tre betingelser:
Beskatning af tjenesteydelser må ikke udstrækkes til tjenesteydelser, der er udført uden for kildestaten.
Beskatning af tjenesteydelse kan kun ske af fortjenesten, ikke af bruttoindkomsten.
Beskatningen af tjenesteydelser kræver en minimumsperiode for tilstedeværelse i kildestaten.
Der henvises i øvrigt til bemærkningerne i pkt. 42 til artikel
Et fast driftssted opstår, så snart foretagendet begynder at udøve sin forretningsvirksomhed gennem et fast forretningssted. Dette er tilfældet, så snart foretagendet på forretningsstedet forbereder den virksomhed, som forretningsstedet skal tjene permanent. En svensk kraftværksvirksomhed deltog sammen med en dansk virksomhed som interessent i et interessentskab (I/S B), hvis formål var at opføre, eje og drive et kraftværk i Danmark. I opførelsesperioden stillede det svenske selskab visse medarbejdere til rådighed på timelønsbasis, men projektering og opførelse blev forestået af et andet dansk selskab, og det svenske selskab havde ikke indtægter herved og drev ikke bygge- og anlægsvirksomhed og fik derfor først fast driftssted fra tidspunktet for idriftssættelsen af kraftværket, jf. TfS 1996, 619 LSR.
Det faste driftssted ophører med at eksisterer med det faste forretningssteds afvikling eller ved ophør af al virksomhed gennem det.
en mine, en olie- eller gaskilde, et stenbrud eller ethvert andet sted, hvor naturforekomster udvindes fx en juletræsplantage. I sidstnævnte tilfælde vil der være tale om fast driftssted, selv om salget af træerne ikke finder sted i kildelandet, idet selve træproduktionen ikke kan anses for hjælpevirksomhed. Hvis juletræsplantagen hverken ejes eller er forpagtet, vil agentreglen være afgørende for, om der kan statueres fast driftssted, se nedenfor.
For at et forretningssted skal udgøre et fast driftssted, skal det foretagende, der benytter det, udøve sin virksomhed helt eller delvis gennem det. Driften skal således ske regelmæssigt, jf. SKM2002.654.LSR, hvor Landsskatteretten tilkendegav, at der ikke gennem forretningsadressen i Danmark havde været udøvet drift af klagerens virksomhed i Schweiz på regelmæssig måde. I SKM2001.493.LR fandt Ligningsrådet ikke at aktiviteten opfyldte betingelsen om, at der skal udøves erhverv fra et fast driftssted. Problemet i sagen var hvorvidt investorerne i to udenlandske fonde drev erhvervsvirksomhed i Danmark som følge af investeringer i et dansk K/S A. Kommanditselskabet var et ventureselskab, hvis formål var at investere kapital i nystartede biotekselskaber. K/S A havde alene til formål at erhverve anlægsaktier. Udlejning af driftsmateriel eller andet løsøre vil kun medføre fast driftssted, hvis administrationen af udlejningen foregår i det land, hvor det pågældende løsøre udlejes. I SKM.2004.116.HR fandt Højesteret ikke, at en virksomhed med udlejning af helikopter havde fast driftssted i Tyskland, idet skatteyderen ikke beskæftigede sig med helikopterdriften i Tyskland, og han ikke havde kontor eller andet fast forrretningssted i Tyskland. Se endvidere TfS 1989, 605 HRD. En skatteyder, der drev virksomhed gennem et dansk aktieselskab, stiftede et schweizisk kommanditselskab og et schweizisk aktieselskab. Aktieselskabet havde royaltyindtægter fra 3 oversøiske selskaber i henhold til licensrettigheder, som det havde købt af skatteyderen. Kommanditselskabet, der ejede hele aktiekapitalen i aktieselskabet, havde indtægt i form af udbytte, men havde yderligere indtægt ved direkte samhandel med de 3 licensselskaber. Landsretten fandt, at der var tale om et skattemæssigt motiveret arrangement, hvorved indtægterne fra licenskontrakterne og samhandelen med licensselskaberne kanaliseredes over i de schweiziske selskaber, mens de øvrige forretningsmæssige aktiviteter i forbindelse hermed fortsat blev udøvet fra Danmark. Da kommanditselskabet således ikke i relation til de omtalte indtægter havde haft fast driftssted i Schweiz, var indtægterne i henhold til beskatningsaftalen skattepligtig i Danmark. Det forhold, at indtægterne også var blevet beskattet i Schweiz, berettigede ikke til credit efter ligningslovens § 33, idet den schweiziske skat var betalt af indkomst, til hvilken Danmark havde beskatningsretten.
Se i den forbindelse SKM2003.544.LSR, der tilsyneladende når til et modsat resultat. Sagen omhandlede et dansk selskab, omfattet af SEL § 1, stk. 1, nr. 1, der ejedes af et amerikansk selskab. Selskabets ledelse var i USA. Selskabet havde i de omhandlede år ingen ansatte, og der var ikke betalt løn til direktionen. Selskabets hovedaktivitet bestod i erhvervelse af filmrettigheder, som derefter blev videresolgt eller solgt på licens til koncernforbundne selskaber eller eksterne kunder. Selskabet var ejer af filmrettigheder, der var givet i licens og solgt, hvorved selskabet havde haft indtægter. Om baggrunden herfor var det oplyst, at det amerikanske selskab havde erhvervet det danske selskab for at overføre visse formalia, herunder masterkopier af film, der kunne være i strid med pornografilovgivningen i USA. Landsskatteretten anså selskabet for fuldt skattepligtig til Danmark, uanset ledelsen befandt sig i USA, idet der blev lagt afgørende vægt på, at selskabet ved registreringen i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen havde angivet at have hjemsted i Danmark. Selskabet ansås endvidere for skattemæssigt hjemmehørende i Danmark, jf. den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Danmark og USA. Endelig ansås selskabet for rette indkomstmodtager af indtægter vedrørende filmrettigheder, som selskabet var ejer af.
Se også SKM2010.241, hvor Skatterådet ikke fandt grundlag for at statuere fast driftssted for et dansk selskab i Kina. Det danske selskab ønskede at finde veluddannet arbejdskraft i Vestkina og udleje arbejdskraften til vestlige virksomheder placeret i Beijing. Det hele ville blive styret fra København og det danske selskab ville ikke få kontor eller tilsvarende i Beijing. Ved de påtænkte dispositioner ville det danske selskab ikke få et fast driftssted eller ledelse i Kina, og de kinesiske medarbejdere ville ikke udøve selskabets aktiviteter/virksomhed i Kina. Selskabets virksomhed ville blive anset som arbejdsudleje som defineret i kommentarerne til OECD´s modeloverenskomst, artikel 15.
E-handel og internetvirksomheder
OECD har på grundlag af offentliggjorte rapporter "Taxation and Electronic Commerce - Implementing the Ottawa Taxation Framework Conditions, OECD Paris 2001, og "Treaty Characterization of E-commerce Payments" udviddet kommentaren til artikel 5 vedrørende e-handel m.v. Konklusionerne er bl.a., at hjemmesider ikke i sig selv kan medføre fast driftssted, fordi der ikke er tale om et forretningssted i form af indretninger, såsom lokaler eller i visse tilfælde maskinieri eller udstyr. Hjemmesiden er et medie, som bedst kan sammenlignes med en annonce i en avis. Hjemmesiden befinder sig på en server. En server kan godt udgøre et fast driftssted. Via serverens fysiske tilstedeværelse antages det, at serveren kan udgøre et forretnintgssted for den virksomhed, der udøves gennem serveren. Det er i den sammenhæng uden betydning, om der er et personale til at betjene computerudstyret eller ej på den fysiske lokalitet. Sondringen mellem en hjemmeside og en server er vigtig, idet den virksomhed, der driver serveren, ikke behøver at være den samme virksomhed, som drives gennem hjemmesiden. Ofte ejer indehaveren af hjemmesiden ikke selv serveren, men benytter sig af et internet-servicebureau, der stiller serveren til rådighed. Selv om en virksomhed har indgået aftale med en internetudbyder om benyttelse af plads på en server til hjemmesiden, vil en sådan aftale næppe medføre, at virksomheden kan disponere over serveren eller bestemme dens placering. Der vil derfor som udgangspunkt ikke foreligge et fast driftssted for den virksomhed, der indgår en sådan aftale med et internet-sevicebureau.
Hvis den virksomhed, der drives via en hjemmeside, selv har rådighed over serveren som ejer eller lejer og betjener den server, hvorfra aktiviteten gennem hjemmesiden udøves, kan placeringen af denne server konstituere et fast driftssted. For at serveren skal kunne udgøre et fast driftssted for virksomheden skal serveren være placeret på et givet sted i en vis periode. Hvis serveren således flyttes rundt, vil den som udgangspunkt ikke kunne udgøre et fast driftssted.
Serveren kan ikke udgøre et fast driftssted, hvis den aktivitet, der udøves via hjemmesiden kun er af hjælpende eller forberedende karakter, jf. nedenfor. Følgende aktiviteter kan generelt anses at have en sådan karakter:
tilbud om kommunikationslinjer, f.eks. en telefonforbindelse mellem leverandører og kunder
reklame for varer og tjenesteydelser
indsamling af markedsdata til virksomheden
informationsydelser
Nogle internet-servicebureauer driver virksomhed ved at stille deres servere til rådighed for andre virksomheder. Denne aktivitet er en så vigitig del af deres virksomhed, at den ikke kan anses for at være af hverken forberedende eller hjælpende karakter. Der vil derfor normalt foreligge et fast driftssted for sådanne internet-servicebureauer, men ikke nødvendigvis for kunden.
Byggeri m.v.
Et bygnings-, anlægs eller monteringsarbejde udgør i de fleste tilfælde kun et fast driftssted, hvis det varer mere end 12 måneder. Inaktive perioder indenfor 12-måneders-perioden skal også medregnes, jf. TfS 1999, 409 LR. I flere af de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster er perioden kortere end 12 måneder og i nogle enkelte længere end 12 måneder, se nedenfor. For så vidt angår overenskomsten med Frankrig er bygge- og anlægsvirskomhed ikke omfattet af overenskomsten.
3 måneder 6 måneder 183 dage 9 måneder 24 måneder
Grønland, Thailand
og Indonesien
Cypern, Egypten,
Estland, Georgien, Indonesien,
Kenya, Kina,
Korea, Letland,
Litauen, Malaysia,
Malta, Marokko
Mexico, Pakistan, Portugal, Singapore, Sri Lanka,
Taipei, Tanzania, Trinidad og
Tobago, Tunesien,
Tyrkiet, Uganda, Venezuela
Vietnam og Zambia
Bangladesh, Filippinerne,
Indien og
Grækenland Schweiz og Ungarn
Selv om der ikke fysisk foreligger et fast forretningssted, vil der alligevel være fast driftssted i kildestaten, hvis der udøves virksomhed i denne stat gennem en agent, der repræsenterer foretagendet i hjemstaten, og agenten har fået fuldmagt til at indgå bindende aftaler på foretagendets vegne og rent faktisk udøver en sådan fuldmagt. Se hertil TfS 1992, 294 LR, hvor Ligningsrådet lagde til grund, at uanset at de af agenten indhentede ordrer skulle godkendes af selskabet i hjemstaten, ville der alligevel være tale om fast driftssted, hvis ikke de danske kunder i henhold til almindelig fuldmagtslære udtrykkeligt blev gjort opmærksom på, at købsaftalen ikke var bindende, før den var godkendt af selskabet i hjemstaten. Se også TfS 1997, 713 VLD. I TfS 2000, 15 ØLD drev selskabet virksomhed med køb og salg af bunkerolie til skibe enten gennem selskabets kontor i Danmark eller gennem agenter over hele verden. Der var ingen skriftlige aftaler med agenterne, idet selskabet ved hver enkelt handel gav agenterne fuldmagt, og agenternes bemyndigelse varierede fra handel til handel. Landsretten fandt modsat skattemyndighederne, at det var uden betydning, at agenterne ikke havde haft en generel løbende fuldmagt. Der blev derfor udøvet virksomhed i udlandet i SEL § 17, stk. 2's forstand. Afgørelsen må formentlig antages også at have betydning for, om der er etableret fast driftssted i udlandet.
Uafhængige repræsentanter
Hvis virksomheden i kildestaten ikke udøves gennem en tilknyttet agent, men derimod gennem en uafhængig repræsentant, vil det være en yderligere betingelse for fast driftssted, at den uafhængige repræsentants dispositioner ligger udenfor rammerne af hans egen sædvanlige erhvervsvirksomhed. I en situation, hvor to advokater udøvede en virksomhed, der er sædvanlig for ejendomsadministratorer, og hvor de i denne forbindelse handlede inden for rammerne af deres sædvanlige forretningsvirksomhed samt ikke kunne betegnes som afhængige repræsentanter efter DBO'en med Schweiz art, 5, stk. 4, forelå der ikke fast driftssted, jf. art. 5, stk. 5, TfS 1996, 532 HRD.
Undtagne aktiviteter
Uanset om det faste driftssted grunder sig på et fast forretningssted, en agent eller en uafhængig repræsentant, vil der ikke kunne statueres fast driftssted, hvis den virksomhed, der udøves i kildelandet, har hjælpe- eller forberedelseskarakter i forhold til virksomhedens hovedformål. Som eksempler på sådanne hjælpefunktioner kan anføres indkøb af produkter til videreforarbejdelse, reklame- og udstillingsvirksomhed TfS 1991, 309 LSR, lagerfunktioner og ekspeditionspræget virksomhed efter salg er afsluttet TfS 1989, 165 LSR,TfS 1991, 38 LR. og SKM2008.844.SR
Om begrænset skattepligt for udenlandske selskaber med fast driftssted her i landet, se også LV S.A.2.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret