text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.10 Udgifter til kontingenter i selvstændig erhvervsvirksomhed mv.
Dette afsnit behandler spørgsmålet, om udgifter, som en selvstændigt erhvervsdrivende afholder til kontingenter til foreninger og til arbejdsgiverforeninger og andre faglige sammenslutninger, kan fratrækkes ved indkomstopgørelsen og i bekræftende fald med hvilken fradragsværdi.
Se SKM2018.273.SR, hvor Skatterådet traf afgørelse om, at en del af et kontingent til en fagforening, benævnt servicebidrag, efter en konkret vurdering af de ydelser servicebidraget dækkede, ikke kunne anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a for de medlemmer, servicebidraget blev opkrævet hos.
Se også afsnittet om udgifter til arbejdsgiverforeninger og andre faglige sammenslutninger efter LL § 13.
Løbende årligt kontingent til foreninger og lignende
Eksempler på helt eller delvist godkendt fradrag
Erfagruppe, revisor - fradrag for udgift til kontingent
I TfS 1991, 335 LSR kunne en revisor fratrække sin udgift til kontingent til en erfagruppe som en driftsudgift, fordi han kun havde været medlem af og deltaget i erfagruppens møder for at ajourføre sin faglige viden. Se SL § 6. stk. 1, litra a, der udtrykkeligt nævner "vedligeholde".
Erfagruppe, bagermester - beskåret fradrag for udgift til kontingent
I TfS 1993, 162 LSR fik en bagermester efter en konkret vurdering kun fradrag som driftsudgift for en mindre del af kontingentudgifterne til en erfagruppe. Derimod blev fradrag nægtet for størstedelen af kontingentudgifterne, fordi kontingentet for denne del væsentligst var blevet brugt til mad og drikkevarer i forbindelse med møderne, og udgifterne blev dermed anset for private ikke fradragsberettigede udgifter efter SL § 6 in fine.
Arkitektforening mv. - fradrag for udgift til kontingent mv.
En selvstændigt erhvervsdrivende arkitekt kunne fratrække sine udgifter, dels til kontingent til arkitektforeningen, dels til præmie til en ansvarsforsikring, som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, selv om han var ophørt med at drive virksomhed mange år tidligere. Der var nemlig den fornødne tætte forbindelse mellem udgiften og driften af virksomheden.
Arkitekten var mange år inden blevet ansat i en kommune på det vilkår, at han samtidig skulle drive selvstændig erhvervsvirksomhed som arkitekt. Han var mange år senere fortsat ansat i kommunen, nu som bygningsinspektør, og var flere år tidligere ophørt med at drive selvstændig arkitektvirksomhed ved siden af sin ansættelse i kommunen. Alligevel var arkitekten gennem årene fortsat med at betale både udgifter til kontingent til arkitektforeningen samt præmie til ansvarsforsikringsselskabet, fordi han kunne risikere at blive holdt ansvarlig for sine eventuelle fejl ved et byggeri lang tid efter, at han havde udført sit arkitektarbejde.
Det fremgik nemlig nærmere af sagen, at ansvarsforsikringsselskabet opererede med et anmeldelseskriterium, så arkitekten kunne ifalde ansvar for et byggeri i det år, hvor en bygherre anmeldte en skade og ikke som tidligere, når skaden var opstået. Da forsikringsselskabet ikke ville dække opståede skader, medmindre arkitekten havde betalt forsikringspræmien også i det år, skaden blev anmeldt, blev han nødt til at fortsætte med at betale forsikringspræmierne. Samtidig betalte han kontingent for at være medlem af arkitektforeningen, fordi ansvarsforsikringsselskabet stillede dette som betingelse for at forsikre ham. Se LSRM 1982.26.LSR.
Selvstændigt erhvervsdrivende - udgift til kontingent til salgsforeninger (a.m.b.a.) - fradrag som driftsudgift
I SKM2009.122.SR bekræftede skatterådet, at en andelshavers udgifter til kontingent til en salgsforening (a.m.b.a.) kunne trækkes fra i andelshaverens virksomhed som en driftsomkostning.
Andelshaveren betalte kontingentet for at kunne sælge sine produkter. Se principperne i TfS 1987, 315 HRD, der (som nævnt nedenfor under indskud) anerkendte en udgift til et indskud i en indkøbsforening som en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi udgiften fandtes afholdt for at sikre virksomhedens hidtidige indkomst. Skatterådet fandt, at det gjaldt tilsvarende, når kontingentet vedrørte en salgsforening. I skatterådssagens aktuelle spørgsmål var der endog tale om et årligt tilbagevendende kontingent og ikke et indskud, hvilket yderligere bestyrker afgørelsens rigtighed.
Eksempler på nægtet fradrag
I følgende afgørelser er kontingentudgiften ikke anset for at være tilstrækkeligt nært knyttet til driften af erhvervsvirksomheden. I den første afgørelse var foreningens ydelse for generel, i den sidste for speciel.
xLandsforeningen G2, der var en videreførelse af foreningen G3
I SKM2019.393.BR blev medlemmer af et revisionsfirma nægtet fradrag for kontingent til medlemskab af foreninger under landsforeningen G2. Fradrag blev nægtet, fordi byretten ikke fandt det godtgjort, at indholdet i foreningerne var af erhvervsmæssig karakter. Retten fandt, at det af de fremkomne oplysninger fremgik, at der var tale om udgifter af privat karakter, og der ikke forelå en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelse af udgiften og indkomsterhvervelsen.x
Turistforening frisør - ej fradrag for udgift til kontingent
I TfS 1996, 250 VLD blev en frisørmester nægtet fradrag for sin udgift til kontingent til den lokale turistforening, fordi udgiften hverken blev anset for en reklameudgift eller en driftsudgift i øvrigt. Begrundelsen for afslaget var, at der ikke var nogen sammenhæng mellem kontingentudgiften og årets indkomst, og at den eventuelle reklameværdi, der kunne have ligget i adgangen til at placere visitkort og en beliggenhedsplan på turistkontoret, alene blev anset for et biprodukt og ikke det egentlige formål med medlemskabet.
Turistforeningen udgav en brochure, hvori der var et erhvervsregister, som nævnte frisørmesterens virksomhed. Ydermere havde frisøren tit sine visitkort liggende på bl.a. turistkontorets skranke, ligesom frisørforretningens beliggenhed fremgik af en plan i kontoret.
Lederforening bilforhandler - ej fradrag for udgift til kontingent
I LSRM 1976.51.LSR blev en bilforhandler nægtet fradrag for udgiften til kontingent til verdensorganisationen "Junior Chamber", fordi medlemskabet af foreningen ikke blev anset for at være af en sådan betydning for hans virksomhed, at dets udgifter kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger.
Organisationen optog kun ledere som medlemmer og havde som formål at uddanne gode ledere.
Indskud i foreninger og lignende
Som udgangspunkt anses erhvervsdrivendes indskud i bl.a. foreninger som betingelse for, at vedkommende kan drive erhverv, for en ikke fradragsberettiget etableringsudgift, der vedrører virksomhedens indkomstgrundlag og ikke dens drift. Se SL § 6 in fine. Typisk er der tale om en udgift, som den erhvervsdrivende får igen, hvis virksomheden sælges, eller han eller hun blot udtræder af foreningen.
Foderforening minkavler - ej fradrag for udgift til indskud i andelsfoderforening
I TfS 1989, 95 VLD blev en minkavlers udgift til indskud i en andelsfoderforening anset for en ikke fradragsberettiget etableringsudgift efter SL § 6 in fine.
Den erhvervsdrivende havde meldt sig ind i foderforeningen samtidig med, at han etablerede minkfarmen som et supplement til sin landbrugsdrift. Hertil kom, at minkavleren ikke måtte producere minkfoder på minkfarmen, og derfor kom andelsfoderforeningen ind i billedet.
I en anden konkret sag anerkendte Højesteret dog fradrag for udgiften til indskud i en forening og lagde i den forbindelse vægt på, at indskuddet til foreningen ikke repræsenterede en økonomisk omsætningsværdi, og indskuddet var nært knyttet til driften (bevare indtægten). Se TfS 1987, 315 HRD, som er nævnt umiddelbart nedenfor.
Fragtmandskørsel - udgift til indskud til indkøbsforening - fradrag som en driftsudgift
I TfS 1987, 315 HRD blev et vognmandsselskabs (fragtmandskørsel) udgifter til indskud i indkøbsforeningen Københavns Fragtmandshaller anset for en fradragsberettiget driftsomkostning, fordi formålet med medlemskabet var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst. Se SL § 6, stk. 1, litra a, der bl.a. nævner "at sikre indkomsten".
Foreningen betalte ikke indskuddet tilbage, hvis medlemmet meldte sig ud af foreningen, og at medlemmet kunne heller ikke sælge indskuddet til en køber.
Disse faktuelle oplysninger sammen med formålet med medlemskabet af foreningen har formentlig været afgørende for, at Højesteret har anerkendt indskuddet som en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a, frem for en ikke fradragsberettiget etableringsudgift efter SL § 6 in fine.
Se også afsnit C.C.2.2.1.4 Etableringsudgifter og herunder TfS 1987, 315 HRD.
Udgifter til arbejdsløshedsforsikringer er fradragsberettigede efter PBL § 49, stk. 1.
Se også afsnit C.A.10.4.1.1 om arbejdsløshedsforsikring.
LL § 13, stk. 1, stammer fra før fradrag var delt op i ligningsmæssige fradrag og fradrag i den personlige indkomst, så en selvstændigt erhvervsdrivendes og lønmodtagers skattemæssige værdi af et fradrag i udgangspunktet var den samme, alene afhængigt af indkomstens størrelse. Bestemmelsen er derfor ikke udformet på baggrund af de ændrede regler om diverse fradrags forskellige skattemæssig værdi, som blev indført midt i 1980´erne, herunder forskellen mellem en lønmodtagers og en selvstændigt erhvervsdrivendes fradragsværdi af en driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1987, 42 DEP.
Hvis man derfor ser bort fra denne problemstilling, udvider LL § 13, stk. 1, driftsomkostningsbegrebet, fordi den åbner mulighed for at fratrække udgifter til faglige kontingenter i forbindelse med indkomstopgørelsen, selv om udgifterne ikke anses for erhvervsmæssige. Det gælder særligt den egentlige kontingentdel, se nedenfor under afsnittet om uddybning af begreber, som er anvendt i litteratur og retspraksis mv.
Som udgangspunkt kan alle selvstændigt erhvervsdrivende fratrække udgifterne til arbejdsgiverforeninger og andre faglige sammenslutninger i forbindelse med indkomstopgørelsen efter LL § 13.
Herudover gælder LL § 13 også for lønmodtagere.
LL § 13 omfatter medlemskab af bl.a. faglige foreninger eller sammenslutninger for selvstændigt erhvervsdrivende, men også fagforeninger for lønmodtagere.
Bestemmelsen opregner følgende foreninger:
Andre faglige sammenslutninger.
Selvstændigt erhvervsdrivende kan fratrække udgifter til kontingent til arbejdsgiverforeninger og andre faglige sammenslutninger, som dog skal opfylde en række betingelser for at medlemmerne kan få fradrag:
Foreningen skal som hovedformål varetage medlemmernes fagligt økonomiske interesser
Foreningen skal opfylde sin indberetningspligt.
Efter LL § 13, stk. 1, skal foreningen have til hovedformål at varetage de økonomiske interesser for den erhvervsgruppe, som den skattepligtige tilhører.
Se SKM2017.327.HR. Afgørelsen vedrører indberetningspligt efter (dagældende) SKL § 8 T (nu videreført i SIL § 31), og stadfæster landsrettens afgørelse i SKM2016.618.ØLR. I afgørelsen fastslår Østre Landsret, og dette tiltrædes af Højesteret, at LL § 13 og SKL § 8 T på baggrund af deres indbyrdes sammenhæng måtte forstås således, at alene kontingentindbetalinger, der er fradragsberettiget efter LL § 13, er omfattet af indberetningspligten. Om fradragsretten er det anført, at fradragsretten er betinget af, at fagforeningen har til hovedformål at varetage de økonomiske interesser for den erhvervsgruppe, som den skattepligtige tilhører. Fradragsretten er ifølge forarbejderne til LL § 13 og SKL § 8 T knyttet til, at udgiften er afholdt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtiges løbende indkomst. Landsretten udtalte, at pensionsforholdene for H1's medlemmer endeligt var fastlagt ved pensioneringen, hvorfor medlemskabet ikke havde den fornødne sammenhæng med de pågældendes løbende indkomst. De pågældende medlemmer kunne endvidere ikke i relation til ligningslovens § 13 siges at tilhøre en erhvervsgruppe.
Opfyldelsen af sin indberetningspligt
Fradragsretten efter LL § 13, stk. 1, forudsætter også, at arbejdsgiverforeningen opfylder sin pligt efter SKL § 8 T til at indberette oplysninger til Skattestyrelsen om de indbetalinger, foreningen har modtaget fra hvert enkelt medlem i det foregående kalenderår. Se LL § 13, stk. 2.
SKL § 8 T er fra 1. januar 2019 erstattet af SIL § 31, der er en videreførsel af bestemmelsen. Ifølge SIL § 64, stk. 1, gælder skatteindberetningsloven dog ikke for indberetninger for kalenderåret 2018 eller tidligere år.
Fradragsværdi
Dette afsnit omhandler, hvorvidt den erhvervsdrivendes fradrag for udgifter til kontingent til en arbejdsgiverforening skal anses for et almindeligt driftsfradrag efter den generelle regel SL § 6, stk. 1, litra a, eller om kontingentudgifterne behandles som et ligningsmæssigt fradrag efter reglen i LL § 13, - eller måske en blanding.
Problematikken er kun relevant i de tilfælde, hvor foreningsmedlemmerne er erhvervsvirksomheder, der ejes og drives af fysiske personer. Derimod påvirkes foreningsmedlemmer, der er juridiske personer, fx selskaber, ikke økonomisk.
Se også afsnit C.B.3.5.2.2 om maskeret udbytte i ansættelsesforhold, i det tilfælde erhvervsvirksomheden drives i selskabsform, og selskabet har betalt hovedaktionærens/-anpartshaverens kontingent (udlodning eller lønaccessorium).
Hvis virksomheden ejes og drives af en fysisk person, reducerer et driftsfradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, eller et reklamefradrag efter LL § 8, stk. 1, den personlige indkomst. Se hovedreglen i PSL § 3, stk. 2, nr. 1.
Hvis udgiften og dermed fradraget bliver henført til LL § 13, behandles det som et ligningsmæssigt fradrag, der trækkes fra i den skattepligtige indkomst efter undtagelsen i PSL § 3, stk. 2, nr. 1, sidste led, der henviser til bl.a. LL § 13 om udgifter til kontingenter til arbejdsgiverforeninger og lignende.
I SKM2004.490.LSR måtte en alment praktiserende tandlæge, der var medlem af en tandlægeforening, kun trække udgiften til kontingentet fra som ligningsmæssigt fradrag, selv om medlemskab af foreningen var en forudsætning for, at tandlægen kunne indgå overenskomst med sygesikringen og dermed erhverve en væsentlig del af sin indkomst. Se PSL § 3, stk. 2, nr. 1, sidste led, jf. LL § 13.
Samme resultat ses i SKM2005.300.LSR. Sagen drejede sig om en alment praktiserende læge, der var medlem af en lægeforening, hvis medlemskab var afgørende for, at han kunne indgå overenskomst med sygesikringen og dermed tjene penge som læge. Også denne kunne kun fratrække udgiften til kontingentet som et ligningsmæssigt fradrag i den skattepligtige indkomst, til trods for at i hvert fald en del af udgiften var en driftsomkostning, og virksomheden blev drevet i virksomhedsordningen.
I ingen af sagerne sager anerkendte Landsskatteretten, at den erhvervsdrivende havde løftet bevisbyrden for, at undtagelsen PSL § 3, stk. 2, nr. 1, 2. led, jf. LL § 13 skulle fraviges. Hele fradraget blev derfor betragtet som et ligningsmæssigt fradrag efter LL § 13.
Dog kan den selvstændigt erhvervsdrivende under visse betingelser fratrække den del af kontingentudgiften, der er erhvervsmæssig, som driftsudgift i den personlige indkomst efter PSL § 3, stk. 2, nr. 1, jf. SL § 6, litra a.
Den eneste dokumentation eller sandsynliggørelse, som Skattestyrelsen accepterer, er, at arbejdsgiverforeningen ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst har opdelt de modtagne kontingentindbetalinger i en del, som har dækket erhvervsmæssige formål og i en resterende del, som er gået til ikke erhvervsmæssige aktiviteter. Se TfS 1987, 42 DEP og SD-cirkulære 1989-2. Opdeling i ikke erhvervsmæssige formål skal også afspejles i foreningens indberetning til Skattestyrelsen efter SKL § 8 T (nu SIL § 31). Derimod accepteres anden dokumentation eller sandsynliggørelse ikke, fx fra foreningsmedlemmerne. Se SKM2004.490.LSR og SKM2005.300.LSR, der begge er nævnt ovenfor.
fratrække den del af sit kontingent, som foreningen har brugt til ikke erhvervsmæssige formål, i sin skattepligtige indkomst som et ligningsmæssigt fradrag. Se LL § 13. Se TfS 1987, 42 DEP og SD-cirkulære 1989-2.
Uddybning af begreber, som er anvendt i litteratur og retspraksis mv.
Der forekommer i retspraksis og litteratur, som vedrører LL § 13, en række begreber, hvis indhold uddybes og forklares i dette afsnit.
Ikke erhvervsmæssige ydelser
Erhvervsmæssige ydelser
Elementer i en selvstændigt erhvervsdrivendes faglige kontingent.
Ikke erhvervsmæssige ydelser:
Begrebet omfatter ydelser, der har følgende formål:
At varetage fagligt økonomiske interesser for medlemmerne, se beskrivelsen ovenfor, og
At varetage andre formål, der tjener medlemmerne såsom
administration og tilskud til ferie
tilskud til avisdrift
tilskud til politisk virksomhed i Danmark.
Se TfS 1994, 348 DEP.
Efter LL § 13 kan såvel selvstændigt erhvervsdrivende mv. som lønmodtagere fratrække kontingentudgifter til disse formål, men kun som et ligningsmæssigt fradrag.
Erhvervsmæssige ydelser:
De skal bruges og skal være nødvendige for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed.
Begrebet er sammenfaldende med de ydelser, hvis udgifter berettiger til et driftsfradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Efter LL § 13 kan udgifter såvel til ikke erhvervsmæssige som til erhvervsmæssige ydelser, fratrækkes som ligningsmæssige fradrag.
Kun i de tilfælde, hvor fagforeningen, arbejdsgiverforeningen har opdelt kontingentindbetalingerne i en erhvervsmæssig og en ikke erhvervsmæssig del, kan selvstændigt erhvervsdrivende fratrække den erhvervsmæssige del af deres faglige kontingent som en driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, med fradrag i den personlige indkomst til følge. Den ikke erhvervsmæssige del kan fortsat trækkes fra som et ligningsmæssigt fradrag i den skattepligtige indkomst efter LL § 13, stk.1. Se TfS 1987, 42 DEP og SD-cirkulære 1989-2.
Elementer i en selvstændigt erhvervsdrivendes faglige kontingent:
Egentligt kontingent
Bidrag til kollektiv garantiforsikring.
Se TfS 1987, 42 DEP.
Den del af medlemmets kontingentbetaling, der går til det såkaldt egentlige kontingent, dækker stort set de ikke erhvervsmæssige ydelser, som er nævnt ovenfor.
Servicebidrag og bidrag til kollektiv garantiforsikring anses begge for erhvervsmæssige ydelser og svarer dermed til driftsudgifter. Den selvstændigt erhvervsdrivende kan dog alene fratrække disse som driftsudgifter i sin personlige indkomst, hvis foreningen i sit regnskab har opdelt medlemmets kontingentindbetalinger i en erhvervsmæssig og en ikke erhvervsmæssig del. I modsat fald kan udgiften kun trækkes fra i den skattepligtige indkomst som et ligningsmæssigt fradrag.
Se også afsnit C.A.4.3.1.3 om fagforeningskontingent og arbejdsløshedsforsikring, der vedrører lønmodtagere.
Afgørelsen vedrører indberetningspligt efter SKL § 8 T. Østre Landsret fastslog i afgørelsen, at det alene er kontingentbetalinger, der er fradragsberettigede efter LL § 13, som er omfattet af indberetningspligten i SKL § 8 T. Det fremgår af LL § 13, at fradrag for fagforeningskontingent er betinget af, at fagforeningen har til hovedformål at varetage de økonomiske interesser for den erhvervsgruppe, som den skattepligtige hører. Fradragsretten er ifølge forarbejderne til LL § 13 og SKL § 8 T knyttet til, at udgiften er afholdt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtiges løbende indkomst. Ved indførelsen af den fulde fradragsret for kontingenter til fagforeninger blev der lagt vægt på, at medlemskab af en faglig sammenslutning praktisk talt altid må anses som en nødvendighed for udøvelsen af det pågældende medlems erhverv.
Landsretten udtalte, at pensionsforholdene for H1's medlemmer, som ikke er tjenestemænd, endvidere er endeligt fastlagt ved pensioneringen, hvorfor medlemskabet ikke har den fornødne sammenhæng med de pågældendes løbende indkomst. De pågældende medlemmer kan endvidere ikke i relation til LL § 13 siges at tilhøre en erhvervsgruppe.
H1 var ikke indberetningspligtig af kontingenter fra pensionistmedlemmer, da H1's hovedformål i forhold til pensionistmedlemmerne ikke var at varetage disses økonomiske interesser, og pensionistmedlemmerne opfyldte derfor ikke betingelserne for fradrag efter LL § 13.
Dommen stadfæster SKM2016.618.ØLR.
Indberetningspligten fremgår nu af SIL § 31.
Et vognmandsselskabs (fragtmandskørsel) udgifter til indskud i en indkøbsforening blev anset for en fradragsberettiget driftsomkostning, fordi formålet med medlemskabet var at sikre virksomhedens hidtidige indkomst. Se SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2009.122.SR henviser til principperne i afgørelsen.
En minkavlers udgift til indskud i en andelsfoderforening var ikke en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, men en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift efter SL § 6 in fine.
TfS 1996, 250 VLD
En frisørmesters udgift til kontingent til den lokale turistforening blev ikke anset for fradragsberettiget, hverken som reklameudgift eller driftsudgift i øvrigt.
xSKM2019.393.BRx
Sagen angik, om sagsøgerens betalinger af kontingent mv. til to afdelinger af foreningen G1 var fradragsberettigede.
Sagsøgeren gjorde gældende, at udgifterne alene var afholdt af kommercielle hensyn, idet virksomheden tiltrak og fastholdt kunder gennem medlemskabet.
For kontingent til den ene afdeling fandt retten det ikke godtgjort, at aktiviteterne havde erhvervsmæssig karakter og fremhævede desuden, at kontingent mv. alene havde dækket udgifter af privat karakter. For kontingent til den anden afdeling fandt retten, at aktiviteterne havde social karakter, mens kontingent mv. blev anvendt til at dække udgifter, der havde privat karakter. Retten fandt desuden, at medlemskaberne havde et klart og tydeligt formål af privat karakter, og at sagsøgeren ikke havde påvist en konkret erhvervsmæssig begrundelse for at afholde udgifterne.
Idet udgifterne alene dækkede egne udgifter til måltider, fornøjelser, rejser, mv. og ikke havde karakter af kommerciel gæstfrihed, kunne udgifterne heller ikke fradrages som repræsentationsudgifter.
En alment praktiserende læge fik ikke anerkendt nogen del af sin udgift til kontingent til en lægeforening som fradragsberettiget driftsudgift, men alene som et ligningsmæssigt fradrag efter LL § 13, fordi foreningen ikke fordelte sine udgifter i en erhvervsmæssig og en ikke erhvervsmæssig del.
En selvstændigt praktiserende tandlæge fik ikke anerkendt nogen del af sin udgift til kontingent til tandlægeforening som en fradragsberettiget driftsudgift, men alene som et ligningsmæssigt fradrag efter LL § 13, fordi foreningen ikke fordelte sine udgifter i en erhvervsmæssig og en ikke erhvervsmæssig del.
TfS 1993, 162 LSR
En bagermester blev nægtet driftsfradrag for den del af sine kontingentudgifter til medlemskab af en erfagruppe, som var blevet brugt til mad og drikkevarer i forbindelse med møder i erfagruppen. Disse udgifter blev anset for private, ikke-fradragsberettigede udgifter efter SL § 6 in fine.
En revisors udgift til kontingent til en erfagruppe blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift, som blev anvendt til at vedligeholde revisorens faglige viden.
LSRM 1982.26.LSR
En selvstændigt erhvervsdrivende arkitekt kunne fratrække sine udgifter dels til kontingent til arkitektforeningen, dels til præmie til en ansvarsforsikring, som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, selv om han var ophørt med at drive arkitektvirksomhed mange år tidligere.
LSRM 1976.51.LSR
En bilforhandler blev nægtet fradrag for udgiften til kontingent til verdensorganisationen "Junior Chamber", fordi medlemskabet af foreningen ikke blev anset for at være af en sådan betydning for bilvirksomheden, at udgiften til kontingentet kunne anses for en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, at medlemmer af en arbejdsgiversammenslutning kunne fratrække en del af kontingentet, benævnt servicegebyr, som en driftsomkostning - alene fordi det var benævnt servicegebyr.
Servicegebyret dækkede de ydelser, som sammenslutningen ydede til medlemmerne med henblik på den overordnede fastlæggelse af ansættelsesstruktur, løn og arbejdsvilkår inden for branchen. Desuden blev der ydet rådgivning i forbindelse med indgåelse af de konkrete ansættelseskontrakter m.v. hos medlemmerne samt tilbudt tvistløsning ved ansættelsesretlige tvister.
Efter en konkret vurdering af de enkelte ydelser anså Skatterådet disse for at være af fagforeningsmæssig karakter og dermed fradragsberettigede efter LL § 13.
Skatterådet kunne således ikke bekræfte, at servicegebyret eller dele af dette var fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a, som en driftsomkostning for arbejdsgivermedlemmerne.
Skatterådet kunne derimod bekræfte, at servicegebyret kunne anses for at være af fagforeningsmæssig karakter og derfor omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 4.
En andelshavers udgifter til kontingent til en andelsforening (salgsforening) blev anset for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Andelshaveren betalte kontingentet for at kunne sælge sine produkter.
TfS 1987, 315 HRD og dens principper har fundet analog anvendelse i skatterådssagen.
TfS 1987, 42 DEP
En selvstændigt erhvervsdrivende kan som driftsudgift efter SL § 6 a fratrække den erhvervsmæssige del af udgifterne til et kontingent til en arbejdsgiverforening efter LL § 13, hvis foreningen selv har opdelt kontingentet i en erhvervs- og en ikke erhvervsmæssig del. Den ikke erhvervsmæssige del, kan fratrækkes som et ligningsmæssigt fradrag efter LL § 13

matches:
in fine
in fine
in fine
Højesteret
Højesteret
in fine
in fine
in fine


text:
Knap hver fjerde nye advokat med møderet for Højesteret er kvinde
Mens Norge tog et markant skridt mod ligestilling sidste år, står udviklingen i Danmark stille, når det gælder advokater, som får grønt lys til at møde ved landets øverste domstol. Et problem for både samfund og advokater, mener forbundsformand.
Klart flest mandlige advokater får hvert år lov til at betræde de bonede gulve i landets øverste og fornemmeste instans. Foto: Jesper Mortensen
Offentliggjort: 07.07.20 kl. 11:02
For første gang nogensinde var der sidste år flere kvinder end mænd, der opnåede møderet for Højesteret i Norge.
Herhjemme rykker nålen sig ikke, viser en opgørelse, som AdvokatWatch har foretaget ved at gennemgå en liste over de advokater, der har fået møderet for Højesteret i løbet af det sidste årti – fra 2010-2019.
I snit er omkring knap hver fjerde advokat, der får den prestigefyldte udmærkelse, en kvinde. Sidste år udgjorde kvindelige advokater 24,2 pct. af den samlede flok på 66 advokater, der fik grønt lys til at møde ved landets øverste domstol.
Tallene kommer ikke bag på Mathias Krarup, der er formand for Djøf Advokat.
"Men det er alligevel rammende at se det sort på hvidt," siger han til AdvokatWatch.
I alt har 498 advokater fået møderet for Højesteret i Danmark i løbet af de sidste ti år – 383 mænd og 115 kvinder. Andelen af kvinder udgør 23,1 pct., hvilket svarer til knap hver fjerde.
Det er problematisk, mener formanden for Djøf Advokat.
"Det er et problem for advokaterne, fordi det tyder på, at det er svært at nå dertil, hvor man får møderet for Højesteret, og det lader til, at karrierevejen dertil er sværere tilgængelig, hvis man er kvinde, og det er meget ærgerligt," siger Mathias Krarup.
"Det kan også være et problem for samfundet, fordi vi har brug for en mangfoldig skare af procedører til at kunne tjene samfundet bedst muligt, så der er dygtige procedører og advokater, der kan bistå alle slags klienter i alle former for retsforhold," tilføjer han.
29 advokater, som har fået møderet for Højesteret i perioden, figurerer ikke i opgørelsen. Det skyldes, at de ikke længere er aktive og således ikke findes i Advokatsamfundets system, oplyser brancheorganisationen.
Nye advokater med møderet for Højesteret – år for år fra 2010-2019
I alt: 66
Mænd: 50
Kvinder: 16
Andel kvinder: 24,2 pct.
I alt: 51
Mænd: 39
Kvinder: 12
Andel kvinder: 23,5 pct.
Mænd: 40
Andel kvinder: 21,6 pct.
Andel kvinder: 21,2 pct.
Mænd: 36
Andel kvinder: 14,3 pct.
Mænd: 32
Andel kvinder: 27,3 pct.
Andel kvinder: 26,4 pct.
I alt: 50
Andel kvinder: 28 pct.
Kvinder: 15
Andel kvinder: 31,9 pct.
Mænd: 38
Andel kvinder: 9,5 pct.
Mænd: 383
Kvinder: 115
Andel kvinder: 23,1 pct.
Kilde: Liste over advokater, der har fået møderet for Højesteret år for år fra 2010-2019, som Advokatsamfundet har udarbejdet for AdvokatWatch.
I Norge, hvor i alt 234 advokater er blevet udstyret med titlen i det forgangne årti, udgør andelen af kvinder ifølge det norske medie Advokatbladet 18 pct. Sidste år trumfede kvinderne dog mændene hos vores nordiske naboer med 13 tilladelser mod 12.
I slutningen af maj oplyste Advokatsamfundet, at der i alt er 6683 advokater i Danmark. 4241 af dem er mænd, mens 2442 er kvinder. Det vil sige, at lidt over en tredjedel af den danske advokatstand består af kvinder.
Skæv kønsfordeling i toppen
På den baggrund er det måske ikke overraskende, at mandlige advokater fylder mest i statistikkerne i vores juridiske andedam, men i forhold til det samlede billede ligger andelen af kvinder altså lavere, når det handler om at få foden indenfor i landets fornemmeste retssal.
For at finde forklaringen kan man ifølge formanden for Djøf Advokat blot kaste blikket på toppen i advokatfirmaerne, hvor det er kendt, at kvinderne er underrepræsenterede.
"Det er typisk mere erfarne advokater, der får møderet for Højesteret, og de vil typisk være en del af partnerkredsen, og kønsfordelingen i partnerkredsene på de danske advokatkontorer er de facto skæv rigtig mange steder," siger Mathias Krarup.
Ifølge en opgørelse, som AdvokatWatch lavede i efteråret, er 14 pct. af partnerne i de ni største advokathuse kvinder, og en optælling af de partnerudnævnelser, der kom omkring årsskiftet, viste, at omkring én ud af fire nye partnere var en kvinde.
Ser man på dommerne i Højesteret, er kønsfordelingen også skæv. Her er 14 ud af 18 dommere mænd.
Sammen med en række andre topchefer i dansk erhvervsliv skrev Martin André Dittmer, managing partner hos Gorrissen Federspiel, for nylig under på et ligestillingsløfte, mens Martin Lavesen, managing partner hos DLA Piper, er blandt 25 erhvervsledere i et nyt mangfoldighedsudvalg, som Dansk Industri har nedsat.
"Når man har møderet for Højesteret, har man bevis på, at man er trænet i kamp"
Dansk Industri udpeger DLA-chef til nyt mangfoldighedsudvalg
Ny Kammeradvokat-chef savner ligestilling: "Det er en falliterklæring"
Gorrissen Federspiel-topchef skriver under på ligestillingsløfte

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Vandselskaberne sejrer i Højesteret
Højesteret har afsagt domme i de to prøvesager (Hvidovre Vand og Hjørring Vand) vedrørende fastsættelse af de skattemæssige indgangsværdier for vandselskaber. Højesteret finder, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvordan aktiverne skal værdiansættes. SKATs (nu Skattestyrelsen) værdiansættelsesmetode er dermed underkendt.
Højesteret har den 8. november 2018 afsagt domme i de to prøvesager vedrørende spørgsmålet om fastsættelse af de skattemæssige indgangsværdier for vandselskabers aktiver i forbindelse med vandselskabernes overgang til skattepligt.
De to prøvesager vedrører Hjørring Vandselskab A/S og Hvidovre Vand A/S' værdiansættelse af selskabernes skattemæssige afskrivningsgrundlag for indkomståret 2007, hvor kommunerne udskilte deres vandforsynings- og spildevandsaktiviteter.
Af Højesterets begrundelse fremgår, at Højesteret lægger til grund, at der ikke findes et marked for handel med vandforsyningsvirksomheder, ligesom der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner, som kan danne grundlag for en værdiansættelse. Videre anfører Højesteret, at den af SKAT (nu Skattestyrelsen) anvendte DCF-model ("dicsounted cash flow") ikke udgør et egnet grundlag for værdiansættelsen.
For vandforsyningsselskaber medfører forsyningspligten og "hvile i sig selv"-princippet, at der ifølge Højesteret må foretages en skattemæssig værdiansættelse baseret på, hvad værdien af aktierne må skønnes at være for vandselskabet. Ved dette skøn kan der efter Højesterets opfattelse tages hensyn til, hvad det under markedsmæssige betingelser vil koste for et vandselskab at overtage allerede eksisterende aktiver, ligesom det kan være et element, at kommunen, som den sælgende part, ikke har noget at bruge aktiverne til efter overdragelse af forsyningspligten.
Højesteret finder på baggrund af ovenstående, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genafskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvordan aktiverne kan værdiansættes skattemæssigt.
Det må forventes, at Højesterets præmisser i prøvesagerne også vil danne grundlag for værdiansættelsen for andre vandselskaber, herunder for den store mængde sager, som er indbragt for Landsskatteretten.
Resultatet af Højesterets dom er selvfølgelig en stor glæde for alle vandselskaber, men der venter nu et stort arbejde med at sikre, at Skattestyrelsen får indarbejdet konsekvenserne af Højesterets afgørelse i de skattemæssige opgørelser, ligesom skatte- og regnskabsmæssige konsekvenser af tilbagebetaling af betalte skatter med tillæg af renter, regulering af udskudt skat, optimering af indkomst for selskaber, som indgår i sambeskatning mv., også skal vurderes.
Tlf: 3945 9574
© 2018 - Mon Dec 10 18:23:18 UTC 2018 PwC. Alle rettigheder forbeholdes. PwC refererer til PwC netværket og/eller et eller flere af dets medlemsfirmaer, hvor hver enkelt virksomhed er en særskilt juridisk enhed. Se www.pwc.com/structure for yderligere detaljer.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.1.3.2.6 Kunstnerisk virksomhed. Afgrænsningen mellem erhvervsmæssig virksomhed og ikke erhvervsmæssig virksomhed
Dette afsnit beskriver praksis om, hvornår kunstnerisk virksomhed anses for at være selvstændig erhvervsvirksomhed.
Hvornår er kunstnerisk virksomhed erhvervsmæssig virksomhed?
C.C.2.2.2.21 om kunstneres fradrag for udgifter.
Ved kunstnerisk virksomhed er den personlige indsats det væsentligste aktiv, og der vil typisk være en glidende overgang fra, at virksomheden anses for at være hobbyvirksomhed til, at virksomheden anses for at være erhvervsmæssig virksomhed. I praksis er der bl.a. lagt vægt på virksomhedens omfang, om kunstneren har deltaget i udstillinger samt på den uddannelsesmæssige baggrund. Kunstneres virksomhed skal leve op til de sædvanlige kriterier for erhvervsmæssig virksomhed (intensitetskriteriet og rentabilitetskriteriet) for at blive anset for erhvervsmæssig. Dette er fastslået ved nedennævnte højesteretsdomme SKM2013.241.HR og SKM2013.534.HR.
I dommen SKM2013.241.HR har Højesteret anset en kunstners virksomhed som ikke erhvervsmæssig. Retten udtalte, at det følger af de sædvanlige skatteretlige kriterier for erhvervsmæssig virksomhed, at virksomheden dels må have et vist omfang, dels må være etableret med udsigt til at opnå en fortjeneste, der står i et rimeligt forhold til den investerede kapital og arbejdsindsats. I administrativ praksis lægges der ved vurderingen af, om disse kriterier er opfyldt ved kunstnerisk virksomhed, vægt på, at den personlige indsats er det væsentligste aktiv, og at der typisk vil være en glidende overgang fra, at virksomheden anses for at være hobbyvirksomhed til, at virksomheden anses for at være erhvervsmæssig. Som følge af de særlige forhold, der gør sig gældende for kunstnervirksomhed, kan der således oftere end ellers være tvivl om, hvorvidt der ved virksomheden opnås eller er udsigt til at opnå et rimeligt vederlag for kunstnerens arbejdsindsats i virksomheden. I administrativ praksis er der i sådanne tvivlstilfælde bl.a. blevet lagt vægt på virksomhedens omfang, om kunstneren har deltaget i udstillinger samt på kunstnerens faglige baggrund.
Kunstneren modtog en livsvarig ydelse fra Statens Kunstfond. Ydelsen gives uden modydelse og udgør ikke honorar for konkrete arbejder eller produkter. Når tildelingen af ydelsen er besluttet, udbetales ydelsen således uden nogen sammenhæng med, hvilke kunstneriske aktiviteter modtageren måtte udføre. Højesteret fandt, at ydelsen derfor ikke kan anses som en indtægt, der er erhvervet i kunstnervirksomheden.
Af den grund kunne de udgifter i kunstnervirksomheden, som ellers ville kunne rummes i indtægten i form af den livsvarige ydelse, ikke trækkes fra. Da den livsvarige ydelse ikke kunne medregnes ved opgørelsen af virksomhedens resultat, var der tale om underskud.
Retten fandt, at kunstnerens selvstændige virksomhed ikke levede op til de sædvanlige kriterier for erhvervsmæssig virksomhed (intensitetskriteriet og rentabilitetskriteriet). Retten fandt således, at kunstnervirksomheden ikke blev drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste i forhold til hans arbejdsindsats. Virksomheden kunne derfor ikke anses for erhvervsmæssig. Der blev ved vurderingen set bort fra, at et museum senere havde planer om at købe kunstnerens samling, og fra, at han havde modtaget andre hædersbevisninger og legater. Det kunne desuden ikke føre til et andet resultat, at skatteyderen var en fagligt kompetent og anerkendt kunstner, og at han havde deltaget på adskillige udstillinger mv. Da der ikke var tale om erhvervsmæssig virksomhed, kunne underskuddet ikke trækkes fra jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
I dommen SKM2013.534.HR gentog Højesteret sin henvisning fra SKM2013.241.HR til de sædvanlige skatteretlige kriterier og tilføjede, at det endvidere må tages i betragtning, at indtægterne kan være stærkt svingende fra år til år.
Højesteret anså herefter kunstnervirksomheden for ikke erhvervsmæssig bedømt ud fra de sædvanlige skatteretlige kriterier.
Hovedspørgsmålet i sagen var, om rentabilitetskriteriet var opfyldt. Retten fandt i den forbindelse, at der ikke var grundlag for at tage kunstnerens lønindtægt i betragtning ved bedømmelsen af rentabiliteten, idet hans kunstnervirksomhed ikke var en forudsætning for den pågældende stilling.
Der kunne heller ikke lægges vægt på kunstnerens mail-artsamling, allerede fordi det ikke var godtgjort, at den havde en økonomisk værdi, som havde betydning for, om rentabilitetskravet var opfyldt.
Efter oplysningerne om indtægter og udgifter i kunstnervirksomheden gennem årene fandt retten, at denne ikke opfyldte rentabilitetskravet, idet den ikke blev drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste i forhold til arbejdsindsatsen. Retten bemærkede, at der i nogle af årene havde været beskedne overskud, men at disse skyldtes, at den kunststøtte, som blev modtaget i disse år, angik projekter, hvortil der også i de følgende år blev afholdt udgifter. Retten henviste til de samlede betydelige underskud over årene, og fandt derfor, at virksomheden ikke kunne anses for erhvervsmæssig.
Højesteret tilføjede, at det under de anførte omstændigheder ikke kunne føre til et andet resultat, at kunstneren var en fagligt kompetent, dygtig og anerkendt kunstner, og at han havde deltaget i adskillige udstillinger.
SKM2013.534.HR Ikke erhvervsmæssig virksomhed.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en kunstner drev selvstændig virksomhed i skattemæssig forstand.
Højesteret fastslog, at vurderingen af, om den kunstneriske virksomhed var erhvervsmæssig, skulle foretages efter de sædvanlige skatteretlige kriterier, selvom skatteyderen måtte anses som en anerkendt kunstner.
Efter oplysningerne om indtægter og udgifter i kunstnervirksomheden gennem årene fandt retten, at virksomheden ikke opfyldte rentabilitetskravet, idet den ikke blev drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste i forhold til arbejdsindsatsen. Retten bemærkede i den forbindelse, at beskedne overskud i nogle år, skyldtes kunststøtte til projekter, som medførte udgifter i de følgende år. Det samlede underskud i perioden fra 3003 til 2009 udgjorde 365.000 kr. Virksomheden havde også betydelige underskud i perioderne fra 1997 til 2002 og fra 2010 til 2012.
(Skatteministeriet havde i forbindelse med skriftvekslingen bl.a. anerkendt, at et tilskudsbeløb fra Kunststyrelsen skulle regnes med ved opgørelsen af det økonomiske resultat af den kunstneriske (hobby)virksomhed.)
Dommen stadfæster SKM2011.450.ØLR.
Se også SKM2013.241.HR.
SKM2013.241.HR Ikke erhvervsmæssig virksomhed.
En kunstner modtog en livsvarig ydelse fra Statens Kunstfond. Ydelsen gives uden modydelse og udgør ikke honorar for konkrete arbejder eller produkter. Når tildelingen af ydelsen er besluttet, udbetales ydelsen således uden nogen sammenhæng med, hvilke kunstneriske aktiviteter modtageren måtte udføre. Højesteret fandt, at ydelsen derfor ikke kan anses som en indtægt, der er erhvervet i kunstnervirksomheden.
Af den grund kunne de udgifter i kunstnervirksomheden, som ellers ville kunne rummes i indtægten i form af den livsvarige ydelse, ikke trækkes fra.
Da den livsvarige ydelse ikke kunne medregnes ved opgørelsen af virksomhedens resultat, var der tale om underskud.
Kunstnerens selvstændige virksomhed levede ikke op til de sædvanlige kriterier for erhvervsmæssig virksomhed (intensitetskriteriet og rentabilitetskriteriet).
Retten fandt således, at kunstnervirksomheden ikke blev drevet med udsigt til at opnå en rimelig fortjeneste i forhold til hans arbejdsindsats. Virksomheden kunne derfor ikke anses for erhvervsmæssig. Der blev ved vurderingen set bort fra, at et museum senere havde planer om at købe kunstnerens samling, og fra, at han havde modtaget andre hædersbevisninger og legater.
Det kunne desuden ikke føre til et andet resultat, at skatteyderen var en fagligt kompetent og anerkendt kunstner, og at han havde deltaget på adskillige udstillinger mv.
Da der ikke var tale om erhvervsmæssig virksomhed, kunne underskuddet ikke trækkes fra jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
Dommen stadfæster SKM2011.364.VLR.
Se også SKM2013.534.HR.
TfS 1996, 177 VLD
Erhvervsmæssig virksomhed. Dødsbo efter kunstmaler. Salg af malerier. Ikke SL § 5 a.
Et dødsbo efter en uddannet snedker, der i en årrække havde malet et større antal malerier, blev anset for at være indkomstskattepligtigt efter SL § 4, af et beløb, som var opnået ved salg af 53 malerier og ved udlæg efter vurdering af 94 malerier.
Retten henviste til, at kunstmaleren havde deltaget i udstillinger, modtaget legater og solgt malerier, selvom det var i begrænset omfang.
Skattepligten af vederlaget for kunstnerisk virksomhed efter SL § 4, stk. 1, litra a, var ikke begrænset til kunstnerisk virksomhed udført i umiddelbar tidsmæssig forbindelse med vederlæggelsen.
Indtægten var ikke undtaget fra beskatning efter SL § 5 om privat indbo.
Stadfæster TfS 1991, 409 LSR.
Flere aktiviteter. Fradrag i hobbyindtægt.
Virksomhedens underskud i 2005 i forbindelse med aktiviteterne kunne derfor ikke trækkes fra i anden indkomst.
Kunstneren havde været ansat som timelærer på kunstskolen, men det var ikke en betingelse for ansættelsen, at hun udøvede erhvervsmæssig virksomhed som kunstner, kun at hun var udøvende kunstner. Derfor fandt retten det ikke godtgjort, at der var en så nær og direkte sammenhæng mellem hendes kunstneriske virksomhed og hendes ansættelse på kunstskolen, at de samlede aktiviteter kunne anses som én virksomhed. Virksomheden, eksklusiv undervisningen, levede ikke op til kravene om, at en virksomhed for at blive anset for at være erhvervsmæssig i skattemæssig forstand dels skal have et vist omfang, dels skal være etableret med udsigt til at opnå en fortjeneste, der står i et rimeligt forhold til den investerede kapital og til arbejdsindsatsen.
Skatteministeriet havde under sagen anerkendt, at en bogudgivelse i 2006 havde den fornødne tilknytning til den kunstneriske virksomhed. Indtægterne skulle derfor regnes med ved opgørelsen af virksomhedens indtægter i det pågældende år.
Da virksomhedens underskud kunne rummes i indtægten fra bogsalget, blev det anerkendt, at underskuddet kunne trækkes fra i den personlige indkomst for 2006.
En billedkunstner blev anset for at være selvstændigt erhvervsdrivende i indkomstårene 2010-2012.
Landsskatteretten lagde vægt på, at der var realiseret overskud i de efterfølgende år.
En livsvarig kunstnerydelse kunne ikke medregnes ved opgørelsen af virksomhedens resultat, jf. SKM2013.241.HR.
Erhvervsmæssig virksomhed. Kunstner.
En billedkunstner blev anset for at drive erhvervsmæssig virksomhed.
Ikke erhvervsmæssig virksomhed. Komponist.
Landsskatteretten fandt, at en komponist ikke drev selvstændig erhvervsmæssig komponistvirksomhed.
Retten lagde vægt på, at virksomheden ikke kunne anses for at være drevet med udsigt til at opnå en rimelig indtjening.
Kun indtægter i form af afgifter fra KODA vedrørte komponistvirksomheden.
Livsvarig ydelse fra Statens Kunstfond og et årligt legat fra KODA var ikke modydelser for konkrete arbejder udført af klageren og var derfor ikke indkomst ved selvstændig erhvervsvirksomhed. Disse indtægter skulle derfor ikke regnes med til virksomhedens resultat.
TfS 1989, 656 LSR
Kunstmaler. Erhvervsmæssig virksomhed.
En kunstmaler blev anset for at drive erhvervsmæssig virksomhed.
hun var uddannet på Kunstakademiet
hun var medlem af en anerkendt kunstnersammenslutning
hun havde modtaget legater fra Statens Kunstfond flere gange
virksomheden havde givet overskud de seneste år.
LSRM 1978, 153 LSR
Billedvævning. Erhvervsmæssig virksomhed.
En kunstners virksomhed i forbindelse med billedvævning mv. blev anset for at være erhvervsmæssig.
Kunstneren var uddannet på Kunstindustriskolen i København, på forskellige kunstskoler i Paris og på en malerskole. Hun havde flere gange udstillet på Charlottenborg-udstillingen og Kunstnernes efterårsudstilling og havde haft udstillinger på kendte museer og gallerier i udlandet, herunder en 18 måneder lang udstillingsrække i USA.
Hun solgte arbejder til offentlige og private samlinger både i Danmark og i udlandet.