text:
Højesteret: Vejstribekonsortium var i strid med konkurrencereglerne
EU- og konkurrenceforhold 10. december 2019
Jesper Kaltoft Partner 72273569
Asbjørn Dalum Andersen Advokat 72273398
Det var i strid med konkurrencereglerne, at to af landets største vejmarkeringsvirksomheder gik sammen i et konsortium og afgav fælles bud på Vejdirektoratets udbud af tre delkontrakter vedrørende vejmarkering i distrikterne Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden. Det fastslår Højesteret i sin dom af 27. november 2019.
Højesteret omgør dermed Sø- og Handelsrettens afgørelse af 27. august 2018, der ophævede Konkurrencerådets afgørelse af 24. juni 2015, som var stadfæstet ved Konkurrenceankenævnets afgørelse af 11. april 2016, idet Sø- og Handelsretten fandt, at konkurrencemyndighederne ikke havde løftet bevisbyrden for, at konsortiet var ulovligt.
Højesterets dom understreger vigtigheden af, at der foretages en konkurrenceretlig vurdering ved indgåelse af konsortier. Der er imidlertid fortsat gode muligheder for at indgå konsortieaftaler.
Den 11. marts 2014 indgik to af landets største virksomheder inden for vejmarkering en aftale om at danne et konsortium. Formålet med samarbejdet var at afgive et samlet tilbud på tre delkontrakter udbudt af Vejdirektoratet.
Udbuddet vedrørte vejmarkering i tre distrikter (Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden). Der var tale om et genudbud, og udbuddet var konstrueret således, at det var muligt for de bydende virksomheder at afgive tilbud på ét eller flere af de tre distrikter, og ved afgivelse af bud på flere distrikter var det muligt at tilbyde en samlet rabat. Tildelingskriteriet var laveste pris.
Vejdirektoratet havde på baggrund af anbefalinger fra McKinsey forsøgt at tiltrække tilbud fra udenlandske virksomheder, dels ved ovennævnte model, hvor der kunne afgives tilbud på én eller flere delkontrakter (distrikter), og dels ved at foretage besøg hos potentielle tilbudsgivere i såvel Norge som Sverige.
Udover konsortiet deltog to andre virksomheder i udbuddet. Den ene virksomhed var billigst i distrikt Syddanmark, mens den anden var billigst i distrikt Sjælland. Konsortiet bød på alle tre distrikter og var den eneste, der bød på distrikt Hovedstaden. Derudover tilbød konsortiet - i overensstemmelse med udbudsmaterialet - en rabat, såfremt konsortiet vandt mere end ét distrikt. Konsortiet vandt alle tre distrikter, da prisen, inklusiv en rabat på 20 %, samlet var den billigste pris for de tre distrikter.
Som en del af konsortieaftalen havde de to vejmarkeringsvirksomheder aftalt, hvordan distrikterne skulle fordeles mellem parterne, såfremt de vandt udbuddet (et eller flere distrikter). Hvis kun ét distrikt blev vundet, havde parterne aftalt en kompensationsordning for den part, der ikke skulle arbejde på distriktet. Konsortieaftalen indeholdt desuden fastsættelse af fælles tilbudspris for hvert af de tre distrikter.
Kort om konsortieaftaler og konkurrencelovens § 6
Forbuddet i konkurrencelovens § 6 omfatter som udgangspunkt alle former for aftaler, herunder virksomheders aftaler om konsortiedannelse. Sådanne aftaler må ikke begrænse konkurrencen samlet set. Det følger dog af bemærkningerne til konkurrenceloven, at der ikke vil være konkurrenceretlige problemer ved, at flere virksomheder inden for samme branche og omsætningsled samarbejder om at byde på en opgave, hvis virksomhederne ikke vil kunne løfte opgaven hver især.
Hvis virksomhederne ikke er i stand til at deltage i udbuddet uden at danne et konsortium, så er virksomhederne ikke konkurrenter i relation til det pågældende udbud, og så udgør konsortiedannelsen ikke en begrænsning af konkurrencen. Det afgørende kriterium for, om et konsortiesamarbejde er foreneligt med konkurrencereglerne, er således, om de virksomheder, der deltager i konsortiet, hver især kan afgive tilbud på den udbudte opgave og derfor er konkurrenter. Ved vurderingen heraf skal der tages hensyn til markedets karakteristika og virksomhedens kapacitet, ressourcer og knowhow.
Konkurrencerådets afgørelse af 24. juni 2015
Konkurrencerådet lagde i sin afgørelse afgørende vægt på, at udbuddet gav mulighed for, at tilbudsgiverne kunne afgive tilbud på de enkelte delkontrakter. Konkurrencerådet fandt således, at det var afgørende, om parterne hver især kunne afgive tilbud på de enkelte delkontrakter, og derimod ikke, om parterne hver især kunne udføre den samlede opgave, som omfattede alle tre distrikter.
Konkret fandt Konkurrencerådet, at de to parter i konsortiet havde kapacitet til at byde på ét distrikt, samt at begge parter formentlig også havde kapacitet til at løfte opgaverne samlet i alle tre distrikter.
De to virksomheder fandtes dermed at være aktuelle konkurrenter for alle tre delkontrakter. Derudover fandt Konkurrencerådet, at selv hvis parterne ikke kunne anses for at være aktuelle konkurrenter på den samlede opgave, så havde begge virksomheder mulighed for at udvide deres kapacitet, hvorfor de i hvert fald var potentielle konkurrenter i relation til den samlede opgave.
Konkurrencerådet fandt, at konsortieaftalen havde til formål at begrænse konkurrencen og lagde i den forbindelse særligt vægt på, at parterne havde aftalt, hvordan distrikterne skulle fordeles mellem parterne, såfremt de vandt én eller flere delkontrakter. Konkurrencerådet bemærkede hertil, at det netop fulgte af konsortieaftalen, at parterne ikke skulle samarbejde om opgaveløsningen og udnytte hinandens ressourcer, men derimod løse opgaverne hver for sig i de respektive distrikter.
Konkurrenceankenævnets afgørelse af 11. april 2016
Konkurrenceankenævnet stadfæstede Konkurrencerådets afgørelse. Da der i udbuddet var mulighed for at afgive tilbud på de enkelte delkontrakter, fandt Konkurrenceankenævnet, at den konkurrenceretlige vurdering skulle foretages på baggrund af en vurdering af konkurrencen om de enkelte delkontrakter.
Sø- og Handelsrettens dom af 27. august 2018
Sø- og Handelsretten ophævede Konkurrencerådets afgørelse, der var stadfæstet ved Konkurrence-ankenævnets afgørelse, og anførte, at i tilfælde hvor udbudsmodellen tilskynder til afgivelse af samlede tilbud for hele opgaven, kan konkurrencen reelt udspille sig om den samlede kontrakt - og ikke de enkelte delkontrakter - på trods af at der er mulighed for at afgive tilbud på de enkelte delkontrakter. Sø- og Handelsretten fandt, at det i sådanne tilfælde vil være afgørende for den konkurrenceretlige vurdering, om virksomhederne havde mulighed for hver især at afgive tilbud på den samlede opgave.
Sø- og Handelsretten bemærkede endvidere, at det er myndigheden, der har bevisbyrden for, at virksomhederne var aktuelle eller potentielle konkurrenter i forhold til den konkrete opgave, og at vurderingen skal baseres på realistiske og økonomisk forsvarlige antagelser om muligheden for at udvide virksomhedernes kapacitet. Denne bevisbyrde havde konkurrencemyndighederne – efter rettens opfattelse - ikke løftet.
Højesterets dom af 27. november 2019
Højesteret fastslår med sin dom i Vejstribesagen, at det var i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6 og TEUF artikel 101, at to af landets største vejmarkeringsvirksomheder gik sammen i et konsortium og afgav fælles tilbud på Vejdirektoratets udbud af tre delkontrakter vedrørende vejmarkering i distrikterne Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden.
Højesteret finder, at parterne må anses for konkurrenter, idet der ikke var holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave, og da parterne ubestridt hver især havde kapacitet til at byde på i hvert fald ét af distrikterne.
Højesteret fandt endvidere, at konsortieaftalen havde til formål at begrænse konkurrencen. Højesteret henviste i den forbindelse til, at aftalen ikke havde karakter af et produktionssamarbejde og ikke lagde op til et samarbejde mellem parterne i forbindelse med afsætningen af de tilbudte tjenesteydelser, der som led i konsortieaftalen var fordelt mellem parterne i forhold til alle mulige udfald af konkurrencen. Dermed var der reelt tale om to konkurrenters fælles afsætning af tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse, hvilket eliminerede konkurrencen mellem parterne.
Højesterets afgørelse vil få stor betydning for virksomheder, der overvejer at indgå konsortieaftaler. Selv om Højesterets dom giver anledning til forsigtighed og understreger vigtigheden af, at der foretages en konkurrenceretlig vurdering forud for indgåelsen af konsortieaftaler, er der efter vores opfattelse fortsat gode muligheder for at indgå i konsortiesamarbejder.
Dommen slår ganske vist fast, at når et udbud omfatter flere delkontrakter, som det er muligt at byde på særskilt, og to eller flere virksomheder hver især har kapacitet til at byde på én eller flere af delkontrakterne, anses virksomhederne for at være konkurrenter i relation til udbuddet, medmindre der er konkrete holdepunkter for, at konkurrencen reelt udspiller sig om den samlede opgave.
Højesterets dom siger imidlertid ikke, at konsortieaftaler er ulovlige, heller ikke konsortieaftaler mellem virksomheder inden for samme branche og omsætningsled.
For det første indikerer Højesterets dom, at det konkret er muligt at godtgøre, at konkurrencen om de udbudte delkontrakter reelt angik den samlede opgave – og at vurderingen af, hvorvidt konsortiedeltagerne er konkurrenter, dermed skal foretages på baggrund af den samlede opgave.
For det andet var det i sagen ubestridt, at konsortiedeltagerne hver især havde kapaciteten - kvantitativt såvel som kvalitativt - til at byde på mindst ét distrikt. Dermed var konsortiedeltagerne utvivlsomt konkurrenter i relation til en eller flere delkontrakter. Sagen ville formentlig have fået et andet udfald, hvis parterne ikke nødvendigvis hver især havde den fornødne kvantitative eller kvalitative kapacitet eller ekspertise til at løfte opgaven i de enkelte distrikter.
For det tredje fandt Højesteret, at der ikke var noget i konsortieaftalen, der var til gavn for kunden. Højesteret fandt det bevist, at parterne på ingen måde skulle samarbejde om opgaverne i de enkelte distrikter, men derimod ville dele dem imellem sig. Højesteret afviste dermed parternes anbringender om, at konsortieaftalen gav incitament til at trække på hinandens ressourcer, hvilket mindskede deres risiko, og dermed gav mulighed for at afgive et mere konkurrencedygtigt bud.
Højesterets dom må derfor forstås således, at der efter Højesterets opfattelse reelt var tale om en klassisk markedsdeling- og prisaftale indgået mellem to konkurrenter. Det følger da også af Højesterets begrundelse, at konsortieaftalen ”reelt angik to konkurrenters fælles afsætning af tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse på baggrund af en forhåndsfordeling af de tre distrikter”. Konsortieaftalen indebar derfor heller ikke - ifølge Højesteret - nogen effektivitetsgevinster i form af stordriftsfordele eller synergieffekter.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil på baggrund af Højesterets dom indkalde interessenter til et møde om konsortiereglerne og håndhævelsen heraf samt opdatere sin vejledning ”Konsortiesamarbejde i forhold til konkurrenceloven”. Derudover bemærkes det, at Konkurrencerådet - efter deres afgørelse i 2015 - anmeldte sagen til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet (SØIK) med henblik på en strafferetlig vurdering.
Endelig bemærkes det, at både private og offentlige ordregivere bør være opmærksomme på, at anvendelsen og strukturen af delkontrakter kan have betydning for konkurrencesituationen i det konkrete udbud, herunder mulighederne for at deltage som konsortium, ligesom det er muligt at afvise tilbud, der er konkurrencebegrænsende, jf. udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4.
Energi og Forsyning Offentlig virksomhed og forvaltning 20. december 2019
Nye regler på vej for etablering af vedvarende energianlæg


text:
Skat.dk: AMBI - tilbagebetalingskrav - overvæltning til næste omkostningsled - fiskefartøjer
26 Jul 2004 09:48
SKM2004.330.HR
2. afdeling, 174/2002
Ambi, tilbagebetalingskrav, overvæltning, omkostningsled
En række fiskere havde rejst krav om tilbagebetaling af ambi. Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom af 20. december 2001 (SKM2002.350.ØLR) med den ændring, at der ikke i tilbagebetalingskravene skal fradrages sparede arbejdsgiverafgifter vedrørende fiskernes direkte salg til udlandet.
Ambitilbagebetalingsloven § 1
Momsvejledning 2007-3 J.1.1.9
Momsvejledning 2007-3 N.2.3.12
Danmarks Fiskeriforening som mandatar for
Kutteren R 228 Dorthe Marx
ved Svend Hansen
Kutteren L 530 Heidi-Malene
ved Flemming Ejby Kristensen og boet efter Jens Vang
ved Flemming Ejby Kristensen
Kutteren L 560
ved Kaj Møller Jensen
Kutteren L 502I.I.A. Strande
ved Peter Kjelder Strande og Jens Jensen
Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Per Sørensen, Per Walsøe og Jon Stokholm.
I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byrets afdeling 5C den 27. september 1999 og af Østre Landsrets 18. afdeling den 4. december 2001.
Appellanten, Danmarks Fiskeriforening som mandatar for Kutteren R 228 Dorthe Marx
ved Svend Hansen, Kutteren L 530 Heidi-Malene ved Flemming Ejby Kristensen og boet efter Jens Vang, Kutteren L 530 Heidi-Malene ved Flemming Ejby Kristensen, Kutteren L 560 ved Kaj Møller Jensen og Kutteren L 502 I.A. Strande ved Peter Kjelder Strande og Jens Jensen, har gentaget sine principale påstande.
Fiskeriforeningen har subsidiært påstået landsrettens dom stadfæstet, dog således at ordene "for så vidt de sparede arbejdsgiverafgifter overstiger den del af den betalte ambi, der forholdsmæssigt er kommet mandskabet til gode" indsættes i domskonklusionens andet afsnit, første led, efter "dog med fradrag af sparede arbejdsgiverafgifter", og at ordene "og opnåede besparelser som følge af ikke indbetalt ambi for sidste halvdel af 1991" udgår af domskonklusionens andet afsnit, første led.
Mere subsidiært har fiskeriforeningen påstået landsrettens dom stadfæstet, dog således at ordene "og opnåede besparelser som følge af ikke indbetalt ambi for sidste halvdel af 1991" udgår af domskonklusionens andet afsnit, første led.
Mest subsidiært har fiskeriforeningen påstået indstævnte, Skatteministeriet, dømt til at betale et mindre beløb med procesrente.
Skatteministeriet har principalt påstået frifindelse, subsidiært stadfæstelse og mere subsidiært hjemvisning til fornyet administrativ behandling.
Kammeradvokaten har bl. a. oplyst følgende om parternes subsidiære påstande:
"Dersom Højesteret måtte anse det for godtgjort, at fiskerne har lidt tab som følge af omlægningen, indebærer den subsidiære påstand om stadfæstelse, at der tages stilling til principperne for opgørelse af fiskernes tilbagebetalingskrav. Der er mellem parterne enighed om, at det på denne baggrund vil være muligt at beregne tilbagebetalingskravene ikke bare i de seks foreliggende sager, men også i de ca. 160 andre sager, som er berostillede på afgørelsen af de foreliggende sager.
Tilsvarende vil det være muligt at beregne fiskernes tilbagebetalingskrav med de justeringer af principperne, som følger af fiskernes subsidiære og mere subsidiære påstande.
Parterne er på den baggrund enige om i givet fald at overlade til Told- og Skattestyrelsen efterfølgende at foretage beregninger af fiskernes tilbagebetalingskrav, når endelig fastlæggelse af principperne for opgørelse heraf er sket.
Skatteministeriets subsidiære påstand om stadfæstelse og fiskernes subsidiære og mere subsidiære påstande er således konkrete udmøntninger af den påstand om hjemvisning, som Skatteministeriet nedlagde for landsretten.
Mere subsidiært har Skatteministeriet nedlagt påstand om hjemvisning. Denne påstand giver mulighed for, at Højesteret i givet fald kan træffe bestemmelse om tilbagebetaling efter andre principper end de, der følger af de øvrige påstande."
Fiskeriforeningen har gjort gældende, at der under anken også skal træffes afgørelse om tilbagebetaling for så vidt angår industrifisk, der ikke er solgt til et andelsselskab eller dermed ligestillet selskab.
Overenskomsten mellem Danmarks Fiskeriforening og Specialarbejderforbundet i Danmark indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
Det hidtil gældende procentsystem opretholdes som udbyttedelingsform, og aftale om de individuelle udbytteprocenters størrelse træffes som hidtil mellem skipper eller reder og mandskab. Mandskabets part må ikke reduceres i aftaleperioden.
Dog kan der, såfremt der foretages teknisk produktionsfremmende foranstaltninger samt andre til grund for forskydning af procentberegningsgrundlaget opståede forhold optages forhandlinger mellem skipper eller reder og mandskab.
Såfremt enighed opnås, forelægges det for de lokale organisationer til godkendelse.
Ejeren har ret til forlods at fradrage omkostninger i overensstemmelse med hidtil gældende regler, og der må ikke bortset fra, hvad der fremgår af § 2, stk. 2, inddrages nye omkostningsfaktorer...
Aftaleparterne er enig om at medvirke til, at procentfordelingen mellem skib og besætning samt forlodsudgifter i aftaleperioden forbliver i overensstemmelse med nu herskende sædvane i de forskellige fiskerier
Til brug for Højesteret er der afgivet nye forklaringer af Mogens Hansen, Jørgen Riise og Leif Skytte.
Mogens Hansen har forklaret bl. a., at han er ansat som forretningsfører i SiD's transportgruppe, der i lang tid har haft ansvaret for fiskeriområdet, herunder overenskomstforhandlingerne med Danmarks Fiskeriforening. Han har deltaget i overenskomstforhandlingerne siden 1981 og har haft ansvaret herfor siden 1988.
Lønnen til mandskabet på fiskefartøjerne blev beregnet således, at de fik en procentdel af salgsfangsten. Procentdelen var afhængig af typen af fartøj. På de mindre fiskefartøjer blev fangsten som hovedregel fordelt med 50% til skipper og 50% til mandskabet. På de større fartøjer var procentfordelingen anderledes, da der her indgik forlodsomkostninger, og kunne f.eks. udgøre 65% til skipper og 35% til mandskabet.
Mandskabets andel blev ikke ændret som følge af ambiens indførelse. Ham bekendt medførte ambiens indførelse ikke en nedgang i mandskabets indtjening eller for den sags skyld en forøgelse. Han er ganske sikker på, at der ikke i perioden 1988 til 1991 var individuelle forhandlinger mellem mandskab og skipper om ændring af procentfordelingen.
SiD og skipper aftalte, hvilke omkostninger der kunne fradrages forlods. SiD ville være blevet informeret, hvis det mellem reder, skipper og mandskab var aftalt, at ambien kunne fradrages som en forlodsomkostning. Dette ville ikke være blevet godkendt af SiD, fordi ambien efter hans opfattelse måtte betragtes som en lønsumafgift, der som en lovgivningsmæssig afgift var mandskabet uvedkommende.
Jørgen Riise har forklaret bl. a., at han har arbejdet som revisor i 15-16 år. Forud herfor var han ansat i skatteforvaltningen i Thyborøn Kommune. Han har både fiskere og fiskefabrikanter som klienter.
Hvis man ville indføre nye forlodsomkostninger, skulle man have tilladelse fra den lokale SiD-afdeling. Der blev ikke i perioden 1988 til 1991 indført nye forlodsomkostninger.
Mandskabet på kutterne blev aflønnet i forhold til fangstens nettoværdi, hvilket vil sige bruttoværdien fratrukket forlodsomkostninger. Nettoværdien blev fordelt mellem mandskabet og skipper efter en procentfordeling. Procentsatserne kunne variere, hvis der var tale om en afløserskipper. Hvis ejeren er med på skibet, får han en andel af mandskabets procentsats. Hvis det er en afløserskipper, får han noget mere, således at den samlede procentsats hos mandskabet forøges. Almindelige besætningsmedlemmer bliver ikke berørt af, at afløserskipperen får noget mere. Procentfordelingen mellem mandskab og skipper var afhængig af investeringerne i fartøjet. Ambien blev ikke inddraget som forlodsomkostning, og der skete ikke nogen ændring af procentsatserne til mandskabet ved indførelsen af ambien.
Foreholdt en totalafregning fra 18.-30. juni 1988 for kutteren L 530 Heidi Malene har han forklaret, at alle indtægter og omkostninger blev beregnet eksklusiv moms. Derfor er mandskabets løn også beregnet eksklusiv moms. Ambien påhvilede ligesom moms skibet. Ambien er bogført som en sekundær omkostning sammen med udgifter til bl.a. revisor, men ikke sammen med lønudgifter til mandskabet. Når en dansk kutter landede sin fangst i England, regnede man uden moms. Der skulle derfor ikke betales ambi, men skipperen fik dog - som forklaret for landsretten - samme pris som i Danmark. Hvis der var tale om eksportsalg, udgjorde ambien en sekundær indtægt for aftagerne. Hvis der derimod udelukkende var tale om hjemmemarkedssalg, udgjorde den en udgift for aftagerne, ganske som momsen. Ambien blev i modsætning til momsen bogført i regnskabet, idet ambien blev betragtet som en driftspost, som indgik i resultatopgørelsen. Momsen indgår ikke heri.
I EF-domstolens dom af 2. oktober 2003 i sagen C-147/01 (Weber's Wine World) om pligten til tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, udtales bl.a.:
93. Domstolen har efter fast praksis fundet, at borgerne har ret til at få tilbagebetalt afgifter, som en medlemsstat har opkrævet i strid med fællesskabsrettens bestemmelser. Denne ret består som en konsekvens af og et supplement til de rettigheder, som borgerne er tillagt ved disse bestemmelser efter den fortolkning af dem, som Domstolen har anlagt. Den pågældende medlemsstat er således som udgangspunkt forpligtet til at tilbagebetale afgifter, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten (jf. bl.a. dommen i sagen Comateb m.fl., præmis 20, dom af 8.3.2001, forenede sager C397/98 og C-410/98, Metallgesellschaft m.fl., Sml. I, s. 1727, præmis 84, og Marks & Spencer-dommen, præmis 30).
94. Der er ifølge retspraksis kun en enkelt undtagelse til denne tilbagebetalingsforpligtelse. En medlemsstat kan kun modsætte sig, at en afgift, der er opkrævet med urette henset til fællesskabsretten, tilbagebetales, når det er godtgjort af de nationale myndigheder, at en anden person end den afgiftspligtige fuldt ud har båret afgiftsbyrden, og at en tilbagebetaling af afgiften til den afgiftspligtige ville medføre en ugrundet berigelse for ham. Heraf følger, at hvis kun en del af afgiften er væltet over på senere led, er de nationale myndigheder forpligtet til at tilbagebetale det ikke-overvæltede beløb (jf. i denne retning bl.a. dommen i sagen Comateb m.fl., præmis 27 og 28).
95. Da denne undtagelse er en begrænsning af en subjektiv ret, der følger af Fællesskabets retsorden, skal den fortolkes restriktivt, idet der navnlig skal tages hensyn til, at overvæltningen af en afgift på forbrugeren ikke nødvendigvis udligner de økonomiske virkninger af afgiftspålæggelsen for den afgiftspligtige.
96. Domstolen har i præmis 17 i dommen i sagen Bianco og Girard bl.a. slået fast, at selv om nationale lovregler om indirekte skatter normalt tilsigter, at afgifterne væltes over på den endelige forbruger, og indirekte skatter inden for erhvervslivet i almindelighed overvættes delvis eller fuldt ud, kan man ikke generelt lægge til grund, at sådanne afgifter i alle tilfælde rent faktisk væltes over. Hvorvidt der rent faktisk, delvis eller fuldt ud, sker en overvæltning, afhænger således af en række forskellige omstændigheder ved hver enkelt transaktion, som giver denne en særlig karakter i forhold til andre transaktioner, der sker i andre sammenhænge. Spørgsmålet om, hvorvidt der i det enkelte tilfælde er sket en overvæltning af en afgift, beror derfor på de faktiske omstændigheder, som det henhører under den pågældende nationale retsinstans at klarlægge, idet denne frit kan bedømme de beviser, der fremlægges for den.
97. Domstolen har i præmis 20 i dommen i sagen Bianco og Girard præciseret, at det, alt efter markedets karakter, vil være mere eller mindre sandsynligt, at der sker en overvæltning. De mange faktorer, der er bestemmende for den politik, de handlende fører, er imidlertid forskellige i forskellige tilfælde, hvorfor det er næsten umuligt at afgøre, hvor stor en faktisk indvirkning disse faktorer hver for sig har på, i hvilket omfang der sker en overvæltning.
98. Domstolen har ligeledes slået fast, at selv når det godtgøres, at den med urette opkrævede afgift helt eller delvis er væltet over på tredjemand, vil en tilbagebetaling .af afgiften til den erhvervsdrivende ikke nødvendigvis medføre en ugrundet berigelse for ham (dommen i sagen Comateb m.fl., præmis 29, og dom af 21.9.2000, forenede sager C-441/98 og C-442/98, Michailidis, Sml. I, s. 7145, præmis 34).
99. Selv i det tilfælde, hvor afgiften er fuldstændigt integreret i den pris, der kræves, kan den afgiftspligtige lide et økonomisk tab, der er forbundet med en forringelse af salgsmængden (jf. dommen i sagen Comateb m.fl., præmis 29, og Michailidis-dommen, præmis 35).
100. Om og i hvilket omfang tilbagebetaling af en afgift, der er opkrævet med urette henset til fællesskabsretten, medfører en ugrundet berigelse for den afgiftspligtige, kan således kun fastlægges ved en økonomisk analyse, der tager hensyn til alle de relevante omstændigheder.
Som anført af landsretten er industrifisk ikke omfattet af denne sag, heller ikke hvis de ikke er solgt til et andelsselskab eller et dermed ligestillet selskab.
Som fastslået i EF-domstolens dom i sagen C-147/01 (Weber's Wine World), præmis 94, kan tilbagebetaling af en afgift, der er opkrævet med urette, kun undlades, når det af de nationale myndigheder er godtgjort, at en anden person end den afgiftspligtige fuldt ud har båret afgiftsbyrden, og at tilbagebetaling af afgiften til den afgiftspligtige ville medføre en ugrundet berigelse for ham.
Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at det er lagt til grund, at priserne for ål og muslinger blev forhøjet svarende til den ambi, der blev pålagt.
Højesteret finder ligesom landsretten ikke grundlag for at behandle tilbagebetalingskravene vedrørende de øvrige fangstarter, som sagen angår, forskelligt.
Overvæltning/nedvæltning
Markedet var karakteriseret ved at angå knappe, let fordærvelige råvarer, som for de flestes vedkommende solgtes ved et antal daglige auktioner, hvori deltog et større antal danske og udenlandske købere og sælgere. Der var tale om råvarer, som for en meget stor dels vedkommende blev eksporteret, eventuelt efter forarbejdning.
Den overvæltning, som muligt er sket i denne sag, er af Skatteministeriet begrundet med, at opkøberne - som følge af de fordele, afgiftsomlægningen gav dem - har haft mulighed for at betale højere priser for ambibelagt fisk.
Højesteret finder det ubetænkeligt ligesom landsretten at lægge til grund, at indførelsen af ambien, samtidig med at arbejdsgiverafgifter blev ophævet, medførte en forøgelse af de danske opkøberes betalingsevne for fisk landet af danske kuttere. Afgørende for, om overvæltning kan anses for sket, bliver herefter, om opkøberne rent faktisk betalte mere for ambibelagt fisk. Der er i en sådan situation ikke - som i andre sager om overvæltning hvor sælger kan have indflydelse på priserne - grundlag for at antage, at ambi som en generel afgift beregnet efter momsmetoden i hvert fald på lidt længere sigt havde tendens til i almindelighed at blive overvæltet på priserne.
Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at det er lagt til grund, at prisdannelsen på råvaremarkedet for disse fisk var afgørende præget af de markedsmekanismer, som for såvel fiskerne som opkøberne gør sig gældende ved handel på auktion, og at der fra opkøberside blev taget højde for afgiftsomlægningen ved, at man kunne byde mere for fisk landet af danske kuttere end for fisk landet af udenlandske kuttere.
Efter de forklaringer, der af aftagerne er afgivet om markedsforhold og prisdannelse, finder Højesteret det godtgjort, at der rent faktisk blev betalt en højere pris for ambibelagt fisk. Det er dermed godtgjort, at der via de opnåede priser skete en vis overvæltning af ambi på opkøberne. Højesteret finder det imidlertid betænkeligt at fastslå, at der er sket fuld overvæltning af ambien, og tiltræder, at overvæltningen skønsmæssigt er fastsat til halvdelen af de indbetalte ambibeløb.
Specielt om mandskabets aflønning
Højesteret finder, at der ved opgørelsen af fiskernes tilbagebetalingskrav ikke kan tages hensyn til det forhold, at mandskabets aflønning er beregnet som en andel af omsætning/overskud.
Specielt om andet halvår 1991
Fiskerne har ikke betalt ambi for andet halvår af 1991. Delvis overvæltning af ambi må imidlertid antages også at have fundet sted i denne periode, og i den samlede opgørelse af tilbagebetalingskravet må derfor også fragå den økonomiske fordel, som fiskerne herved fik.
Sparede arbejdsgiverafgifter
Fiskernes tilbagebetalingskrav skal reduceres med sparede arbejdsgiverafgifter. Ved opgørelsen af tilbagebetalingskravene må den ved ambiloven indførte ordning ses som en helhed. Det står i umiddelbar forbindelse med indførelsen af ambi, at der blev sparet arbejdsgiverafgifter, og Højesteret finder derfor, at fiskernes tilbagebetalingskrav skal reduceres med de sparede arbejdsgiverafgifter og ikke kun med halvdelen heraf.
Højesteret finder dog, at dette ikke gælder for de arbejdsgiverafgifter, der vedrører fiskernes direkte salg til udlandet. Dette salg var ikke belagt med ambi, og det bør ved opgørelsen betragtes som en separat virksomhed. Som følge heraf kan de sparede arbejdsgiverafgifter, der vedrører dette salg, ikke modregnes i fiskernes tilbagebetalingskrav.
Udtag til Producent Organisation (P.O.)
For så vidt angår fisk udtaget til mindstepriser tiltræder Højesteret, at ambi skal tilbagebetales fuldt ud med fradrag af sparede arbejdsgiverafgifter.
Efter det således anførte, og idet tilbagebetaling af afgiften ville medføre ugrundet berigelse for de afgiftspligtige i det omfang, der er sket overvæltning, stadfæster Højesteret landsrettens dom alene med den anførte ændring vedrørende salg til udlandet.
Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at der ikke i tilbagebetalingskravene skal fradrages sparede arbejdsgiverafgifter vedrørende fiskernes direkte salg til udlandet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Opgørelse af afskrivningsgrundlaget for distributionsnet m.v. i et vandforsyningsselskab
SKM2018.627.HR
Handelsværdi, udgangspunkt, nedskrevne, genanskaffelsesværdier, transaktion, skøn, ejendomsvurdering, handelspris, armslængde
Sagen angik opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af aktiver, som en kommune havde indskudt i et vandforsyningsselskab. Overdragelsen var omfattet af ligningslovens § 2, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skulle således fastsættes efter denne bestemmelse.
Højesteret udtalte, at det for vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret fandt på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af aktiverne måtte være, hvilken værdi aktiverne måtte skønnes at have haft for vandselskabet. Højesteret fandt, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 burde fastsættes.
Den Juridiske Vejledning 2018-2. C.D.5.3.13
Den Juridiske Vejledning 2019-1 C.D.11.13.1.3.3
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, jr.nr. 11-0301848
Tidligere instans: Østre Landsrets dom, SKM2018.179.ØLR
(v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sværke og advokat Sune Riisgaard)
Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Jens Peter Christensen, Lars Hjortnæs, Lars Apostoli og Kristian Korfits Nielsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 24. afdeling den 16. januar 2018 (SKM2018.179.ØLR)
Appellanten, H1, har som for landsretten nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at selskabets skattemæssige afskrivningsgrundlag for indkomståret 2007 som selvangivet skal opgøres til henholdsvis 203.438.000 kr. for distributionsnet og 11.573.000 kr. for ejendomme, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
H1 har anført navnlig, at de overdragne aktivers handelsværdi, jf. ligningslovens § 2, må fastsættes til den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller til den regulatoriske indgangsværdi baseret på det pris- og levetidskatalog, som er godkendt af Forsyningssekretariatet
i henhold til vandsektorlovgivningen (den såkaldte POLKA-værdi, der er gennemsnittet af den samlede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den samlede nedskrevne anskaffelsesværdi).
Skatteministeriet må godtgøre, at der findes en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet til at fastsætte handelsværdien end en af disse to værdiansættelsesmetoder. Det må tages i betragtning, at det efter lovgivningen på området ikke er muligt at tjene penge på vandforsyningsvirksomhed, jf. ”hvile i sig selv”-princippet, og at der derfor ikke findes et almindeligt frit marked, som handelsværdien af de overdragne aktiver kan fastsættes på baggrund af. Det savner således mening, når det i forarbejderne til vandsektorlovgivningen er anført, at handelsværdien er afgørende, i hvert fald hvis det er i et almindeligt frit marked. Den handelsværdi, som ifølge lovgiver skal finde anvendelse ved opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, må derfor tilnærmes på anden måde.
Der er ikke grundlag for at anvende DCF-modellen (”discounted cash flow”), heller ikke i tillempet form, sådan som SKAT har gjort. Den anvendte tillempede DCF-model er ikke egnet til at fastsætte handelsværdien. Dette har skønsmanden fastslået i sit svar på spørgsmål E, hvor det er anført, at de regulatoriske krav i vandsektorlovgivningen ikke muliggør, at der skabes et frit ”cash flow” i et vandselskab. De midler, der tilvejebringes ved hjælp af effektivisering, skal enten geninvesteres i selskabets anlæg mv. eller anvendes til at sænke priserne. Da det ikke tillades at skabe et frit ”cash flow”, kan man heller ikke med mening operere med en diskonteringsfaktor, som skal omfatte bl.a. det risikofrie afkast i den investerede virksomhed og en risikopræmie. Den anvendte DCF-model er således – som anført af skønsmanden – ikke egnet til at fastsætte handelsværdien af de overdragne aktiver. Modellen fører endvidere til et åbenbart urimeligt resultat, og SKATs skøn skal også af den grund tilsidesættes. Anvendelse af modellen fører reelt til, at aktiverne ingen handelsværdi havde på overdragelsestidspunktet. Dette er uforeneligt med lovgivers forudsætning om, at vandsektorens aktiver havde betydelig værdi, og med lovgivers forventning om, at skattepligten for vandselskaberne ikke ville have nogen umiddelbar provenuvirkning på hverken kort eller mellemlangt sigt, fordi selskaberne som følge af åbningsbalancerne ville have store afskrivninger. Lovgiver har således ikke tilsigtet en værdiansættelsesmetode, der baserer sig på DCF-modellen, og denne model er heller ikke nævnt noget sted i forarbejderne til vandsektorloven eller den hertil knyttede samlelov.
De værdiansættelsesmetoder, som vandselskabet ønsker anvendt, er ikke i strid med vandsektorlovgivningen. Der er ikke grundlag for at sige, at lovgivningsmagten i forbindelse med vedtagelsen af denne lovgivning har afvist metoderne. Hverken miljøministerens svar af 14. april 2009 på spørgsmål 5 fra Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg eller notater fra Skatteministeriet med kommentarer til høringssvar kan ses som udtryk for, at lovgiver har afvist værdiansættelse på baggrund af nedskrevne genanskaffelsesværdier eller POLKAværdier. Det gælder således bl.a. Skatteministeriets kommentarer til et høringssvar fra Foreningen af Statsautoriserede Revisorer, hvor der blev rejst spørgsmål om i vandsektorlovgivningen at fastsætte en tilsvarende overgangsordning som på el-området. Tværtimod taler bl.a. de provenumæssige forventninger i bemærkningerne til forslaget til samlelov og bemærkningerne i samme lovforslag om, at der ved opgørelsen af handelsværdien skal skelnes mellem city, by og land, for, at værdiansættelsen skal ske på baggrund af omkostninger forbundet med vandforsyningsvirksomhed.
Den nedskrevne genanskaffelsesværdi og POLKA-værdien er udtryk for, hvad aktiverne er værd set i forhold til, at der ikke er noget marked at sælge vandforsyningsvirksomhed i.
Skønsmanden har således i svaret på spørgsmål F anført, at ”en måling af de indskudte aktiver til en eller anden form for genanskaffelsesværdier er mere velegnet” end den af SKAT anvendte DCF-model til at ansætte handelsværdien af overdragne aktiver. Som skønsmandens svar viser, er det relevant ved opgørelsen af den skattemæssige indgangsværdi at inddrage POLKA-værdien. POLKA-værdien er fastlagt af en anden myndighed og vil danne grundlag for fremtidig indtjening i selskaberne ved indregning i prisloftet. Anvendelse af disse standardpriser sikrer et ensartet værdiansættelsesgrundlag for vandselskabernes aktiver, og værdierne er dermed det bedste bud på en handelsværdi af aktiver, der indgår i vandforsyningsvirksomhed omfattet af ”hvile i sig selv”-princippet. POLKA-værdierne er ikke beregnet for 2007, men skønsmanden har i svaret på spørgsmål F udtalt, at dette ikke ændrer ved POLKA-værdiens relevans.
Den opgjorte regnskabsmæssige værdi af de overdragne aktiver i vandselskabets årsrapport for 2007 kan ikke indgå som et bevismoment ved opgørelsen af aktivernes skattemæssige indgangsværdi. Der er ikke tale om sammenfaldende vurderinger, men om forskellige balancer, da den regnskabsmæssige værdi er fastsat på et tidspunkt, hvor der var usikkerhed om metoden til opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi, og da der må udvises forsigtighed ved fastlæggelsen af den regnskabsmæssige værdi, der tjener et andet formål end den skattemæssige åbningsbalance.
Vandselskaberne har under alle omstændigheder krav på, at den nedskrevne genanskaffelsesværdi anvendes, da der foreligger en fast administrativ praksis herfor eller i hvert fald er sket en ”lovfæstelse” af denne værdiansættelsesmetode i forbindelse med vandsektorlovgivningens tilblivelse.
Hvad særligt angår værdiansættelsen af de overdragne ejendomme, må denne ske i overensstemmelse med valuarrapporten, der blev udarbejdet i forbindelse med udskillelsen af kommunens vandforsyningsaktiviteter.
Hvis Højesteret ikke finder at kunne lægge de opgjorte beløb i vandselskabets principale påstand til grund, bør sagen hjemvises til fornyet behandling hos Skattestyrelsen.
Skatteministeriet har anført navnlig, at kommunens overdragelse af aktiver til vandselskabet ubestridt er omfattet af ligningslovens § 2. Den skattemæssige indgangsværdi skal dermed fastsættes til det, som kommunen kunne have solgt aktiverne for til en af kommunen uafhængig part. Hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller den regulatoriske indgangsværdi godkendt af Forsyningssekretariatet (POLKA-værdi) udtrykker handelsværdien efter ligningslovens § 2.
Lovgiver har afvist, at den nedskrevne genanskaffelsesværdi kan anvendes som skattemæssig værdiansættelsesmetode for vandsektoren. Det er eksplicit sket i miljøministerens svar på spørgsmål 5 fra Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg vedrørende forslagene til vandsektorlovgivning, hvor det er anført, at nedskrevne genanskaffelsesværdier kun kan anvendes, hvis vandselskabet dokumenterer, at de nedskrevne genanskaffelsesværdier konkret svarer til handelsværdien. Denne dokumentationspligt har vandselskabet ikke løftet, hvilket understøttes af skønsmandens svar på spørgsmål F og spørgsmål SS2, hvor det er anført, at genanskaffelsesværdier er noget andet end handelsværdier.
Lovgiver har også afvist, at POLKA-værdier kan anvendes til at fastlægge den skattemæssige indgangsværdi. Dette er navnlig kommet til udtryk ved, at bemærkningen i et tidligere lovudkast om, at ”selskabernes reguleringsmæssige åbningsbalancer kan samtidig danne grundlag for de skattemæssige indgangsværdier”, ikke blev medtaget i det fremsatte forslag til vandsektorlov. POLKA-værdier anvendes af vandselskaberne til at foretage forsyningsmæssige afskrivninger, men heraf kan ikke sluttes, at POLKA-værdier så også kan anvendes som det skattemæssige afskrivningsgrundlag. Skønsmanden har i svaret på spørgsmål SS IA afvist, at POLKA-værdien udtrykker handelsværdien. Det kan ikke ændre herved, at det i bemærkningerne til vandsektorlovgivningen er anført, at opdelingen i city, by og land er relevant for opgørelsen af handelsværdien. Disse forhold afspejles i vandselskabernes budgetter, og SKATs anvendelse af en indkomstbaseret værdiansættelsesmetode (DCF-modellen) tager netop udgangspunkt i vandselskabernes budgetter. Dermed tages der i SKATs skøn hensyn til forskelle i omkostninger mv. i de forskellige zoner, og dette er en mere retvisende metode til at opgøre handelsværdien end at basere sig på eksempelvis, om vandledninger er placeret i kategorien ”by” eller ”city”. Ved – som SKAT har gjort – at basere værdien på vandselskabernes budgetter bruges den til enhver tid aktuelle værdi af aktivernes placering.
Der er således ikke lovhjemmel til at anvende hverken den nedskrevne genanskaffelsesværdi eller POLKA-værdien, og der er da heller ikke nogen uafhængig part, der ville være villig til at købe de overdragne aktiver til en pris, som var baseret på en af disse to værdiansættelsesmetoder.
SKAT har derfor været berettiget og forpligtet til at udøve et skøn over aktivernes handelsværdi. SKAT har skønsmæssigt ansat værdien af aktiverne på baggrund af en tillempet DCF-model. Denne model er som anført af Foreningen af Statsautoriserede Revisorer relevant at anvende, når det ikke er muligt at identificere nogen sammenlignelige handler mellem uafhængige parter, som kan bruges til at vurdere aktivernes markedsværdi. Forenklet udtrykt estimerer DCF-modellen markedsprisen ved at sammenholde den indtjening, som man kan opnå, hvis man køber aktiverne, med det afkastkrav, som en investor vil have, hvis vedkommende skal købe aktiverne. SKAT har tillempet modellen, idet der er taget hensyn til, at det foreløbige overskud, som vandselskabet kunne skabe, ikke kunne udloddes, men skulle geninvesteres i selskabet eller anvendes til at reducere vandpriserne. I stedet er der taget udgangspunkt i vandselskabets egne budgetter og heri opgjorte fremtidige indtægter, og på baggrund heraf er beregnet en nutidsværdi af indtægterne. Desuden er der fastsat et forsigtigt afkastkrav, ligesom den gennemsnitlige forventede restlevetid på de overdragne aktiver er opgjort ud fra vandselskabets årsrapport. De overdragne aktivers værdi er beregnet på baggrund heraf. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte elementerne i SKATs tillempede DCF-model, og vandselskabet har således ikke godtgjort, at SKATs skøn hviler på et forkert eller mangelfuldt grundlag eller er åbenbart urimeligt. Der er ikke grundlag for at tage skønserklæringen til indtægt for, at SKATs skøn på baggrund af den tillempede DCF-model kan tilsidesættes, fordi der ikke skabes et frit ”cash flow”. Skønsmanden har ikke i svaret på spørgsmål E – eller andre svar – forholdt sig specifikt til den anvendte model, men kun udtalt sig generelt om DCF-modellens anvendelighed. Skønsmanden er ikke i stand til at pege på en metode, der er mere velegnet end SKATs metode, og som udtrykker handelsværdien inden for rammerne af ligningslovens § 2, jf. navnlig svaret på spørgsmål F og spørgsmål SS 2. Når skønsmanden ikke kan pege på en lovlig alternativ model, der er mere velegnet til at finde handelsværdien, kan SKATs metode ikke kritiseres for at være baseret på et forkert grundlag. Heller ikke vandselskabet har peget på en værdiansættelsesmetode, der er mere egnet end den tillempede DCF-model til at udfinde handelsværdien.
Der foreligger ikke en fast administrativ praksis for at anvende nedskrevne genanskaffelsesværdier som den skattemæssige indgangsværdi, og denne værdiansættelsesmetode kan ikke anses for ”lovfæstet” i forbindelse med vandsektorlovgivningens tilblivelse.
Hvis værdien af distributionsnettet skal fastsættes på baggrund af den nedskrevne genanskaffelsesværdi, bestrides den selvangivne værdi ikke. Med hensyn til værdien af de overdragne ejendomme må den offentlige ejendomsvurdering lægges til grund, jf. TSS-cirkulære 2000-9. H1 har ikke påvist, at en anden handelsværdi skal lægges til grund.
H1 blev stiftet af Y11 Kommune med regnskabsmæssig virkning fra den 1. januar 2007 ved apportindskud af kommunens vandforsyningsaktiviteter, og kommunen ejede derefter aktierne i vandselskabet.
Sagen angår opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af det distributionsnet og de ejendomme, som blev overdraget til H1 i forbindelse med udskillelsen af kommunens vandforsyningsaktiviteter. Indgangsværdien danner grundlag for vandselskabets skattemæssige afskrivninger på de overdragne aktiver.
Overdragelsen er omfattet af ligningslovens § 2 om transaktioner mellem interesseforbundne parter, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skal således fastsættes efter denne bestemmelse.
Værdiansættelsen efter ligningslovens § 2
Af ligningslovens § 2, stk. 1, nr. 1, fremgår, at skattepligtige, der kontrolleres af juridiske personer, ved opgørelsen af værdien i forbindelse med en indbyrdes transaktion skal anvende priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter.
Højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål A, A/B 1 og SS 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navnlig ”hvile i sig selv”-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsyningsvirksomheder eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af H1s distributionsnet. Der kan således ikke i den foreliggende sag fastsættes en værdi af distributionsnettet baseret på, hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
Forarbejderne til ligningslovens § 2 indeholder ikke anvisning på, hvordan handelsværdien af overdragne aktiver nærmere skal fastsættes i en situation som den foreliggende. I den vandsektorlovgivning, som blev vedtaget i 2009, er der heller ikke taget nærmere stilling hertil.
SKAT (nu Skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skattemæssige værdi anvendt en tillempet DCF-model (”discounted cash flow”). Skønsmanden har i svaret på spørgsmål E anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie ”cash flow”, der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomheden eller bevares i denne. Som følge af de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke skabes et frit ”cash flow”, og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for DCF-modellen. Højesteret finder i overensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at DCF-modellen ikke udgør et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af det distributionsnet, som er overdraget til H1.
For vandforsyningsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af distributionsnettet må være, hvilken værdi aktiverne må skønnes at have haft for H1.
Som følge af overtagelsen af forsyningspligten har det for H1 været nødvendigt at råde over et distributionsnet. Udgangspunktet for værdiansættelsen må derfor være, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for H1 at overtage det allerede eksisterende distributionsnet. Nettets nedskrevne genanskaffelsesværdi er et tilnærmet udtryk herfor. Alternativet for H1 ville være nyetablering af et distributionsnet. Efter ligningslovens § 2 skal værdien fastsættes i overensstemmelse med, hvad der ville være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. Ved skønnet over, hvilken værdi det erhvervede distributionsnet bør fastsættes til, må der derfor også tages hensyn til, at kommunen som den sælgende part ikke havde noget at bruge distributionsnettet til efter H1’s overtagelse af forsyningspligten. H1 må derfor antages som den købende part at kunne have forhandlet sig til en lavere købspris for distributionsnettet end den nedskrevne genanskaffelsesværdi.
På den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål F finder Højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes distributionsnettets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes.
Højesteret bemærker, at der i forarbejderne til vandsektorlovgivningen, herunder ministersvar afgivet under behandlingen af lovforslagene, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at anse lovgiver for at have bestemt, at den metode, som POLKA-værdien beregnes efter, ikke kan anvendes til at fastsætte den skattemæssige indgangsværdi af overdragne aktiver.
Højesteret har ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre i forbindelse med Y11 Kommunes overdragelse af distributionsnettet til H1.
Højesteret finder det endvidere efter de foreliggende oplysninger uklart, om de ejendomme, der blev overdraget af Y11 Kommune til H1, udgjorde en integreret del af vandforsyningsvirksomheden, således at de ikke kunne sælges til udenforstående, men kun til H1.
Højesteret finder på denne baggrund, at sagen bør hjemvises til Skattestyrelsen til fornyet behandling med henblik på fastsættelse af den skattemæssige indgangsværdi af de overdragne aktiver og tager herefter H1s subsidiære påstand til følge.
Efter sagens udfald skal Skatteministeriet betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret med i alt 2.449.187,50 kr. Heraf er 2.000.000 kr. til dækning af udgift til advokat, 439.187,50 kr. til dækning af udgift til skønsmanden og 10.000 kr. til dækning af retsafgift for landsret og Højesteret. Der er ved fastsættelsen af udgift til advokat taget hensyn til sagens værdi, principielle karakter samt arbejdets omfang og til, at sagen er blevet hovedforhandlet sammen med sagen vedrørende G1 (sag 27/2018).
Sagen hjemvises til Skattestyrelsen til fornyet behandling.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale i alt 2.449.187,50 kr. til H1.


text:
Nogen har misbrugt dit NemID, hænger du på de aftaler, de har indgået? – Forbrugerbloggen.dk
Der dukker jævnligt sager op i medierne om, at nogen har fået misbrugt deres NemID til at oprette lån eller til at købe dyre varer på kredit. I disse sager kommer indehaveren af NemID’et nogle gange til at hænge på gælden, selv om han/hun ikke selv har oprettet lånet eller indgået aftalen. Andre gange bliver indehaveren ikke selv gjort ansvarlig. Men hvornår kan du egentlig blive gjort økonomisk ansvarlig for lån, andre har optaget i dit navn, eller mobiltelefoner andre har købt i dit navn, og hvad kan du selv gøre for at undgå at komme i problemer. Det kan du læse mere om nedenfor.
Lad os starte med udgangspunktet. Hvis nogen har misbrugt dit NemID til at indgå en aftale på dine vegne, f.eks. optaget et lån eller købt en dyr mobiltelefon, så er du som det klare udgangspunkt ikke bundet af den aftale. Du kan sammenligne det med, at nogen i gamle dage forfalskede din underskrift. I sådanne situationer var du heller ikke bundet af det. Juridisk kalder man det ”falsk”, men for dig betyder det som sagt bare, at du ikke bliver bundet af sådan en aftale.
Et godt eksempel på dette udgangspunkt er denne sag, som Vestre Landsret har afgjort:
Den tidligere samlever (U2019.3219V)
I denne sag var der blevet oprettet et lån på 25.000 kr. i en person, vi kan kalde Jeanettes navn. Lånet var blevet oprettet af Jeanettes tidligere samlever ved brug af Jeanettes NemID oplysninger. Jeanette afviste under sagen, at hun skulle have givet sin tidligere samlever lov til at oprette et lån i hendes navn, ligesom hun heller ikke havde udleveret hverken NemID-nøglekortet eller koden til NemID’et til den tidligere samlever. Mens de boede sammen, kunne han dog have afluret koden, ligesom det kunne have været muligt for ham at tage en kopi af hendes nøglekort. I øvrigt havde han på et tidspunkt fået lov til at låne hendes dankort og i den forbindelse havde hun oplyst ham koden til det, hvilket kan være forklaringen på, hvordan det var lykkedes ham at hæve pengene fra lånet fra hendes konto.
Landsretten lagde i denne sag til grund, at Jeanette ikke havde udleveret hverken nøglekort eller koden til NemID’et til den tidligere samlever, og den omstændighed, at det uden Jeanettes vidende måtte være lykkedes ham at aflæse oplysningerne, førte ikke til, at Jeanette kunne siges at have givet ham en fuldmagt til at oprette lånet. Jeanette kom derfor ikke til at hænge på lånet.
Dommen bekræfter som nævnt det klare udgangspunkt om, at man ikke selv bliver holdt ansvarlig, hvis nogen uden ens vidende har fået kendskab til ens NemID-oplysninger og derefter misbrugt dem.
Men det er som nævnt kun udgangspunktet.
Hvis nogen har misbrugt dit NemID, har nogen jo på en eller anden måde fået fat på både dit brugernavn, din adgangskode og dit NemID-kort, og afhængig af under hvilke omstændigheder, det er sket, kan du faktisk komme til at hænge på lån, mobilabonnementer og andet, som du ikke selv har indgået.
De sager, der har været om misbrug af NemID kan inddeles i forskellige grupper alt efter hvordan misbruget er foregået. Min gennemgang nedenfor tager udgangspunkt i disse forskellige grupper af misbrugssituationer.
I de første to sager, jeg gennemgår, har Højesteret opstillet nogle retningslinjer for, hvornår du kan blive bundet af en aftale, hvis en anden har misbrugt dit NemID. Det er disse retningslinjer, de øvrige domstole og klagenævn tager udgangspunkt i, når de afgør sager om misbrug af NemID, og derfor nævner jeg dem allerede her.
Højesteret har for det første fastslået, at man altid må vurdere omstændighederne i den konkrete sag ud fra det samlede hændelsesforløb. I den forbindelse nævner Højesteret 3 forhold, der må indgå i vurderingen:
under hvilke omstændigheder tredjemand/misbrugeren er kommet i besiddelse af indehaverens/dine NemID oplysninger (brugernavn, adgangskode og nøglekort til NemID),
om indehaveren har haft kendskab til, at tredjemand er kommet i besiddelse af de pågældende oplysninger, og
om indehaveren har gjort, hvad der var muligt for at forhindre misbrug, f.eks. ved at spærre sit NemID så hurtigt som muligt
Du har selv videregivet brugernavn, adgangskode og nøglekort til dit NemID
Højesteret har i to afgørelser fra 2019 afgjort, at NemID indehaverne i de to sager kom til at hænge på de lån, som en tredjemand havde optaget ved misbrug af de to personers NemID. Her et kort resume af de to sager:
Narkogælden (U2019.1192H)
En person, som vi kan kalde Dennis, led efter det oplyste af en psykisk diagnose. Dennis havde også fået opbygget en narkogæld på 15.000 kr. En dag blev Dennis som betaling for gælden presset til at udlevere sit Mastercard, pas, kopi af NemID nøglekort og koden til NemID’et, idet han blev truet med vold, hvis ikke han gjorde det. Efterfølgende havde han ikke tænkt nærmere over, hvad der kunne ske med oplysningerne, han var blot glad for at være sluppet af med gælden på den måde. Han gjorde ikke efterfølgende noget for at spærre NemID’et.
De kriminelle brugte Dennis’ cpr-nummer, NemID’et samt forfalskede lønsedler og årsopgørelse til at oprette et lån i Basisbank på ca. 50.000 kr., som det herefter lykkedes dem at få udbetalt.
Højesteret fastslog, at en digital underskrift med NemID er bindende på samme måde som en fysisk underskrift. Højesteret lagde også til grund, at Dennis havde udleveret sit nøglekort til NemID sammen med brugernavn og adgangskode til tredjemand, som herefter uden Dennis’ medvirken misbrugte NemID-oplysningerne ved at underskrive et digitalt gældsbrev.
Højesteret konstaterede, at spørgsmålet om Dennis er aftaleretligt forpligtet afhænger af under hvilke omstændigheder tredjemand er kommet i besiddelse af oplysningerne, om Dennis havde haft kendskab til, at tredjemand var kommet i besiddelse af oplysningerne, og om Dennis havde gjort, hvad der var muligt for at forhindre misbrug, f.eks. ved at spærre NemID’et så hurtigt som muligt. I den konkrete sag fandt Højesteret, at Dennis havde udvist en sådan grad af uagtsomhed, at han hæftede for lånoptagelsen på aftaleretligt grundlag, selv om han ikke selv havde underskrevet gældsbrevet (digitalt).
Vennetjenesten (U2019.1197H)
I denne sag var en person, vi kan kalde Brian, via Facebook blevet kontaktet af to venner, som havde fortalt ham, at en for Brian ukendt person ved navn Erik havde brug for hjælp til at få hævet 40.000 kr. Vennerne hentede Brian i Kalundborg og sammen kørte de til Holbæk, hvor han mødte Erik på havnen. Brians venner sagde, at Brian skulle udlevere sit CPR-nummer, sine NemID oplysninger og kontooplysninger. Brian fik at vide, at oplysningerne skulle bruges, for at pengene kunne hæves til Erik, der skulle have pengene i kontanter. Brian fik flere gange at vide, at han skulle gøre, som de (vennerne) sagde, ”fordi hvis Erik ikke fik det, som han ville have det, kunne han godt finde på at gøre noget, der ikke var så godt”, eller noget i den retning. Brian følte sig truet/presset til at udlevere sine personlige oplysninger, herunder brugernavn og password til NemID.
Senere samme dag hævede Brian 40.000 kr. fra sin konto og gav dem til Erik. Han fik 3.000 kr. i kontanter for at gøre det, men blev først om aftenen klar over, at det var penge, der var udbetalt via et gældsbrev, der var oprettet i hans navn via internettet. Han anmeldte forholdet til politiet næste dag.
Udover at begrunde afgørelsen som ovenfor, henviste Højesteret også til Landsrettens afgørelse, der bl.a. sagde følgende:
Landsretten finder, at Brian ved at udlevere de nævnte oplysninger og ved – uanset at han efter sin forklaring havde følt sig truet til at udlevere oplysningerne – senere samme dag at hæve 40.000 kr. og udlevere til Erik uden forinden at foranstalte nærmere undersøgelse af, hvorfra dette beløb, der stod på hans konto, stammede, har udvist en sådan grad af uagtsomhed, at han i forhold til långiver hæfter for lånoptagelsen.
I begge sager havde dem, hvis NemID var blevet misbrugt, oplyst at de var blevet truet til at udlevere oplysningerne. Dette er tilsyneladende ikke tillagt nogen betydning, hvilket må tages som udtryk for, at retten ikke har troet på det, eller at truslerne i hvert fald ikke er blevet anset for alvorlige nok. Kunne de have bevist, at de reelt var blevet truet til at udlevere oplysningerne ved trussel om umiddelbar anvendelse af vold, kunne sagerne alt efter omstændighederne have fået et andet udfald.
Det er lykkes nogen at lokke NemID oplysningerne ud af dig
Også situationer hvor du ikke selv velvilligt eller under en form for tvang har udleveret dine NemID oplysninger, men hvor det er lykkede nogen at lokke oplysningerne ud af dig, hæfter du for de aftaler, der bliver indgået.
Det viser i hvert fald denne sag fra Teleankenævnet vedrørende en sag om køb af en iPhone ved brug af NemID:
Skattemedarbejderen (Teleankenævnssag sag 18-122)
Nogen havde i Klagers navn og ved brug af Klagers NemID købt en iPhone 8 Plus med tilhørende abonnement, og teleselskabet krævede nu, at Klager måtte hæfte for købet og abonnementet (godt 4.000 kr.), da det var godkendt med Klagers NemID.
Klager nægtede og oplyste, at hun ikke selv havde foretaget købet. Klager oplyste først, at hendes NemID var blevet stjålet. Efterfølgende ændrede hun dog dette til at hun i et telefonopkald havde givet oplysninger om sit NemID til en ukendt person, der påstod at være en medarbejder hos SKAT. Den pågældende person havde oplyst, at det ville gøre det nemmere for Klager at få tilbagebetalt penge fra SKAT på den måde. Klager havde efterfølgende anmeldt forholdet til politiet.
Teleankenævnet fandt, at Klager hæftede for købet af telefonen, da Klager havde handlet så uforsvarligt ved at udlevere sine NemID oplysninger (brugernavn, personlig kode og nøglekort) til en ukendt person, at Klager blev bundet af aftalen som om hun selv havde indgået den.
Du har ikke passet godt nok på dine NemID oplysninger
Selv om du måske ikke selv har videregivet oplysningerne til andre, kan du ifølge praksis fra domstolene stadig godt komme til at hænge på lån og andet andre har indgået i dit navn, hvis ikke du har passet godt nok på dine NemID oplysninger. Det viser følgende tre sager fra henholdsvis Østre og Vestre Landsret:
Den lidt for tillidsfulde (U2018.406Ø)
I denne sag havde Anettes ven gennem 6 år, Benny, misbrugt Anettes NemID til at oprette et lån på 45.000 kr. Anette havde haft sine personlige papirer og nøglekort liggende frit fremme i sit hjem under flere besøg fra Benny, ligesom hun på et tidspunkt havde oplyst sin NemID-kode kode til ham. Både byret og landsret vurderede, at Anette havde udvist en sådan grad af uagtsomhed i omgangen med sit NemID, at hun hæftede for lånet som om hun selv havde oprettet det. Landsretten lagde i den forbindelse især vægt på, at Anette ifølge sin egen forklaring på et tidspunkt havde oplyst NemID-koden til Benny.
Investoren (U2020.217Ø)
En mand, som vi kan kalde Sebastian havde fået noget hjælp til nogle investeringer af søsterens kæreste, Leif. Leif havde i den forbindelse lånt Sebastians computer og telefon, hvorpå Sebastian opbevarede sin NemID kode og et foto af sit NemID nøglekort. Uden at Sebastian vidste det eller havde accepteret det, havde Leif herefter ved brug af Sebastians NemID optaget et lån på 290.000 kr. i Sebastians navn og overført pengene til sig selv.
Efter det oplyste gik der mere end et halvt år, fra Sebastian fandt ud af misbruget, til han reagerede ved at indgive politianmeldelse, kontakte banken og spærre sit NemID (idet Sebastian først prøvede at løse problemet med Leif direkte af hensyn til familien). Byretten mente ikke, dette kunne have nogen betydning, da skaden jo allerede var sket, da lånet blev udbetalt umiddelbart efter oprettelsen, og selv en hurtigere reaktion kunne derfor ikke have forhindret Leif i at få fat på pengene. Landsretten fandt imidlertid at opbevaringen af NemID kode og et foto af NemID nøglekortet sammenholdt med den tid, der gik, inden Sebastian gjorde banken opmærksom på situationen, betød at Sebastian havde handlet så uforsigtigt, at han hæftede for lånet, som hvis han selv havde indgået det.
Den overnattende ven (U2019.2593V)
Susanne, der havde forskellige fysiske og psykiske udfordringer, herunder glemsomhed og koncentrationsbesvær, var nødt til at skrive ting, hun skulle huske, ned på papir. Dette gjaldt også koden til hendes NemID, som hun opbevarede i en bog i en boks over køleskabet. NemID nøglekortet opbevarede hun i sin pung.
Susanne havde en god ven, som var stofmisbruger, og som boede hos Susanne i perioder og dermed også nogle gange var til stede i lejligheden, mens Susanne ikke selv var hjemme. På en tidspunkt fik denne ven på en eller anden måde kendskab til Susannes NemID kode, ligesom det var lykkedes ham at få kendskab til indholdet af hendes NemID nøglekort, og via disse oprettede han et lån på 30.000 kr. i Susannes navn. Pengene, som blev udbetalt til Susannes Nem-konto, overførte vennen senere til en anden konto.
Byretten mente ikke, at Susanne hæftede for lånet, da hun hverken selv havde optaget det eller havde givet sine NemID oplysninger til vennen. Landsretten var imidlertid iskold og sagde, at det var hendes eget problem, når hun havde opbevaret kode og nøglekort i henholdsvis bogen over køleskabet og i pungen og samtidig havde ladet vennen være alene i lejligheden. Susanne kom derfor i landsretten til at hænge på lånet.
Din (evt. tidligere) ægtefælle/samlever har misbrugt dine NemID oplysninger
Når det er en nuværende eller tidligere ægtefælle eller samlever, der har misbrugt dine NemID oplysninger, er det lidt mere uklart, hvad der gælder.
Den første sag omtalt i indledningen (som drejede sig om tidligere samlevere) er som nævnt der et eksempel på, at du ikke kommer til at hænge på et lån, en anden har oprettet med dine NemID oplysninger, hvis ikke selv du har givet vedkommende dine NemID oplysninger. Dette gælder selvfølgelig også, hvor der er tale om ægtefæller/samlevere, nuværende eller tidligere.
Man kunne imidlertid forestille sig, at domstolene ville udvise en vis forståelse for, at det ikke altid på samme måde som i forhold til andre er muligt for ægtefæller/samlevere at holde ens NemID oplysninger hemmelige for hinanden, og at denne omstændighed ville føre til en vis forsigtighed med at statuere hæftelse, hvis en af parterne på et tidspunkt bryder den tillid, der må forventes at bestå mellem ægtefæller og samlevende.
De to afgørelser herunder peger imidlertid lidt i hver deres retning:
Ludomanen (U2020.1225V)
Hanne og Mads havde boet sammen i 8 år og havde 2 børn sammen, da Hanne fandt ud af, at Mads, for at finansiere sin hemmeligholdte ludomani, havde optaget 3 lån på i alt 44.000 kr. i Hannes navn uden hendes tilladelse eller viden. Hannes cpr-nummer kendte Mads af gode grunde (svært ikke at komme til når man bor sammen), hendes nøglekort havde han taget i hendes pung og affotograferet uden hendes vidende, og brugernavn og adgangskode var det lykkedes ham at få adgang til, fordi Hanne på et tidspunkt i forbindelse med log ind på en hjemmeside, der krævede NemID, var kommet til at sige ja til, at browseren på husstandens fælles iPad/tablet skulle huske hendes oplysninger til næste gang.
Byretten mente ikke, at Hanne skulle hæfte for de 3 lån, da hun hverken, havde oplyst brugernavn, kodeord eller nøglekort til Mads, ligesom hun ikke var bekendt med, at han havde fået kendskab til disse. Retten lagde også vægt på, at Mads havde gjort meget for at slette sporene efter de oprettede lån, idet han løbende havde slettet beskeder i Hannes e-boks herom. På den baggrund fandt retten ikke, at Hanne ved at opbevare sit nøglekort i sin pung og ved at have gjort brugernavn og adgangskode tilgængelig inden for husstandens rammer, havde handlet så uforsvarligt, at hun skulle hænge på lånene.
Landsretten derimod havde ingen forståelse for situationen og konstaterede blot, at det havde været meget uforsigtigt af Hanne at lade browseren på husstandens tablet gemme brugernavn og adgangskode. Landsretten fandt derfor, at Hanne måtte hæfte for de lån, Mads havde indgået.
Denne dom er efter min opfattelse både forkert og åbenbar urimelig. Forkert fordi det af forarbejderne til reglerne om NemID fremgår, at hæftelse i misbrugssituationer formentlig må kræve, at NemID-indehaveren har viden om, at nøglen til NemID’et er kommet til en andens kendskab, hvilket ikke var tilfældet i denne sag. Åbenbar urimelig fordi landsretten udviser en mangel på forståelse for, både hvordan såvel et ægteskab/samliv som en internetbrowser fungerer. Sagen er anket til Højesteret, hvor man kan håbe, at udfaldet bliver det samme som i byretten, hvis afgørelse var lige efter bogen og i overensstemmelse med forarbejderne til reglerne om NemID.
I følgende sag fra Østre Landsret fik sagen et andet udfald:
Samleveren (Østre Landsrets dom af 13. september 2019)
I perioden 2015-2017 var der blevet oprettet flere telefonabonnementer i Lises navn og ved brug af Lises NemID oplysninger i form af cpr-nr., kode og nøglekort. Lise fik fremsendt fakturaer for købene, men afviste at det var hende, der havde indgået aftalerne, og hun nægtede derfor at betale for abonnementerne. Sagen var den, at det var Lises daværende samlever, som hun havde boet sammen med i 6-7 år og havde et barn sammen med, der havde oprettet abonnementerne og i den forbindelse misbrugt Lises NemID oplysninger. Lise forklarede under sagen, at hun opbevarede sit nøglekort i en kommodeskuffe i parrets lejlighed, og at hun ikke havde oplyst koden til nogen. Hun vidste ikke, hvordan hendes tidligere samlever havde fået kendskab til koden, men han kunne muligvis have afluret den.
Byretten mente, at Lise var bundet af de indgåede aftaler, da hun ikke havde passet godt nok på sine NemID oplysninger. Ud fra oplysningerne i sagen er det selvfølgelig en åbenbart forkert afgørelse. Der gælder ikke et krav om, at man skal låse sit nøglekort inde i et pengeskab, man kun selv har koden til eller et krav om at man altid, også mens man sover og er i bad skal have sit nøglekort på sig. Samtidig er det heller ikke indehaveren af NemID’et, der skal bevise, at han/hun ikke har oplyst koden til nogen.
Landsretten ændrede derfor naturligt nok også denne afgørelse og afgjorde, at Lise ikke kunne gøres ansvarlig for de indgåede aftaler, da hun hverken havde udleveret kode eller nøglekort til den tidligere samlever. Det forhold, at det uden Lises viden var lykkedes den tidligere samlever at komme i besiddelse af oplysninger gjorde ikke i sig selv, at man kunne konstatere, at Lise havde opbevaret oplysningerne uforsvarligt. Landsretten lagde i den forbindelse vægt på oplysningerne om parrets samliv og Lises oplysninger om, hvordan hun opbevarede oplysningerne.
Denne dom er ligesom dommen fra Vestre Landsret om ludomanen anket til Højesteret. Det er svært at se, at Højesteret skulle kunne nå frem til et andet resultat end landsretten i denne sag.
Indtil Højesteret træffer afgørelse i de to sager, må det siges at være lidt uklart, hvad der gælder i situationer, der involverer ægtefæller/samlevere.
Har nogen misbrugt dit NemID, er det klare udgangspunktet som nævnt i indledningen, at det ikke er dit ansvar, og at du derfor heller ikke kan gøres ansvarlig for aftaler, andre uden dit samtykke har indgået i dit navn.
Næsten lige så klart er det ifølge praksis ved både domstole og klagenævn, at du hænger på lån og andre aftaler, du ikke selv har indgået, hvis du selv har videregivet både brugernavn, adgangskode og nøglekort til dem, der har misbrugt oplysningerne.
Men også i situationer, hvor du ikke decideret har videregivet oplysningerne til andre, men hvor du ikke har passet godt nok på oplysningerne, kan du komme til at hænge på aftaler, du ikke selv har indgået.
Sidstnævnte gælder måske ovenikøbet selv om det er din egen ægtefælle/samlever, der har misbrugt oplysningerne, som Vestre Landsret nåede frem til i sagen om ludomanen ovenfor. Særligt denne sag virker som nævnt stødende, da det må antages ikke at være helt unormalt, at ægtefæller fra tid til anden bliver bekendt med hinandens NemID oplysninger, uden at det af den grund burde føre til hæftelse for en stor gæld, hvis ægtefællen så senere misbruger oplysningerne. Denne sag behandles for tiden ved Højesteret, og man kan håbe, den bliver omgjort der, men det er nok tvivlsomt ud fra afgørelserne i de sager, Højesteret allerede har behandlet.
Det kan derfor ikke understreges nok, at du skal tage hemmeligholdelsen af dine NemID oplysninger alvorligt og aldrig nogensinde oplyse dem til andre. Det er i hvert fald den eneste måde, du kan være sikker på ikke at komme til at hænge på gæld, andre har stiftet i dit navn.
Derudover skal du altid sørge for at spærre dit NemID, hvis det er blevet væk, eller hvis du har mistanke om, at det er blevet misbrugt eller risikerer at blive misbrugt.
Hvis du er bekendt med, hvor der er købt noget i dit navn, optaget lån i dit navn eller lignende, er det også en god ide hurtigst muligt at gøre virksomhederne opmærksom på det.
En sidste ting, du kan gøre, er at ændre brugernavnet til dit NemID. Det må betragtes som en alvorlig fejl i designet af NemID, at brugernavnet pr. automatik er ens cpr-nummer i stedet for et selvvalgt brugernavn. Man siger gerne, at der er tre fortrolige dele i ens NemID, brugernavnet, adgangskoden og nøglekortet. Men i mange situationer er det ikke svært at finde ud af en persons cpr-nummer, og at man så samtidig dermed kender brugernavnet til personens NemID er ret uhensigtsmæssigt. Du kan derfor med fordel ændre dit brugernavn til et andet selvvalgt brugernavn. Det kan du gøre via selvbetjeningen på www.nemid.nu, så har du i hvert fald forbedret sikkerheden lidt mere.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Afslag i købesummen som følge af ukorrekte boligarealopgivelser oplyst af sælger
Højesteret har ultimo august måned 2013 afsagt to domme, hvorefter køberne af to ejendomme er tilkendt et afslag i købesummen som følge af, at det faktiske boligareal var mindre end oplyst af sælger.
Indledningsvis fastslår Højesteret i afgørelserne, at en urigtig oplysning om en ejendoms boligareal ikke er at anse som en mangel, der omfattes af den ansvarsfrihed for sælger, der følger af Lov om forbrugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom m.v. §2, stk.1.
Ifølge denne lovbestemmelse kan en køber ikke over for sælger - medmindre denne har givet en garanti, handlet svigagtigt eller groft uagtsomt – påberåbe sig, at en bygnings fysiske tilstand er mangelfuld, såfremt køber har modtaget en tilstandsrapport og et tilbud om ejerskifteforsikring.
Køber må i tilfælde af en sådan mangel ved ejendommen rette sin mangelsindsigelse mod ejerskifteforsikringen eller den bygningssagkyndige. Har køber tegnet en ejerskifteforsikring, og foreligger der en dækningsberettiget skade, vil forsikringen dække i henhold til forsikringsvilkårene. Har den bygningssagkyndige, der har udarbejdet tilstandsrapporten, begået en faglig fejl, kan han muligvis pålægges ansvar herfor.
Urigtige oplysninger om boligarealets størrelse – det faktiske areal mindre end det oplyste – er køber imidlertid ikke afskåret fra at gøre gældende over for sælger.
Dernæst afgør Højesteret – kun i den ene sag, i den anden sag var der ikke tvist herom – spørgsmålet om, hvorvidt arealafvigelsen var en mangel. Arealet var oplyst til 113 m2, men en efterfølgende opmåling viste, at arealet kun var 95,7 m2. Højesteret slår fast, at dette er en ikke uvæsentlig arealafvigelse, og at boligarealets størrelse normalt har stor betydning for prisfastsættelsen af en familiebolig. Med denne begrundelse tiltræder Højesteret derfor, at den urigtige oplysning om ejendommens boligareal udgør en mangel.
Herefter fastslår Højesteret, at der var basis for at give køber et nærmere beregnet afslag i købesummen.
Under sagerne var det gennem et syn og skøn fastslået, at værdien af ejendommen på handelstidspunktet ville være mindre med den korrekte arealangivelse.
Højesteret udtaler vedrørende købers adgang til afslag i købesummen, at der skal tages udgangspunkt i, om kendskab til forholdet ville have ført til, at købesummen var blevet lavere, og at vurderingen heraf må ske under hensyn til størrelsen af værdiforringelsen på handelstidspunktet – absolut og i forhold til købesummen – samt det påberåbte forholds beskaffenhed.
Herefter tilkendes køber i den ene sag et afslag på kr. 50.000,00. I den anden sag var afslaget kr. 150.000,00. I denne sag var ejendommen solgt for kr. 1.630.000,00, men handelsværdien ville rettelig have været kr. 1.436.800,00.
Læren af de to nye domme fra Højesteret må være, at man som sælger ikke uden videre kan afvise en indsigelse fra køber om arealafvigelse i boligarealet med argumentationen: ”Du har jo købt det boligareal, som du selv har været ude at bese med egne øjne/du har jo fået den vare, du har set”.
Denne argumentation holder ikke, hvis afvigelsen i boligarealet kan karakteriseres som ikke uvæsentlig, og køber gennem et syn og skøn kan dokumentere, at arealafvigelsen har medført en ikke uvæsentlig værdiforringelse/reduktion af handelsværdien.
Sælgerne og disses rådgivere skal derfor være påpasselige med indholdet af boligarealopgivelser, oplysningerne skal være korrekte og i overensstemmelse med de faktiske forhold. I modsat fald kan sælger efterfølgende blive mødt med afslag i købesummen. Dette uanset sælgers gode tro, idet afslag gives, selv om der intet er at bebrejde sælger.
Eneste trøst for sælger er, at værdiforringelsen skal have en vis størrelse. Højesterets afgørelser synes således ikke at ændre på den tidligere praksis, hvorefter der ikke gives afslag i købesummen for rene bagateller – hvorledes dette begreb så defineres, er et mere åbent spørgsmål.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 7 Unionsborgerskabet beskytter statsborgerskabet
Af advokatfuldmægtig Tuğba Öztunç Bache og advokat Rass Holdgaard, begge Kammeradvokaten
EU har ingen kompetence til at bestemme, hvem der skal være statsborgere i medlemsstaterne og dermed unionsborgere. Men alligevel skal nationale regler om fortabelse af statsborgerskab overholde EU-retten. Det betyder, forklarer Domstolen i en ny dom, at det skal være objektivt begrundet og proportionalt, når medlemsstaterne fratager EU-borgere deres statsborgerskab, hvis de samtidig mister unionsborgerskabet.
EU’s medlemsstater har altid været særligt på vagt over for indgreb i deres ret til selv at bestemme, hvem der skal være deres statsborgere. Det er ikke så overraskende. Med statsborgerskab definerer en stat sit folk. Ifølge Den Internationale Domstols berømte Nottebohm-dom fra 1955 er statsborgerskabet ”en retlig forbindelse, der bygger på en faktisk social samhørighed og en reel eksistentiel, interesse- og følelsesmæssig tilknytning, og som indebærer gensidige rettigheder og pligter”.
Unionsborgerskabets natur
Maastricht-traktaten fra 1992 indførte oven på statsborgerskabet et nyt unionsborgerskab (nu EUF-traktatens artikel 20) . Unionsborgerskabets retlige og politiske betydning var og er fortsat meget omdiskuteret. Også i Danmark var denne nye retlige figur kontroversiel. Da vi – efter to folketingsafstemninger – tiltrådte Maastricht-traktaten, skete det som bekendt med fire forbehold, hvoraf det ene angik netop det nye unionsborgerskab. Af Edinburgh-afgørelsen fremgår om unionsborgerskabet, at det ”ikke på nogen måde træder i stedet for nationalt statsborgerskab. Spørgsmålet om, hvorvidt en person besidder statsborgerskab i en medlemsstat, afgøres udelukkende efter vedkommende medlemsstats egen lovgivning”. Forud for Danmarks tiltrædelse undersøgte Justitsministeriet det nye unionsborgerskabs statsretlige betydning. Af Justitsministeriets redegørelse fremgår, at ”ifølge grundlovens § 44, stk. 1, kan ingen udlænding få indfødsret (statsborgerskab) uden ved lov. Bestemmelsen berøres ikke af traktatens bestemmelser om unionsborgerskab, idet spørgsmålet om, hvorvidt en person har statsborgerskab i en medlemsstat, afgøres efter den pågældende medlemsstats egen lov”.
EU-Domstolen har de seneste to årtier i en række domme præciseret og udviklet de unionsborgerskabsrettigheder, som blev indført med Maastricht-traktaten. I denne praksis har Domstolen bekræftet det, der fremgår af Edinburgh-afgørelsen og Justitsministeriets notat: Unionsborgerskabet erstatter ikke det nationale statsborgerskab, og Unionen har ikke kompetence til at bestemme, hvilke personer der skal være statsborgere i en medlemsstat. Men, som vi skal se nedenfor, har Domstolen samtidig i nogle skelsættende domme fastslået, at unionsborgerskabsrettighederne skal respekteres, når medlemsstaterne laver regler og træffer afgørelser om fortabelse af statsborgerskab.
Michelettis italienske statsborgerskab uden betydning
Allerede før unionsborgerskabet blev indført, blev Domstolen anmodet om at forholde sig til en situation, hvor en medlemsstat ikke tog hensyn til en persons statsborgerskab i en anden medlemsstat. Micheletti havde både italiensk og argentinsk statsborgerskab. Han anmodede Spanien om opholdstilladelse med henblik på at etablere sig som tandlæge. Spansk ret bestemte imidlertid, at når man har dobbelt statsborgerskab, så var det kun statsborgerskabet i det land, man opholdt sig i, som var afgørende. Så da Micheletti opholdt sig i Argentina, kunne han ikke støtte ret på sit italienske statsborgerskab, når han anmodede om opholdstilladelse og ville etablere tandlægepraksis i Spanien. Her måtte EU-retten naturligvis gribe ind: Domstolen fastslog i sin dom fra 1992 (sag C-369/90), at det er rigtigt, at fastlæggelse af kriterierne for erhvervelse og fortabelse af statsborgerskab efter folkeretten hører under medlemsstaternes kompetence. Men en medlemsstat må ikke begrænse virkningerne af en anden medlemsstats tildeling af statsborgerskab ved at kræve yderligere betingelser for at anerkende dette statsborgerskab som grundlag for at udøve EU-rettigheder. Domstolen fandt af disse grunde, at den spanske regel var i strid med EU’s regler om retten til fri etablering.
Rottmanns ”Catch-22”
Umiddelbart efter Micheletti-dommen kom unionsborgerskabet, men det var først 18 år senere – i Rottmann-dommen (sag C-135/08) fra 2010 – at Domstolen fik første anledning til at forklare, hvad de nye unionsborgerskabsrettigheder betyder for medlemsstaternes regler om fortabelse af statsborgerskab. Sagen er noget speciel. Rottmann var oprindeligt østrigsk statsborger. Han var flyttet til Tyskland og havde ansøgt om og fået tildelt statsborgerskab i Tyskland. I den forbindelse mistede han sit østrigske statsborgerskab. Senere viste det sig, at han i forbindelse med statsborgerskabsansøgningen i Tyskland havde undladt at oplyse de tyske myndigheder om en verserende straffesag mod ham i Østrig. Derfor besluttede de tyske myndigheder at fratage ham hans tyske statsborgerskab. Problemet var imidlertid, at det var usikkert, om Rottmann bagefter kunne få sit tidligere østrigske statsborgerskab tilbage, eller om han helt ville miste ethvert statsborgerskab i et EU-land og dermed sit unionsborgerskab.
En lang række medlemsstater deltog i sagen og afgav indlæg, der understregede, at det er dem, der har enekompetencen til at definere betingelserne for at erhverve og fortabe statsborgerskab. Der blev blandt andet henvist til Edinburgh-afgørelsen, og Tyskland gjorde gældende, at da Rottmann jo var tysk statsborger bosiddende i Tyskland, så var det et rent tysk anliggende uden et grænseoverskridende element. Domstolen slog imidlertid fast, at selv om medlemsstaterne rigtig nok har denne kompetence, så skal de overholde EU-retten, når de udøver den. ”Det er klart”, som Domstolen sagde uden yderligere uddybning, at en situation som Rottmanns – hvor man risikerer at miste alle sine unionsborgerskabsrettigheder, fordi man får fjernet sit tyske statsborgerskab, efter, at man tidligere har mistet sit østrigske – ”efter sin natur og sine konsekvenser er omfattet af EU-retten”. Domstolen fastslog derefter, at det principielt var lovligt at tilbagekalde et statsborgerskab som følge af svig, men at beslutningen om tilbagekaldelse skulle overholde proportionalitetsprincippet. Domstolen gav herefter nogle korte anvisninger på til, hvad medlemsstaterne skulle inddrage i den proportionalitetsvurdering.
Efter Rottmann-dommen var der navnlig to spørgsmål, som var ubesvarede: For det første var Rottmanns situation speciel, og det var uklart, om unionsborgerskabsrettighederne altid kan påberåbes, når en statsborger i en medlemsstat mister sit unionsborgerskab, eller om det kræver, at statsborgeren har udøvet sin ret til fri bevægelighed. Normalt kan man jo kun påberåbe sig EU-rettens grundrettigheder (fri bevægelighedsrettighederne, unionsborgerskabsrettighederne m.v.), når der ikke er tale om såkaldte rent interne situationer i en medlemsstat. Rottmann havde på den ene side bevæget sig mellem to medlemsstater og risikerede at blive fanget mellem disse to medlemsstaters statsborgerskabsregler. Derfor kunne man sige, at hans situation ikke var et rent internt tysk anliggende. På den anden side kunne Domstolens bombastiske udtalelser forstås sådan, at hver gang medlemsstaterne tager unionsborgerskabet fra en person, så er situationen ”efter sin natur og sine konsekvenser” omfattet af EU-retten. Det andet uafklarede spørgsmål efter Rottmann var, hvad der præcist ligger i kravet om, at fortabelse af statsborgerskab skal være lovligt og proportionalt. Hvordan skal medlemsstaterne i praksis lave denne proportionalitetsvurdering?
Disse spørgsmål gav EU-Domstolens Store Afdeling svar på i Tjebbes-dommen, der blev afsagt i marts i år. Men kort inden den dom kom, skulle vores egen Højesteret tage stilling til, om en konkret anvendelse af de danske regler om automatisk fortabelse af statsborgerskab var i strid med EU-retten.
De danske fortabelsesregler under lup
Det følger af indfødsretslovens § 8, stk. 1, at hvis man er født i udlandet og aldrig har opholdt sig i Danmark, så mister man som udgangspunkt automatisk (ex lege) sin indfødsret, når man fylder 22 år – medmindre man bliver statsløs. A, der var født i et tredjeland, havde bedt de danske myndigheder om en bekræftelse på, at han ikke automatisk havde mistet sit statsborgerskab. Da han imidlertid ikke kunne dokumentere, at han havde opholdt sig i Danmark, og da han ikke havde ansøgt om en dispensation, inden han fyldte 22 år, meddelte Udlændinge- og Integrationsministeriet ham, at han havde mistet sit danske statsborgerskab. Dermed mistede han også sit unionsborgerskab, og det mente A var i strid med hans unionsborgerskabsrettigheder. A var født og havde boet hele sit liv i et tredjeland og havde ikke gjort brug af nogen fri bevægelighedsrettigheder inden for EU. Derfor var det tvivlsomt, om han overhovedet kunne påberåbe sig sine unionsborgerskabsrettigheder. Højesteret var bekendt med, at Tjebbes-sagen verserede ved EU-Domstolen, og at Domstolen i den dom kunne give svar på netop dette spørgsmål. Højesteret undlod derfor at tage udtrykkelig stilling til, om A’s situation var omfattet af EU-retten. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte de danske udlændingemyndigheders afgørelse om fortabelse af A’s danske statsborgerskab og bemærkede, at dette resultat ikke var i strid med EU-retten, selv ”hvis den foreliggende situation måtte være omfattet heraf”. Højesteret kunne med andre ord lade det stå åbent, om EU-retten overhovedet fandt anvendelse, fordi Højesteret var overbevist om, at det under alle omstændigheder ikke var uproportionalt, at A mistede sit statsborgerskab og dermed sit unionsborgerskab.
Tjebbes’ manglende tilknytning
En måned senere kom så Tjebbes-dommen (sag C-221/17) fra EU-Domstolens Store Afdeling. Sagen angik lovligheden af en nederlandsk regel, hvorefter man som udgangspunkt automatisk fortaber sit nederlandske statsborgerskab, hvis man har statsborgerskab i et tredjeland, og hvis man ikke har haft bopæl i Nederlandene i 10 år. Som indfødsretslovens § 8 er denne regel begrundet i, at man skal have en reel tilknytning til og samhørighed med sit land, hvis man skal forblive statsborger. Sagsøgerne Tjebbes, Koopman, Saleh Abady og Duboux havde både statsborgerskab i et tredjeland (hhv. Canada, Schweiz og Iran) og i Nederlandene. De havde i mere end 10 år opholdt sig uden for Nederlandene og havde indgivet ansøgning om fornyelse af deres nederlandske pas på ambassaderne i de lande, hvor de opholdt sig. Den nederlandske udenrigsminister afviste deres anmodning og traf afgørelser om, at de havde fortabt deres nederlandske statsborgerskab. Der var ikke mange tegn på, at de fire havde gjort brug af deres fri bevægelighed inden for EU.
Domstolen gjorde det først klart, at det er uden betydning, om sagsøgerne konkret havde gjort brug af deres fri bevægelighed inden for EU. Uanset hvad er en fortabelse af statsborgerskab, som medfører fortabelse af unionsborgerskab, ”efter sin natur og sine konsekvenser omfattet af EU-retten”. Dernæst fastslog Domstolen, at det er lovligt at have nationale regler om fortabelse af statsborgerskab, der – som de nederlandske – sikrer et solidaritets- og loyalitetsbånd mellem medlemsstaterne og borgerne. Den 10- årsperiode, som de nederlandske regler havde, var principielt egnet til at varetage dette hensyn. Som det tredje siger Domstolen, at når medlemsstaterne fratager statsborgerskabet og dermed unionsborgerskabet, skal de relevante myndigheder og retsinstanser i medlemslandene undersøge, om fortabelsen overholder proportionalitetsprincippet ”for så vidt angår virkningerne heraf for den berørte persons situation og i givet fald for den pågældendes familiemedlemmer”. Det kræver ifølge Domstolen, at fortabelse ex lege af statsborgerskab skal kunne underkastes en individuel prøvelse i medfør af national lovgivning. Domstolen slutter med at minde om, at denne prøvelse af proportionaliteten ikke handler om rent hypotetiske konsekvenser, og at den navnlig omfatter en vurdering af, om EU-charterrettighederne, for eksempel artikel 7 (respekt for privatliv og familieliv) og 24 (børns rettigheder), er overholdt.
Efter Tjebbes-dommen står det klart, at unionsborgerskabsrettighederne kan påberåbes af enhver, der fortaber et nationalt statsborgerskab, når det samtidig medfører fortabelse af unionsborgerskabet. Det spørgsmål, som Højesteret i februar i år lod stå åbent, er nu afgjort: EU-retten finder altid anvendelse på en sådan situation. Man kan kun fortabe sit statsborgerskab og samtidig sit unionsborgerskab, hvis dette er objektivt begrundet og proportionalt. Det gælder, uanset om man har boet hele sit liv uden for EU og aldrig har udøvet eller påtænker at udøve nogen EU-rettigheder. Har man det, vil det dog nok være mindre indgribende at miste sine unionsborgerskabsrettigheder, og dette kan få betydning for proportionalitetsvurderingen. Efter Tjebbes og Rottmann står det også klart, at Domstolen grundlæggende er lydhør over for medlemsstaternes regler om fortabelse af statsborgerskab, som sikrer reel tilknytning og opretholdelse af samhørigheds- og loyalitetsbånd. Sådanne regler er principielt lovlige, og kravet om proportionalitet handler nok navnlig om at sikre, at medlemsstaterne ikke konkret krænker unionsborgernes grundlæggende EU-rettigheder, som er sikret i charteret.
Tuğba Öztunç Bache


text:
Viser nyheder inden for Ansættelses- og arbejdsret
Landsretten har omgjort Ligebehandlingsnævnets afgørelse i en sag om udelukkelse af en medarbejder fra deltagelse i en overenskomstbaseret pensionsordning, fordi […]
I kølvandet på COVID-19 udbruddet i Danmark har regeringen netop vedtaget et lovforslag vedrørende refusion af arbejdsgivere fra dag 1, […]
Ikke i strid med forskelsbehandlingsloven at afskedige hørehandicappet lægesekretær
Østre Landsret har i en dom af 28. februar 2020 afgjort, at det var retmæssigt, at en region opsagde en […]
Coronavirus: Ingen grund til panik, men rettidig omhu
Hvordan skal virksomheder skal forholde sig i forbindelse med Coronavirus? Hortens ansættelsesretslige eksperter har samlet en række gode råd.
Coronavirus i Danmark – hvordan skal man forholde sig som arbejdsgiver?
Coronavirus (COVID-19) spreder sig hastigt i øjeblikket, og vi har nu set de første tilfælde af smitte i Danmark, ligesom […]
Højesteret skulle i sagen tage stilling til, hvorvidt en 17-årig dreng (”A”) havde været udsat for ulovlig frihedsberøvelse eller ulovlig […]
En sikkerhedsvagt med 30 års anciennitet, som faldt i søvn under en vagt, kunne berettiget bortvises. Trods medarbejderens argumenter for, […]
Arbejdsretten har i en ny sag afgjort, at en uberettiget bortvisning ikke var bodspådragende. Arbejdsretten lagde bl.a. vægt på, at […]
En gruppe tidsbegrænsede medarbejdere havde ikke krav på godtgørelse for overtrædelse af lov om tidsbegrænset ansættelse. Selvom medarbejderne havde arbejdet […]
I dette indlæg ser vi nærmere på 3 emner, hvor du som arbejdsgiver, skal være opmærksom på nye afgørelser. Det […]
Storbritannien træder ud af EU ved midnat dansk tid (1. feb. 2020) og trods vedtagelse af udtrædelsesaftalen, får Brexit utvivlsomt […]
I en nyere faglig voldgiftssag fandt opmanden, at en bortvisning af en ejendomsfunktionær var berettiget, da pågældende havde vist en […]
En salgskonsulent havde overtrådt sin konkurrenceklausul idet han, kort tid efter at være blevet bortvist fra sin stilling, fik ansættelse […]
Under en kvindelig medarbejders barselsorlov foretog en virksomhed en række væsentlige ændringer i hendes arbejdstid og stillingsindhold. Medarbejderen ville ikke […]
Medarbejdere i tidsbegrænset ansættelser havde ikke krav på godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse, idet disse ikke varetog samme arbejdsopgaver […]
En kvindelig jurastuderende klagede over sin undervisers brug af sjofle eksempler til at forklare forskellige juridiske begreber. Ligebehandlingsnævnet var enig […]
Det tidligere vedtagne lovforslag om ophævelse af beskatningen af fri telefon og internet fra 1. januar 2020 er rullet tilbage. […]
Efter en konkret vurdering af stillingernes sammenlignelighed, har Højesteret stadfæstet, at tidsbegrænset ansatte måleassistenter ikke var blevet forskelsbehandlet i strid […]
Arbejdsretten har i en ny dom statueret, at et krav om efterbetaling af manglende udbetalte løntillæg ikke var forældet, idet […]
En medarbejder, der gjorde krav på godtgørelse for manglende betaling af provision i forbindelse med afholdelse af ferie, fik ikke […]
Sygedagpenge, som en funktionær modtog i hele opsigelsesperioden, kunne af Lønmodtagernes Garantifond fradrages i krav på erstatning ud over minimalerstatningen. […]
Arbejdsretten har i en ny dom fastslået, at en større dansk bank ikke handlede uden for ledelsesrettens grænser ved at […]
Østre Landsret har for nyligt afsagt en dom vedrørende en medarbejder, der, dagen efter han var blevet opsagt, havde sendt […]
Den ældste medarbejder i en virksomheds økonomiafdeling blev som den eneste opsagt i forbindelse med en omstrukturering. Ligebehandlingsnævnet fandt dog […]
En medarbejder blev mødt med et skattekrav for en ellers skattefri befordringsgodtgørelse, idet medarbejderens arbejdsgiver ifølge SKAT ikke havde varetaget […]
Højesteret har taget stilling til, hvorvidt en medarbejders optagelse af en samtale med vedkommendes arbejdsgiver var i overensstemmelse med databeskyttelseslovgivningen, […]
Højesteret har netop udtalt, hvilken referenceperiode der skal anvendes til at opgøre en provisionslønnet medarbejders kompensation for mistet provision under […]
Sø- og Handelsretten har for nyligt afsagt dom i en sag, der omhandlede opgørelsen af sygedage efter 120-dages-reglen. Retten fastslog, […]
Vestre Landsret afgjorde den 6. november 2019 spørgsmålet om, hvorvidt en arbejdsgiver var erstatningsansvarlig for en ufaglært medarbejders psykiske lidelse […]
Ifølge Højesteret kunne arbejdsgiveren i den konkrete sag ikke modregne manglende sygedagpengerefusion i en sygemeldt medarbejders løn, idet medarbejderen ikke […]
Højesteret har netop taget stilling til det principielle spørgsmål om, hvorvidt arbejdsgiver er berettiget til at modregne mistet sygedagpengerefusion i […]
Højesteret har i en ny dom fastslået, at en arbejdsgiver ikke kunne modregne tabt sygedagpengerefusion i en medarbejders løn, selvom […]
Ministerrådet i EU vedtog den 7. oktober 2019 whistleblowerdirektivet, der blandt andet forpligter private arbejdsgivere med 50 eller flere ansatte […]
En tidligere medarbejder havde ikke afleveret sine timesedler til tiden og havde dermed frataget sin arbejdsgiver muligheden for at føre […]
I Facebook-gruppen “Jeg er sygeplejerske” skrev en sygeplejerske et opslag, hvor hun med blandt andet diagnoser beskrev patienter, hun havde […]
I dette indlæg ser vi nærmere på betydningen af den nye ferielov for direktører. Udgangspunktet er, at den nye ferielov […]
I forbindelse med Folketingets åbning den 1. oktober 2019 offentliggjorde regeringen traditionen tro de lovforslag, som forventes fremsat i løbet […]
I april 2019 vedtog Europa-Parlamentet et nyt whistleblower-direktiv, som – når endelig godkendt af Ministerrådet – vil indebære, at arbejdsgivere […]
Medarbejder kunne ikke betragtes som lønmodtager i funktionærlovens forstand og havde derfor ikke krav på løn i en opsigelsesperiode, godtgørelse […]
Selvom funktionærens opsigelsesvarsel var forlænget med to måneder, vurderede Vestre Landsret ved dom af 28. juni 2019, at en funktionær […]
I en nyere faglig voldgiftssag fandt opmanden, at et gymnasium var berettiget til at bortvise en servicemedarbejder, der uberettiget havde […]
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har offentliggjort to juridiske vurderinger om reglerne for forsyningskontrakter under forsyningsvirksomhedsdirektivets tærskelværdier og pligten til at afholde […]
Østre Landsret har netop afgjort, at en virksomhed ikke var ansvarlig for en borgers sexchikane af en medarbejder, der udførte […]
Arbejdsretten statuerede i en ny afgørelse af 4. september 2019, at der ikke i den konkrete situation var tale om […]
Arbejdsretten har endnu en gang taget stilling til, hvorvidt virksomhedsoverdragelsesloven fandt anvendelse, da et rengøringsselskab i forbindelse med et udbud […]
Højesteret har taget stilling til, om det er en væsentlig misligholdelse af et ansættelsesforhold, at en medarbejder havde optaget et […]

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret