text:
Skat.dk: Sejlads i ”international trafik” – Artikel 14, stk. 3 i Dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern
12 Feb 2020 14:14
BS-2380/2019
Skattepligt, international trafik, vederlag, indkomst, bevisførelse
Højesteret anførte, at begrebet ”international trafik” i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, artikel 3, stk. 1, litra H, jf. artikel 14, stk. 3, skal forstås således, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser, jf. U. 2018.1385H.
Retten anførte endvidere, at uanset de omhandlede skibe også fragtede vindmølledele til og fra ”pladser”, og det forhold, at færdiggørelsen af vindmølleinstallationerne blev foretaget af teknikere fra et andet skib, har skibenes hovedopgave været installation af havvindmøller.
Kildeskattelovens § 1 stk. 1, nr. 1, jf. Statsskattelovens § 4
Den juridiske vejledning 2020-1 C.F.1.1
Den juridiske vejledning 2020-1 C.F.9.2.3.9
Sagen er anlagt den 18. januar 2019 og drejer sig om, hvorvidt As indkomst i 2014 og 2015 er omfattet af artikel 14, stk. 3 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern.
Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsøgerens løn i 2014 og 2015 optjent under arbejde og ophold på skibene Skib-1 og Skib-2 er omfattet af artikel 14, stk. 3, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, således at beskatningsretten til lønindkomsten tilkommer Cypern.
Af sagen fremgår, at A i 2014 og 2015 var ansat i det cypriotiske selskab G1 på vegne det danske selskab G2, jf. sagens bilag 5, ansættelseskontrakt af 31. oktober 2013. heraf fremgår blandt andet umiddelbart forud for sagsøgers underskrift:
I Confirm that I have freely entered this agreement with a sufficient understanding of my rights and responsibilities under this agreement and the “FLOATING STAFF SERVICE CONDITIONS FOR WINDFARM INSTALLATION VESSELS (WIV), and I have been given an opportunity to review and seek advice on the Agreement before signing.
Som sagens bilag A er fremlagt udskrift fra hjemmeside tilhørende G2. Heraf fremgår blandt andet:
“ABOUT G2
Headquartered in Copenhagen, Denmark, G2 (G2) operates two highly efficient Windfarm Installation Vessels (WIVs), Skib-2 and Skib-1.
Skatte-og Vurderingsankenævnet for Københavns Vestegn har den 19. oktober 2018 truffet afgørelser vedrørende As skatteberegninger for indkomstårene 2014 og 2015. Disse er fremlagt som sagens bilag 1 og 2. Heraf fremgår enslydende under afgørelse og begrundelse blandt andet:
Klagerens arbejdssted foregår på et skib, som er ledet af G2 (herefter selskabet). Selskabet er en førende leverandør af turbine-og fundamentinstallationsservice til offshore vindindustrien. Skibet er registreret som et offshore service vessel, og er udstyret med et 6-bens design, der gør det muligt for fartøjet at stå sikkert i tilfælde af usikkert vejr. Nævnet anser dermed ikke skibet for at være et traditionelt transportskib.
Skatteankenævnet finder herefter, at skibet er et specialindrettet entreprenør skib, hvis hovedformål er opsætning af bl.a. offshore vindmøller.
Det er således nævnets opfattelse, at skibet ikke kan anses for at have været i international trafik, mens klageren arbejdede ombord, idet skibets hovedopgave efter en helhedsvurdering ikke er transport af personer eller gods mellem pladser.
Der har under hovedforhandlingen været afspillet videoer omkring det omhandlede skibs arbejde med fjernelse og genindvinding af offshore platformene B11 og H7. Links hertil er fremlagt som sagens bilag 10.
Retsgrundlaget vedrørende ”international trafik”:
Af Statsskattelovens § 4, stk. 1 fremgår blandt andet:
”Som skattepligtig indkomst betragtes med de i det følgende fastsatte undtagelser og begrænsninger den skattepligtiges samlede årsindtægter, hvad enten de hidrører her fra landet eller ikke,
Ved lov nr. 377 af 2. maj 2011 blev dobbeltbeskatningsaftale mellem Danmark og Cypern gennemført i dansk lov. Af dobbeltbeskatningsoverenskomsten fremgår, at denne baserer sig på OECD´s modeldobbeltbeskatningsoverenskomst. Af artikel 3, Almindelige definitioner, fremgår af litra h):
udtrykket >>international trafik<< betyder enhver transport med skib eller fly, der anvendes af et foretagende i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller flyet udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat;
Af dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 14, stk. 3 fremgår:
”Uanset de foregående bestemmelser i denne artikel kan vederlag for personligt arbejde, som udføres om bord på et skib eller et fly, der anvendes i international trafik af et foretagende i en kontraherende stat, kun beskattes i denne stat.”
OECD´s modeloverenskomst af 1992 til overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning indeholder i artikel 3, stk. 1, litra e følgende definition af ”international trafik”:
”Udtrykket ”international trafik” betyder enhver transport med et skib eller luftfartøj, der anvendes af et foretagende, hvis virkelige ledelse har sit sæde i en kontraherende stat, bortset fra tilfælde, hvor skibet eller luftfartøjet udelukkende anvendes mellem pladser i den anden kontraherende stat”
I OECD´s kommentar til modeloverenskomstens artikel 3, stk. 1 litra e, hedder det blandt andet:
5. Definitionen af udtrykket ”international trafik” sker på grundlag af det princip, der anføres i art. 8, stk. 1, hvorefter beskatningsretten tyil fortjeneste ved skibs-eller luftfartsvirksomhed i international trafik – henset til den særlige karakter af den internationale trafikvirksomhed – alene tilkommer den kontraherende stat, hvori foretagendets virkelige ledelse har sæde.
Det skal bemærkes, at definitionen af udtrykket ”international trafik” er bredere end udtrykkets sædvanlige betydning. Dette er imidlertid tilsigtet for at bevare beskatningsretten til såvel ren indenlandsk trafik som til trafik mellem tredjestater for den stat, hvori den virkelige ledelse har sit sæde, og for at tillade den anden kontraherende stat at beskatte trafik, der foregår udelukkende inden for dens grænser.
Sagsøger A har forklaret blandt andet, at hun i oktober 2013 startede sin ansættelse hos det cypriotiske selskab G1 på vegne det danske selskab G2 på skibet Skib-1. Fra august 2015 arbejdede hun på skibet Skib-2. Hun arbejdede i catering afdelingen. Der var i alt 35 – 39 fastansatte på skibet, der arbejdede skiftevis dagvagt eller nattevagt. Hendes arbejde bestod mest i rengøring og vask af arbejdstøjet fra de øvrige ansatte på skibet. Forskellige kunder lejede skibet. De kunne have op til 72 kunder ombord, udover det faste personale.
Foreholdt ekstraktens side 342, dataoversigt over skibspositioner i 2014 for skibet Skib-1 forklarede hun, at ”Y1-by Anchorage” var formentlig når skibet var i havn for at få ”ordnet ben”. Skibet var konstrueret med ”ben”, som kunne sættes på havbunden på åbent hav. Når skibet blev ”mobiliseret”, det vil sige gjort klar til afgang, er der anført ”Y1-by”. Der kunne godt være klienter ombord, mens der blev gjort klar til den næste tur. Opgaverne bestod i at flytte ting for klienter. De havde for eksempel vindmølle dele med, som blev placeret på havbunden og samlet. Senere kom et andet skib og stod for at gøre monteringen færdig inden vindmøllen kunne igangsættes. Når der i oversigten fremgår ”WF” står det for ”Wind Farm”. Særligt ved dårligt vejr kunne en tur godt tage flere uger. Ellers varede den typisk en uges tid. Helikopterlandingspladsen var først og fremmest af hensyn til sikkerheden, men kunne også bruges, når der skulle skiftes ”crew”.
B11 og H7 projekterne var det samme. Det var opgaver, som bestod i at skille udtjente boreplatforme ad. Det var lejeren af skibet, som stod for selve adskillelsen. De medbragte også selv værktøj og maskiner hertil. For eksempel også en gravko, som kunne klippe i metal. De enkelte dele blev herefter med kran hejst over på skibet, som skrot. Herefter sejlede de skrottet i land, og læssede det af. Det var ren transport.
Vidnet FF har forklaret blandt andet, at han siden 1989 har sejlet både bulk og tankskibe i alle former for stillinger, herunder styrmand og kaptajn.
Da de to omhandlede skibe blev præsenteret i 2012 deltog han. Skibene kunne laste op til 15 tons pr. kvm2. og alle former for stykgods. Det var et fantastisk skib. Det kunne gå ind i alle havne og lave enormt tunge løft meget præcist, idet skibet stod fast på havbunden under løft. Det var kun fantasien, som satte begrænsninger for mulighederne med disse skibe. Fleksibiliteten var enestående. Skibet var 49 meter bredt og 160 meter langt og et dæk på 4300 m2. Skibene har i 2014 og 2015 sejlet Nordsøen tyndt med vindmølle dele. Der findes omkring 25 tilsvarende skibe i verden. De koster 2 – 3 milliarder at bygge. De defineres som ”Other Ships”. De er klassiske fragtskibe uden luger og kan præcisionslosse vindmølle dele. De kan med deres kraner placere en vinge til en vindmølle med +/2 – 3 cm.
Forholdt ekstrakten side 341, datooversigt skibspositioner i 2014 for skibet Skib-1, forklarede vidnet, at ”G3 WF” var en ”windfarm”. Det var den største vindmølle farm. Et rigtigt møgsted på grund af tidevand. ”Y2-by Anchorage” er et ”venteområde” for skibe. ”G4 Wind Farm” ligger i Nordsøen, hvor der er mere vind. ”G5 WF” ligger syd for Y3-by. Det er en kæmpe Windfarm.
Vidnet KJ har forklaret blandt andet, at han de sidste 10 år har sejlet med de omhandlede skibe. I 2013 – 2015 var han kranfører på skibet. I 2013 arbejdede han 1 måned på skibet Skib-2 og i 2014/15 på skibet Skib-1.
Forholdt ekstraktens side 341, datooversigt skibspositioner i 2014 for skibet Skib-1, har vidnet forklaret, at ”G3 WF” var en windfarm. De skulle transportere nye vinger til vindmøller og sejle de gamle vinger tilbage. Kunden var ejer af vindmølleparken. Det var G6, G7 eller G8, som lavede vindmølleparkerne. De sejlede med alle dele til vindmøller. Kunden arbejdede selv på selve møllen med monteringen. Skibet leverede bare en ”krankrog”.
Hele skibets besætning blev på skibet og det var kun kundens ansatte, som var på vindmøllen. Efterfølgende kom der et skib med teknikere, som færdiggjorde installationen.
Vidnet blev forevist video af arbejde på pladsen B11. hertil forklarede vidnet, at kunden G9 selv havde medbragt den gravko, som klippede dele fra den gamle platform i mindre stykker. De kom bare med et fartøj med en kran. Alt andet var klientens ting. Skibet havde 6 ”ben”, som kunne sænkes ned på havbunden, så skibet stod helt stille under arbejdet med monteringen. Skibets hovedopgave er at transportere ting og losse dem.
Han arbejdede en måned og havde herefter en måned fri. Nogle gange fløj han med helikopter til skibet. Der var helikopterlandingsplads på skibet. Ellers sejlede han i en ”crew båd” eller mønstrede, når skibet lå ved kaj. Han har nok 5 gange fløjet med helikopter.
H7 og B11 var ens opgaver. De skulle fjerne nogle moduler og sejle dem til Norge.
Det gøres gældende, at sagsøger i 2014 og 2015 har været ansat og udført arbejde på skibene Skib-1 og Skib-2, hvor hun har optjent løn, der er omfattet af artikel 14, stk. 3, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern.
Beskatningsretten til lønindkomsten tilkommer således Cypern.
Skibenes primære funktion var transport af personer og gods, og der er således tale om, at sagsøgers indkomst er optjent ved arbejde på skib i international trafik.
Skibene har ganske som en del af deres virke haft det formål at transportere elementer og opsætte havvindmøller, idet skibene dog også har transporteret skrot, elementer til platforme, udtjente moduler og andre store emner, således at opgaverne også og navnlig har bestået i transport af disse ting fra platforme tilbage til havnen, uden at de pågældende moduler skal indgå i installationer og opsætning af vindmøller.
Skibene har således oftest haft til opgave at hente platformselementer, skrot og vindmøller fra en havn og sejle disse til installation på forskellige destinationer.
Skrot er ligeledes samlet op på forskellige destinationer, som derefter er transporteret til bortskaffelse, uden at der har været nogen form for installation af skrot.
På denne baggrund gøres det således gældende, at hovedformålet med skibenes sejlads i årene 2014 og 2015 har været transport af mandskab og materiel, hvorfor der således også må være tale om ”international trafik” med henvisning til Højesterets præmisser i dommen U2018.1385H.
Dette er dog i det omfang Højesterets præmisser i den pågældende sag overhovedet kan anvendes som fortolkningsbidrag i nærværende sag, idet nærværende sag omhandler dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern artikel 14, stk. 3, og ikke den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 3, stk. 1, litra H, som det var tilfældet i Højesterets dom.
De personer, der transporteres, vil navnlig være mandskab, der anvendes til opgaverne, således at dette personel indgår ved losning og lastning. Disse arbejdsopgaver er en del af selve transporten.
Skibenes faktiske udførte opgaver understreger således tydeligt, at der er tale om almindelig og sædvanlig sejlads samtidig med, at dette naturligt må forstås, hvorfor skibene har været i international trafik.
Det gøres således gældende, at Danmark ikke har beskatningsretten til den optjente lønindkomst i hverken 2014 eller 2015, jf. artikel 14, stk. 3, hvorfor sagsøger er berettiget til lempelse i den beregnede danske skat efter eksemptionsmetoden, jf. artikel 21 stk. 2.
Skatteministeriet har i sit påstandsdokument blandt andet anført følgende:
Skatteministeriet gør overordnet gældende, at dobbeltbeskatningsoverenskomsten ikke afskærer Danmark fra at beskatte As indkomst i 2014 og 2015. Der foreligger dansk beskatningsret, da der ikke er tale om et skib i international trafik i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 3, stk. 1, litra h, jf. artikel 14, stk. 3.
Det er dermed korrekt, at skattemyndighederne har beskattet As indkomst for arbejde på skibene Skib-1 og Skib-2 i 2014 og 2015.
Dette resultat følger også direkte af højesteretsdommen UfR 2018.1385 H.
Efter artikel 14, stk. 1, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Cypern og Danmark kan løn eller andet lignende vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold oppebåret af en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, kun beskattes i denne stat, medmindre arbejdet er udført i en anden kontraherende stat. I udgangspunktet har Danmark dermed beskatningsretten.
Dette gælder dog ikke, hvis der er tale om vederlag for arbejde, som udføres om bord på bl.a. et cypriotisk indregistreret skib i ”international trafik”. I så fald beskattes vederlaget i Cypern, jf. dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 14, stk. 3.
Efter artikel 3, stk. 1, litra h, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Cypern og Danmark defineres begrebet ”international trafik” som ”… enhver transport med skib eller fly, der anvendes af et foretagende i en kontraherende stat, og et foretagende, som drives af en person, der er hjemmehørende i den anden kontraherende stat”.
Det fremgår af forarbejderne til lov nr. 377 af 2. maj 2011 (LFF nr. 131 af 9. februar 2011), som gennemførte dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Cypern og Danmark i dansk ret, at overenskomsten baserer sig på OECD´s modeldobbeltbeskatningsoverenskomst, jf. lovforslagets almindelige bemærkninger. Begrebet ”international trafik” må derfor fortolkes i lyset af, hvad der forstås ved dette begreb i modeloverenskomsten, jf. også U.2018.1385H.
I denne sag er der ikke tale om sejlads i international trafik i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 3, stk. 1, litra h. Der er jo ikke tale om, at skibene udfører transportopgaver, hvilket er et krav efter ordlyden.
Dette krav følger også direkte af højesteretsdommen UfR 2018.1385 H, hvor Højesteret tog stilling til spørgsmålet. Højesteret anførte følgende i sine præmisser:
”Såvel artikel 3, stk. 1, litra h, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst som artikel 3, stk. 1, litra e, i modeloverenskomsten, hvor begrebet »international trafik« defineres, gør brug af ordene »transport med skib … bortset fra [de] tilfælde, hvor skibet… anvendes mellem pladser«. Dette ordvalg må forstås således, at der skal være tale om transport af personer eller gods mellem pladser. Denne forståelse understøttes af OECD's kommentar til modeloverenskomstens artikel 3 og artikel 8 (om beskatning af bl.a. fortjeneste fra skibsvirksomhed i international trafik), hvor der tales om transport af passagerer eller gods. Det fremgår endvidere af OECD's kommentar til modeloverenskomstens artikel 8, at den fortjeneste, som kan beskattes efter bestemmelsen, også dækker aktiviteter, som ikke er direkte forbundet med den internationale skibs-virksomhed, men som kan betegnes som virksomhed af hjælpende karakter.
Det er på den anførte baggrund Højesterets opfattelse, at udtrykket »international trafik« i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 3, stk. 1, litra h, skal fortolkes således, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser.
Bourbon Oceanteam 101 var i 2012 efter det oplyste lejet af først BP/Subsea7 og dernæst Oceaneering med det formål, at skibet skulle fungere som arbejdsskib i forbindelse med disse virksomheders inspektion, vedligeholdelse, reparation og udbygning af og på olieinstallationer på havbunden inden for områderne blok 18 og 31.
Efter bevisførelsen lægger Højesteret til grund, at Bourbon Oceanteam 101 i langt den overvejende del af 2012 har befundet sig inden for de to blokke, og dér rent faktisk har fungeret som arbejdsskib for henholdsvis BP/Subsea7 og Oceaneering. Det lægges endvidere til grund, at Bourbon Oceanteam 101 i 2012 har haft 19 havneanløb i Angola, og at skibet i forbindelse hermed har transporteret personel og gods for henholdsvis BP/Subsea7 og Oceaneering ud til områderne. Efter bevisførelsen må personel og gods dog anses for i vid udstrækning også at være blevet transporteret ud til Bourbon Oceanteam 101 med andre skibe eller med helikopter.
Højesteret finder på den anførte baggrund, at Bourbon Oceanteam 101's hovedopgave i 2012 må anses for at have angået inspektion, vedligeholdelse, reparation og udbygning af og på olieinstallationer på havbunden inden for blokkene 18 og 31, og at skibet således ikke kan anses for at have været i international trafik, mens A arbejdede om bord. Det bemærkes herved, at dette heller ikke har været opfattelsen hos As norske arbejdsgiver, der som nævnt har indberettet hans lønindtægt til de norske skattemyndigheder som ikke-skattepligtig indkomst i Norge.
As vederlag for arbejdet om bord på Bourbon Oceanteam 101 er herefter ikke omfattet af artikel 15, stk. 3, i den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, og Danmark har derfor efter overenskomstens artikel 15, stk. 1, beskatningsretten vedrørende vederlaget.” (Mine understregninger).
Højesteret slår fast, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser.
Højesteret ligger særligt vægt på skibets karakter, hvad skibet er lejet ud til, og hvilke opgaver skibet konkret udførte i de relevante indkomstår.
A har ikke dokumenteret, at skibene efter en helhedsvurdering har sejlet i international trafik, dvs. transporteret personer eller gods mellem pladser i årene 2014 og 2015.
De elementer, som Højesteret lægger vægt på, viser entydigt – overført til nærværende sag at skibene ikke har sejlet i international trafik i 2014 og 2015.
1. SKIBENES KARAKTER
Skibene Skib-1 og Skib-2 har karakter af installations-og konstruktionsskibe.
Skibene er offshore installationsskibe, som er bygget til blandt andet at løse opgaver med installation af vindmøller, jf. bilag A og bilag 3.
På G2s hjemmeside står følgende om skibenes formål (bilag A):
“In addition to offshore wind farm installation, these vessels are very well suited for a wide range of maintenance. construction and decommissioning tasks.
With their 1.425T (Skib-1) and 1,200T (Skib-2) crane, large clear deck area, working water depth of 60m and 2.5m Hs limit for jacking, these vessels are designed to meet both the current and future needs of the offshore industry.”
Skibene er udstyret med kraner, der gør det muligt at løfte vindmøllekonstruktionerne fra skibet og til den placering, hvor vindmøllen skal ”installeres” på havbunden. Skibene har endvidere seks ben, som gør det muligt for skibene at stå fast på havbunden, når skibene udfører sine installationsopgaver. Se blandt andet bilag 3 og billede, som er fremlagt ved bilag E.
Der er dermed ikke tale om skibe, der er tiltænkt en rolle som transportskibe, men derimod skibe som kan stå fast på havbunden og udføre installations-, reparationsog andre konstruktionsopgaver på åbent hav.
2. SKIBENE BLEV LEJET UD TIL INSTALLATIONSOPGAVER
Skibene blev også i 2014 og 2015 – i overensstemmelse med deres formål og konstruktion lejet ud til at udføre installations-og konstruktionsopgaver vedrørende vindmøller på åbent hav.
Dette er præcis som i højesteretsdommen U.2018.1385H, hvor Højesteret netop lagde vægt på, at skibet i det omhandlende indkomstår var lejet ud til konstruktionsopgaver på åbent hav.
Af bilag B fremgår en nyhedsartikel af 19. september 2014 fra G2s hjemmeside med overskriften: “G2 signs key contract with G10 for supplying Offshore Installation Vessel to work together with G10’s Aeolus on the G11 Offshore Wind Farm”
Om skibenes arbejde med vindmølleinstallationer fremgår følgende i artiklen:
“G2’s windfarm installation vessels have been successfully deployed on various windfarm construction projects for a diversified range of clients in 2014. In recent projects, Skib-2, working for G12 on the foundation installation campaign for G13, and Skib-1 installing turbines for G5 Offshore Wind completed their projects safely and successfully, recording impressive installation cycle times during these respective campaigns.”
At skibene lejes ud til installationsog konstruktionsopgaver understøttes af hjemmesidens forside, som er fremlagt som bilag E, hvor følgende tekst fremgår: ”THE GLOBAL OFFSHORE WIND, CONSTRUC-TION AND DECOMMISSIONING PARTER”.
Skibene markedsføres dermed som installationsog konstruktionsskibe og ikke som transportskibe, der anvendes til at transportere passagerer eller gods fra havn til havn.
3. SKIBENES ARBEJDSOPAGER I 2014 OG 2015
Skibene Skib-1’s og Skib-2’s hovedopgaver i 2014 og 2015 var ikke transport af passagerer eller gods, men vedligeholdelses-, konstruktions-og installationsopgaver på åbent hav, jf. bilag B, C og D.
De foreliggende oplysninger i sagen viser, at konstruktionsskibene i de relevante indkomstår har været involveret i opsætningen af 80 G8 vindmøller i havvindmølleprojektet G5 Havmøllepark, chartret til opsætningen af havvindmølleparkerne G14 Windfarm, G13, G11 Offshore Wind Farm og G15 Windfarm i Nordsøen (bilag 1, s. 2, bilag C og bilag D). Det kan dermed konstateres, at skibene har fungeret som et installations-og konstruktionsskib i 2014 og 2015 (bilag 1, s. 2).
At skibene ikke havde transport som deres hovedopgave i 2014 og 2015, understøttes også af den frem-lagte ansættelseskontrakt (bilag 5, side 4), hvor A underskriver “FLOATING STAFF SER-VICE CONDITIONS FOR WINDFARM INSTALLATION VESSELS (WIV)”.
Det underbygges tillige ved, at ¼ af skibenes besætning skiftes en gang om ugen grundet skibenes arbejdsopgaver, hvorfor der også er helikopterlandingsplads på skibene, da skibene ikke lægger til havn ofte nok til, at besætningen kan skriftes i havn, jf. bilag F.
A har fremlagt oversigter – udarbejdet af A selv – der viser data fra søfartsbøgerne (bilag 6 og 7), uden at fremlægge de egentlige søfartsbøger (logbøger). Derudover har A fremlagt en oversigt over koordinationen for Skib-1 i hele 2014 (bilag 8), samt en tilhørende datooversigt udarbejdet i word (bilag 16). Der er dog ikke fremlagt en lignende oversigt over koordinaterne for Skib-2, som A også arbejde på.
Oplysningerne som fremgår af de forskellige oversigter (bilag 6-8 og bilag 16) viser dog, at mønstringen på både Skib-1 og Skib-2 i 2014 og 2015 ofte sker offshore.
Eksempelvis ses det i As egen oversigt, der er fremlagt som bilag 16, at skibet Skib-1 i 2014 udfører arbejdsopgaver fra d. 1. januar 2014 til d. 17. september 2014, hvorefter skibet ligger i havn i Y1-by resten af året. I de cirka ni måneder, hvor skibet løser opgaver, befinder skibet sig 191 dage på en ”windfarm”, hvilket svarer til cirka seks ud af de ni måneder, hvor skibet udfører opgaver. Resten af tiden ligger skibet i havn.
Flere gange befinder skibet sig på en ”windfarm” i over 20 dage i træk.
Dette underbygger, at skibene kun i begrænset omfang har været i havn, hvilket er modstridende med As påstand om, at skibene Skib-1 og Skib-2 primært har udført transportopgaver.
Skibene har ikke som sine primære opgave fragtet gods mellem pladser, hvor godset er blevet læsset og aflæsset, som et klassisk fragtskib i international trafik, men derimod har skibene opholdt sig i længere perioder på de destinationer, hvor vindmølleparkerne skulle installeres på havbunden, da det na-turligvis har været nødvendigt for at fuldføre installationsopgaven.
Det forhold, at skibene måtte bringe gods, reservedele og containere med ud til installationerne, kan ikke føre til, at skibet udfører transport af gods eller passagerer, og dermed operer i "international trafik".
I svarskriftet blev A opfordret til at fremlægge; dokumentation for, at skibenes hovedopgave var transportopgaver for andres regning (opfordring 2), dokumentation for hvad der blev transporteret ved udførelsen af disse transportopgaver (opfordring 3), dokumentation for i hvilket omfang materiel/udstyr/personel er blevet fragtet ud til skibene ved hjælp af andre skibe eller med helikopter (opfordring 5), samt at fremlægge logbog for både Skib-1 og Skib-2. A har ikke besvaret opfordringerne.
A har i replikken s. 3 anført, at skibene Skib-1 og Skib-2 som en del af deres virke har haft til formål at transportere elementer og opsætte vindmøller, men at skibene oftest har haft til formål at hente platformselementer og vindmøller fra en havn og sejle disse til installation på forskellige destinationer, samt hente skrot og sejle dette til bortskaffelse.
Der er ikke fremlagt dokumentation for disse udsagn, som også er i tydelig modstrid med de oplysninger, som er fremlagt i sagen.
Idet A ikke har fremlagt den manglende relevante dokumentation – trods gentagne opfordringer herom må det tillægge A processuel skadevirkning, jf. retsplejelovens § 344, stk. 2, med den konsekvens, at retten ved sagens pådømmelse lægger til grund, at hovedformålet med skibenes virke er i overensstemmelse med Skatteministeriets fremlagte bilag, dvs. at skibenes primære formål er at udføre installations-og konstruktionsopgaver.
Det bemærkes afslutningsvis, at det naturligvis ikke har været hensigten med artikel 14, stk. 3 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, at skatteyder skulle kunne undgå at blive beskattet af sin lønindkomst.
Hvis artikel 14, stk. 3 sammenholdt med definitionen i artikel 3, stk. 1, litra h skulle fortolkes således som A lægger op til, ville konsekvensen være, at hendes indkomst i 2014 på 397.942 kr. og indkomst i 2015 på 415.978 kr. hverken blev beskattet i Danmark eller i Cypern, dvs. A ville opnå skattefrihed.
I replikken, s. 2, tredjesidste afsnit, bestrider A: ”… at Højesteret i dommen U2018.1385H generelt har taget stilling til begrebet ”international trafik”. A anfører videre: ”Den pågældende dom omhandlede således den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 3, stk.1, litra H. Der ses ikke ved sagsøgtes svarskrift at være henvist til fortolkningsbidrag til støtte for synspunktet om, at begrebet skal forstås på samme måde i den i nærværende sag relevante dobbeltbeskatningsoverenskomst, nemlig den mellem Danmark og Cypern, konkret artikel 14, stk. 3. ”
Skatteministeriet bestrider dette, da den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts definition af ”international trafik” i artikel 3, stk. 1, litra h er enslydende med definitionen i dobbeltbeskatningsoverenskomstens mellem Danmark og Cypern. Derudover har overenskomsterne enslydende bestemmelser om beskatning af indkomst tjent på skibe i ”international trafik”, og begge overenskomster skal fortolkes i lyset af OECDs modeloverenskomt.
Der er mellem parterne enighed om, at Danmark i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, har beskatningsretten medmindre sagsøgers arbejde er udført ombord på et skib i ”international trafik”.
Højesteret har i dom gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2018, side 1385 taget stilling til begrebet ”international trafik” i den Nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomsts artikel 3, stk. 1, litra h, hvorefter dette skal forstås således, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser.
I nærværende sag må dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern artikel 3, stk. 1, litra H, jf. artikel 14, stk. 3 forstås i overensstemmelse hermed.
Efter bevisførelsen må det lægges til grund, at de omhandlede skibe Skib-1 og Skib-2 efter deres karakter var specialbyggede til at udføre tunge løft meget præcist, mens skibet stod fast på havbunden med sine seks ben.
Vidnet FF har forklaret, at det er et fantastisk skib med en enestående fleksibilitet, som kan lave enormt tunge løft med en meget præcis placering af vindmølle dele. Det fremgår endvidere om skibene af G2s hjemmeside: ” In addition to offshore wind farm installation, these vessels are very well suited for a wide range of maintenance, construction and decommissioning tasks.”
Af sagsøgers ansættelseskontrakt fremgår endvidere ved sagsøgers underskrift:” I confirm that I have freely entered this agreement with a sufficient understanding of my rights and responsibilities under this agreement and the “FLOATING STAFF SERVICE CONDITIONS FOR WINDFARM INSTALLATION VESSELS (WIV)…”.
På ovennævnte baggrund kan retten ikke lægge til grund, at de omhandlede skibe hovedsageligt var transportskibe, som af sagsøger anført. De må derimod efter det fremkomne, herunder deres opbygning, og deres faktiske anvendelse, betragtes som moderne højtspecialiserede installationsskibe. Uanset de omhandlede skibe også fragtede vindmølledele til og fra ”pladser” og det forhold at færdiggørelsen af vindmølleinstallationerne blev foretaget af teknikere fra et andet skib, har Skib-1 og Skib-2s hovedopgave været installation af havvindmøller, og har i hovedparten af sagsøgers ansættelse i 2014 og 2015 været udlejet hertil.
Skibene Skib-1 og Skib-2 var således ikke i ”international trafik”, således som dette må forstås i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern artikel 3, stk. 1, litra H, jf. artikel 14, stk. 3.
Sagsøgers vederlag for sit arbejde ombord på Skib-1 og Skib-2 er herefter ikke omfattet af artikel 14, stk. 3 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern. A var således fuldt skattepligtig til Danmark af sin indkomst optjent på de cypriotisk indregistrerede skibe Skib-1 og Skib-2 i indkomstårene 2014 og 2015, jf. Kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, jf. Statsskattelovens § 4.
På denne baggrund frifindes sagsøgte Skatteministeriet.
Sagsøger A skal inden 14 dage betale sagens omkostninger med 55.000 kr. til sagsøgte Skatteministeriet til dækning af Skatteministeriets advokatudgift.
Der er ved fastsættelsen heraf henset til sagens værdi, forløb og udfald. Skatteministeriet er ikke momsregistreret.
Sagsøger A skal betale sagens omkostninger med 55.000 kr. Beløbet skal betales inden 14 dage.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Dansk Ledningsejerforum - Retspraksis
GÆSTEPRINCIP
Vejledning/fortolkning
Gæsteprincippet præsentation
Vintapperrampe-sagen
Vestre Landsrets dom afsagt d. 30. oktober 2018
Landsretsdom (BS 9619/2018, VLR 13. afdeling), fastslår:
at det er ansvarspådragende at undlade at udarbejde en boreplan, før der gennemføres en styret underboring,
at ledningsejerens tabsopgørelse lægges til grund – uanset syn og skønserklæring – såfremt tabsopgørelsen er dokumenteret, og
at der ikke er kutyme for, at en skadevolder har ret til at udføre gravearbejdet i forbindelse med reparation af ledningsejerens kabler
Højesterets dom afsagt d. 23.oktober 2018
Højesteret har afsagt dom i en sag om en ledningsejers betalingspligt for prøvegravninger
Højesteret har i en sag om betaling for udgifter til prøvegravningsarbejder i forbindelse med gennemførelsen af et vejprojekt taget stilling til to hovedspørgsmål.
For det første var det et principielt spørgsmål om forholdet mellem vejlovens gæsteprincip og ledningsejerloven (LER-lovgivningen).
For det andet om omfanget af gæsteledningsejerens betalingsforpligtelse og således, om denne også kan udstrækkes til at omfatte udgifter til et prøvegravningsarbejde.
I forbindelse med Københavns Kommunes ombygning af Frederikssundsvej blev der foretaget prøvegravninger for at lokalisere den præcise placering af en række ledninger i vejen. Ledningsejer og Kommunen var uenige om, hvem der havde betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet.
Det var uomtvistet, at ledningsejerens ledninger var omfattet af vejlovens gæsteprincip. Den registrerede placering af ledningerne i LER viste umiddelbart, at ledningerne lå i vejen for kommunens planlagte etablering af nye nedløbsbrønde.
En del af sagen har omhandlet, hvorvidt de udleverede ledningsplaner kunne anses for at være retvisende. I Østre Landsret kom det frem at Københavns Kommunes rådgiver havde lavet en fejl i forbindelse med deres behandling af ledningsplanerne, og at rådgiveren derfor havde anmodet om prøvegravninger efter kabler, der ikke var det pågældende sted. Østre Landsret lagde i deres dom til grund, at de udleverede ledningsplaner måtte anses for at være retvisende.
I sagens behandling i Højesteret var det derfor ikke nødvendigt at vurdere om de udleverede ledningsplaner var retvisende. Ledningsejeren mente, at denne havde opfyldt sine forpligtelser efter LER-lovgivningen ved at udlevere retvisende ledningsplaner, og dermed ikke kunne pålægges yderligere forpligtelser til at ”påvise” sine ledninger, herunder at skulle betale for prøvegravningsarbejdet. Ledningsejerens synspunkt var således, at vejlovens gæsteprincip ikke fandt anvendelse, da LER-lovgivningen udtømmende regulerer en ledningsejeres forpligtelser til at redegøre for egne ledninger.
Kommunen mente, at ledningsejeren som gæst i vejarealet skulle betale for prøvegravningsarbejdet, da arbejdet blev gennemført for at afdække, om en omlægning af ledningerne kunne undgås. Uanset ledningerne var registeret korrekt i LER.
Kommunen indbragte betalingstvisten for Transport-, Bygnings- og Boligministeriet, jf. § 5, stk. 2, i den tidligere vejlov (§§ 79, stk. 5 og 133, stk. 2, i den nugældende vejlov).
Ministeriet lagde i deres afgørelse til grund, at de udleverede ledningsplaner var upræcise, og traf på den baggrund afgørelse om, at udgifterne forbundet med gennemførelsen af prøvegravningerne var omfattet af gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1, og derfor skulle betales af ledningsejeren.
Domstolenes behandling af sagen
Ledningsejeren fik tilladelse til at indbringe ministeriets afgørelse for Landsretten i første instans. Landsretten afsagde dom den 22. februar 2018 og gav ministeriet medhold i, at ledningsejeren havde betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet, selvom ledningsejeren måtte anses for at have opfyldt sine forpligtelser til at udlevere retvisende ledningsplaner jf. LER-loven Landsretten fandt, at da den deklaratoriske regel i Vejlovens § 106, stk. 1, ikke konkret var omtalt i LER-loven, eller LER-lovens bemærkninger, kunne man ikke anse Vejlovens bestemmelse for fraveget.
På baggrund af sagens principielle karakter blev sagen herefter med støtte fra Dansk Energi indbragt for Højesteret. Sagens parter var på baggrund af Landsretsdommen enige om, at ledningsejeren havde opfyldt sine forpligtelser efter LER-lovgivningen.
Højesteret udtalte, at spørgsmålet i første række var, om der i LER-loven er gjort udtømmende op med en ledningsejers forpligtelser til at give oplysninger om sine ledningers placering, evt. ved prøvegravninger. Hvis det ikke er tilfældet, var spørgsmålet i anden række, om der efter vejlovens gæsteprincip gælder en betalingsforpligtelse for ledningsejer i forhold til prøvegravninger med henblik på stedfæstelse af ledninger, og i givet fald om prøvegravningerne i den konkrete sag var nødvendige.
Højesteret udtalte, at den dagældende vejlov og LER-lov ikke tager sigte på at regulere samme forhold, samt at der ikke i forarbejderne til LER-loven er holdepunkter for, at det med loven har været tilsigtet at ændre eller indskrænke de grundlæggende forpligtelser, som påhviler ledningsejeren efter vejlovens gæsteprincip.
Højesteret fandt på den baggrund, at der ikke med den dagældende LER-lov var gjort udtømmende op med en ledningsejers forpligtelse til at give oplysninger om sine ledningers placering til vejmyndigheden og udtalte, at betalingsspørgsmålet derfor måtte bero på, om en forpligtelse til påvisning ved prøvegravning kunne udledes af gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1.
Om det spørgsmål udtalte Højesteret, at gæsteprincippet indebærer, at en ledningsejer er forpligtet til at oplyse om en mere præcis placering af sin ledning end den, der følger af den dagældende LER-lov, hvis det er nødvendigt for vejmyndigheden at have kendskab til disse oplysninger for at kunne tage stilling til, om en ændret anvendelse af vejarealet gør det nødvendigt at omlægge ledningen, eller om den ændrede anvendelse af arealet eventuelt med tilpasninger af vejprojektet kan gennemføres uden en ledningsomlægning.
Med henvisning til at denne forståelse af gæsteprincippet efter Højesterets opfattelse harmonerer med administrativ praksis på området udtalte Højesteret i den sammenhæng følgende:
”Det er ”gæsten”, der har gravet ledningen ned i vejen, og ”gæsten” må være nærmest til at vide, hvor ledningen ligger, eller til at fremskaffe de – i forhold til vejmyndighedens anlægsprojekt – nødvendige oplysninger herom.”
Højesteret fandt herefter, at prøvegravninger med det beskrevne formål må anses for omfattet af betalingsforpligtelsen efter gæsteprincippet i den dagældende vejlovs § 106, stk. 1, og Højesteret lagde også til grund, at prøvegravningsarbejdet konkret havde været nødvendigt.
Højesteret tiltrådte på den baggrund, at betalingsforpligtelsen for prøvegravningsarbejdet påhvilede ledningsejeren og stadfæstede Landsrettens dom.
Højesterets dom indebærer således, at en vejmyndighed, på arealer hvor ledningen er placeret som ”gæst”, og vejmyndigheden kan redegøre for, at det er nødvendigt, at kende en lednings mere nøjagtige placering, med henblik på en afklaring af, om en ledningsomlægning er nødvendig, eller om der findes alternative løsningsmuligheder, er en ledningsejer forpligtet til at lokalisere sin lednings mere nøjagtige placering.
Dommen må forventes også at blive gjort gældende på andre arealer, hvor ledninger er placeret som ”gæst.”
Dansk Ledningsejerforum | C/O Dansk Energi | Vodroffsvej 59 | 1900 Frederiksberg C | Email: info@danskledningsejerforum.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Sagen om +/- 15%-reglen afgjort i Højesteret - DAHL Advokatfirma
Ved kendelsen stadfæster Højesteret landsrettens kendelse fra februar 2015, hvorefter SKAT får medhold i, at de arveudlagte ejendomme skal undergives en sagkyndig vurdering af en person udmeldt af skifteretten.
Højesteret opretholder 15%-reglen med dommen. Hovedreglen er fortsat, at fast ejendom kan arveudlægges indenfor en margin på +/- 15 % af den offentlige ejendomsvurdering.
15%-reglen kan naturligvis herudover anvendes ved overdragelse i levende live inden for den gaveafgiftspligtige personkreds. Dette sidstnævnte berøres ikke i dommen, men følger bl.a. af SKM 2007.431 LSR.
Den pågældende hovedregel kan alene brydes, hvis der foreligger de ”særlige omstændigheder”. I kraft af Højesterets henvisning til skifterettens præmisser er skifterettens præmisser centrale, når rammen for, hvad der er ”særlige omstændigheder”, skal fastlægges.
Skifteretten angiver flere situationer, hvor dette er opfyldt:
(i) hvis ejendommen har været vurderet,
(ii) hvis ejendommen kort tid efter overtagelsen sælges til tredjemand til en helt anden pris end den er udlagt til,
(iii) den fastsatte værdi i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen, og
(iv) den konkrete situation – hvor ejendommene efter overtagelsen belånes til værdier, der er større end de respektive overtagelsesværdier sammenholdt med, at arvingen der har udtaget ejendommene har givet arveafkald på 2,1 mio. til fordel for boet.
Med dommen synes der at være sket en væsentlig afklaring af retstilstanden og dermed ikke mindst forudsigeligheden ved brug af reglerne.
I den pågældende sag var to ejendomme, en erhvervsejendom og en beboelsesejendom, under en bobehandling udlagt til en arving for værdier, som ikke afveg med mere end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering.
Arvingen overtog ifølge skøderne de to ejendomme pr. 1. juli 2013.
Erhvervsejendommen var udlagt til arvingen for 5.750.000 kr. Den offentlige ejendomsvurdering pr. 1. oktober 2012 udgjorde kr. 5.050.000. Af driftsregnskaberne for erhvervsejendommen fremgik, at ejendommen gav et årligt overskud i størrelsesordenen 875 - 1.000 tkr. før vedligeholdelsesudgifter og renteudgifter. Beboelsesejendommen var udlagt for 2.000.000 kr. Den offentlige ejendomsvurdering udgjorde pr. 1. oktober 2011 kr. 2.250.000. I august 2013 – straks efter arveudlægget – blev der optaget nye realkreditlån i begge ejendomme for et beløb der indikere, at ejendommene har en højre værdi end udlægsværdien.
SKAT havde i april og maj 2014 anmodet boet om at redegøre for værdiansættelsen af boets ejendomme og herunder oplyse, om driftsresultatet af boets udlejningsejendom havde påvirket værdiansættelsen. SKAT havde endvidere bedt boet oplyse, om der under boets behandling var foretaget vurdering af boets ejendomme.
Boet havde imidlertid ikke besvaret SKATs henvendelser.
Under sagens behandling ved skifteretten blev det oplyst, at der ikke var foretaget vurdering af boets ejendomme under boets behandling, men at værdiansættelsen af ejendommene var foretaget ud fra cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 (værdiansættelsescirkulæret) vedrørende værdiansættelse af ejendomme i familieforhold.
Den arving, hvortil de to ejendomme skulle udlægges, havde i juni 2013 givet delvis arveafkald, idet den anden arving efter afdøde ifølge arveafkaldet forlods skulle arve 2.100.000 kr.
Ud fra en afkastbetragtning var der efter SKATs opfattelse grund til at formode, at erhvervsejendommens handelsværdi var højere end den af boet udlagte værdi på kr. 5.750.000. Denne formodning blev efter SKATs opfattelse yderligere bestyrket af, at der i august 2013 – umiddelbart efter arvingens overtagelse af ejendommen - var optaget lån i Nykredit på i alt kr. 3.616.000. Nykredit måtte således have vurderet ejendommens handelsværdi til mere end kr. 5.750.000, som er fastsat af boet, idet den maksimale belåningsprocent på erhvervsejendomme udgør 60 %.
I den private beboelsesejendom var der i august 2013 optaget lån i Nykredit på kr. 1.920.000. Den maksimale belåningsprocent på beboelsesejendomme udgør 80 %, og Nykredit måtte således efter SKATs opfattelse have vurderet ejendommens handelsværdi væsentligt højere end kr. 2.000.000, der var fastsat af boet.
SKAT stillede spørgsmålstegn ved, om de af boet udlagte værdier for ejendommene svarede til handelsværdien.
Efter SKATs opfattelse var der en begrundet formodning om, at handelsværdien af boets ejendomme var højere end de værdier, som boet havde fastsat – en formodning, der ifølge SKAT blev bestyrket af, at den pågældende arving havde givet arveafkald, således at den anden arving forlods skulle arve 2.100.000 kr.
SKAT anmodede derfor skifteretten om at udmelde en sagkyndig til at foretage vurdering af ejendommens handelsværdi.
Skifteretten imødekom SKATs anmodning om sagkyndig vurdering.
Skifteretten konstaterede indledningsvist, at hvis boets værdiansættelse omregnet til kontantværdi er 15% højere eller lavere end senest offentlige vurdering, skal denne værdiansættelse i henhold til værdiansættelsescirkulæret som hovedregel lægges til grund ved beregning af boafgift.
Værdiansættelsen inden for +/- 15% af kontantværdien kan imidlertid fraviges, for eksempel, hvis ejendommen har været vurderet, ejendommen kort tid efter overtagelsen sælges til tredjemand, eller hvis den fastsatte værdi af ejendommen i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen.
Skifteretten fandt, at boet ikke kunne støtte ret på værdiansættelsescirkulærets bestemmelse om, at ejendommene i boopgørelsen kan ansættes til +/- 15% af den seneste ejendomsvurdering. Skifteretten henviste herved til, at begge ejendomme efter overtagelsen i boperioden i forbindelse med optagelse af realkreditlån var blevet "vurderet" til mindsteværdier, der var større end de respektive overtagelsesværdier. Dette sammenholdt med, at arvingen, der havde udtaget ejendommene, havde givet arveafkald på 2.100.000 kr., førte efter skifterettens opfattelse til at, værdien af ejendommene i boopgørelsen var mindre end den værdi, som arvingerne havde anvendt ved bodelingen.
Som følge heraf imødekom skifteretten anmodningen fra SKAT om sagkyndig vurdering af ejendommene.
Boet kærede kendelsen til landsretten.
Boet støttede kæren på, at der efter boets opfattelse består et retskrav på at få godkendt en værdiansættelse inden for +/- 15 % af den seneste offentlige ejendomsvurdering i overensstemmelse med cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelsen af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning (værdiansættelsescirkulæret). Boet gjorde i den forbindelse også gældende, at retskravet fulgte af en fast administrativ praksis.
Landsretten stadfæstede skifterettens kendelse.
I begrundelsen anførte landsretten, at der ikke er grundlag for at fastslå, at værdiansættelsescirkulærets bestemmelser i sig selv giver boet et retskrav på at få godkendt sin værdiansættelse af de to ejendomme. Landsretten fandt det heller ikke godtgjort, at der er en fast administrativ praksis om, at en sådan værdiansættelse skulle accepteres af SKAT.
Højesteret stadfæster landsrettens kendelse.
Højesteret fastslår indledningsvist, at aktiver og passiver i dødsboer efter boafgiftslovens § 12, stk. 1, ansættes til deres handelsværdi. Skattemyndighederne kan efter § 12, stk. 2, ændre boets værdiansættelse eller anmode skifteretten om at udmelde sagkyndige til at foretage vurdering efter dødsboskiftelovens § 93, hvis værdiansættelsen ikke er baseret på en sagkyndig vurdering, og myndighederne finder, at værdiansættelsen ikke svarer til handelsværdien.
Højesteret konstaterer, at værdiansættelsescirkulærets bestemmelser for så vidt angår fast ejendom skal lægges til grund ved beregning af arve- og gaveafgiften, og at dette indebærer, at SKAT skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %-reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder.
Højesteret finder herefter, af de grunde, som skifteretten har anført, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at SKATs anmodning om sagkyndig vurdering af ejendommene skal imødekommes.
Højesteret fandt – ligesom landsretten – ikke, at det er godtgjort, at der foreligger en fast administrativ praksis for, at et dødsbos værdiansættelse, som ikke afviger mere end 15 % fra den kontante ejendomsværdi, altid skal lægges til grund af SKAT.
tirsdag 07. nov. 2017 Aktuel moms - Aarhus
torsdag 09. nov. 2017 Aktuel moms - Vejle

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets kendelse i Aller-sag skaber usikkerhed | Danske Medier
Højesterets kendelse i Aller-sag skaber usikkerhed
Højesterets kendelse i sagen om kildebeskyttelse i forbindelse med SE og HØR-sagen skaber på flere punkter usikkerhed om den beskyttelse af mediernes kilder, som er grundlaget for frie mediers mulighed for at virke.
Det er især Højesterets skelnen mellem, om beskyttelsen af kilder vedrører forhold af samfundsmæssig betydning eller underholdning om kendte personers privatliv – og det er Højesterets kortfattede afvisning af, at de forhold, sagen handler om, er omfattet af medieansvarsloven.
Højesteret henviser ved bedømmelsen af kildebeskyttelse i forbindelse med lovovertrædelser af alvorlig karakter til, at der er tale om oplysninger om kendte folks privatliv og ikke om forhold af samfundsmæssig betydning, og at kildebeskyttelsen derfor må vige .
Retsplejeloven stiller ikke krav til typen af journalistik, og denne gradbøjning af kildebeskyttelsen rejser en række problemer for journalisters og mediers mulighed for at bruge kilder.
Vil kilder turde henvende sig til et medie med tips, hvis de ikke kan være sikker på beskyttelse. En kilde kan ikke vide, hvordan kildens oplysninger bliver brugt – om det sker i journalistik af samfundsmæssig relevans – eller i en mere underholdende sammenhæng.
Ved bedømmelsen af kildebeskyttelse i forbindelse med offentligt ansattes brud på deres tavshedspligt har det derimod efter loven betydning, om kilden ville afdække forhold af samfundsmæssig betydning.
Men hvornår er et forhold af samfundsmæssig betydning? Er f.eks. en oplysning om to politikeres samliv af samfundsmæssig betydning. Hvis en kilde i 1992 havde tippet en avis om Poul Nyrup Rasmussen og Lone Dybkjærs forhold, ville vedkommende så have været omfattet af kildebeskyttelsen? Højesteret fastslår alene på grund af SE og HØRs karakter, at de pågældende kilder ”som altovervejende udgangspunkt” ikke har villet afdække forhold af samfundsmæssig betydning og afviser derfor kildebeskyttelse.
Vi kan frygte, at kilder fremover vil holde sig tilbage, fordi medier og journalister ikke længere kan garantere dem anonymitet og love dem, at deres navne ikke senere kommer frem i forbindelse med en eventuel sag.
Og ligeså problematisk er det, at Højesteret afviser, at sigtelserne vedrørende de redaktionelle forhold på SE og HØR er omfattet af medieansvarsloven, selvom oplysningerne alene var beregnet på redaktionelle formål. Højesteret siger, at medieansvarsloven alene gælder for indholdet i medierne og henviser til, at de strafbare forhold er fuldbyrdet inden offentliggørelsen i SE og HØR.
Det rejser spørgsmålet, hvornår ansvaret for researchen til artikler i medierne er omfattet af medieansvarsloven. Højesteret giver ingen vejledning – men lader kilder, journalister og medier stå tilbage med en høj grad af usikkerhed.
Det er problematisk, at Højesteret med sin kendelse så afgørende vanskeliggør journalisters og mediers mulighed for at kunne udføre deres rolle i samfundet.
Højesterets kendelse illustrerer endelig, at retsplejelovens regler om beslaglæggelse og kildebeskyttelse stammer fra en tid, hvor der typisk skulle tages stilling til beslaglæggelse af enkelte fysiske genstande, som et brev eller en lydfil – ikke store mængder af data, hvoraf store dele slet ikke har relevans for sagen, kan kompromittere kilder til oplysninger om helt andre forhold.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret afviser søgsmål mod Beskæftigelsesministeriet og Dansk Arbejdsgiverforening
HK Danmark ønskede at få prøvet, om beskæftigelsesministeren havde opfyldt pligten i ligelønsdirektivets artikel 6 til at drage omsorg for, at der findes effektive midler til at påse, om ligelønsprincippet bliver overholdt.
Anledningen var, at det ud fra et generelt statistisk materiale kunne dokumenteres, at der var en uforklarlig lønforskel mellem mænd og kvinder. Uden kønsopdelte lønstatistikker fra den enkelte arbejdsgiver, var det imidlertid ikke muligt at gribe ind overfor den ulige aflønning. Sådanne statistiske oplysninger var således efter HK Danmarks opfattelse en nødvendig foranstaltning for at sikre håndhævelse af ligelønsprincippet.
Over for Dansk Arbejdsgiverforening anførte HK Danmark, at Dansk Arbejdsgiverforening var sædvanemæssigt forpligtet til at deltage i implementering af direktiver via overenskomster. Denne forpligtelse gjaldt også sikringen af effektiviteten i håndhævelsen af ligelønsprincippet ved fremskaffelse af nødvendige kønsopdelte lønstatistikker.
Under sagen for Højesteret gennemførte beskæftigelsesministeren en ændring af ligelønsloven, der indebar, at arbejdsgivere i et vist begrænset omfang blev pålagt at udarbejde kønsopdelte lønstatistikker.
I dommen gengiver Højesteret den ny lovgivning.
I præmisserne udtaler Højesteret, at ligelønsdirektivet ikke stiller krav om lønstatistikker. Højesteret tilføjer, at hvis en sådan pligt kan udledes af kravet om, at der skal være effektive midler til at påse overholdelsen af ligelønsprincippet, kan der ikke være tale om en pligt, som påhviler alle virksomheder uanset størrelse, overenskomstforhold m.v.
Herefter finder Højesteret ikke, at det under en retssag er muligt at tilvejebringe et fyldestgørende grundlag for at tage stilling til HK’s søgsmål.
Højesterets præmisser må forstås således, at Højesteret ikke alene ud fra akterne i en retssag kan udtale sig om, hvordan og hvornår retsregler til effektiv håndhævelse af ligelønsprincippet skal udformes.
En medvirkende årsag til resultatet kan være, at Højesteret ikke har ønsket på forhånd at bedømme tilstrækkeligheden af den ny lovgivning om lønstatistik.
Hverken Østre Landsret eller Højesteret anfægtede, at HK Danmark har betydelige interesser indenfor ligelønsområdet, og derfor som organisation er søgsmålsberettiget i sager af den omhandlede karakter.
Spørgsmål til sagen kan rettes til advokat Karen-Margrethe Schebye, der førte sagen for HK Danmark eller advokat Bo Lauritzen
Højesterets dom er afsagt den 13. oktober 2006 og kan rekvireres hos advokatsekretær Anja Vilstrup

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesterets dom om FAL § 29, stk. 5 - bestemmelsen finder anvendelse i genoptagelsessager
Højesteret har i dag afsagt dom i en 3. instanssag om FAL § 29, stk. 5 samt Forældelseslovens § 21, stk. 5.
Se støttebilaget der giver et overblik over de væsentligst tidspunkter i sagen. Vestre Landsrets dom er optrykt i U.2018.1020V.
For Højesteret var sagen skåret til idet der mellem parterne var enighed om at sagen var anlagt mere end 3 år efter at skadelidte fik viden om de faktiske omstændigheder der dannede grundlag for hendes krav om yderligere godtgørelse for varigt mén samt erstatning for tab af erhvervsevne (EAL §11 sag). For Højesteret angik sagen herefter alene om forældelsesfristen havde været suspenderet.
Højesteret skulle tage stilling til følgende:
FAL § 29, stk. 5:
Finder forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5 anvendelse ved anmeldelse af nye (ikke tidligere behandlede og ej heller glemte) krav – altså under en regelret genoptagelsessag (kunne også være et FAL § 120 krav)?
HVIS JA - Har skadelidte da anlagt retssagen inden udløbet af den 1-årige tillægsfrist i forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5?
Forældelseslovens § 21, stk. 5:
Er der forhandlet - forældelseslovens § 21, stk. 5?
HVIS JA - Har skadelidte anlagt retssagen inden udløbet af den 1-årige tillægsfrist i forældelseslovens § 21, stk. 5.
Højesteret har i dag fastslået, at FAL § 29, stk. 5 finder anvendelse i genoptagelsessager.
Højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, efter sin ordlyd og forarbejderne også finder anvendelse i et tilfælde, hvor skadelidte anmoder et forsikringsselskab om yderligere erstatning og godtgørelse med henvisning til senfølger af en ulykke.
Højesteret har dernæst fastslået, at tillægsfristen i genbehandlingssager skal regnes fra det ”sidste” afslag. Højesteret finder, at selskabet påtog sig at foretage en fornyet vurdering af berettigelsen af skadelidtes krav på erstatning og godtgørelse for senfølger efter ulykken.
Tillægsfristen på 1 år efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., skulle derfor regnes fra selskabets seneste (sidste – denne endelige) meddelelse af 9. december 2013 om at afvise skadelidtes krav. Hendes krav på erstatning og godtgørelse var således ikke forældet ved sagsanlægget den 30. april 2014.
U.2018.1020V


text:
Højesteret Gældssaneringskendelse ophævet
Gældssaneringskendelse ophævet
Sag 9/2011
Kendelse afsagt tirsdag den 22. november 2011.
Højesteret har ophævet en kendelse om gældssanering for A, idet As økonomiske forhold var uafklarede, og eftersom A ikke loyalt havde medvirket ved sagens oplysning.
A var i 1995 idømt tre års ubetinget fængsel for groft bedrageri begået mod selskabet S. Af dommen fulgte det endvidere, at han skulle betale et større millionbeløb i erstatning. I 2009 søgte A om gældssanering ved Sø- og Handelsretten. Om sine personlige forhold oplyste A bl.a., at han er ansat som funktionær i firmaet B ApS, hvor han er beskæftiget med ”projektudvikling, internetaktiviteter m.m.”. Det blev under sagens behandling oplyst, at B ApS er 100 % ejet af selskabet C A/S, som As far ejer alle aktier i.
Sø- og Handelsretten afsagde i 2010, bl.a. på baggrund af As oplysninger i sagen, kendelse om gældssanering for A. S kærede herefter kendelsen til landsretten. Landsretten stadfæstede kendelsen, idet man – ligesom Sø- og Handelsretten – fandt, at der bl.a. henset til den tid, der var forløbet siden det strafbare forhold var begået, kunne afsiges kendelse om gældssanering. Kendelsen blev herefter kæret af S til Højesteret efter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet.
Under sagens behandling for Højesteret blev A indkaldt til at afgive forklaring om sin stilling i B ApS. A forklarede bl.a., at han forestår den faktiske daglige ledelse – er ansvarlig for personale, salg, udvikling af projekter samt kundepleje – men er ikke registreret som direktør i Erhvervs- og Selskabsstyrelsens register, og at han rapporterer og konfererer selskabets daglige udfordringer og fremdrift i aktiviteter med sin far. A er i dag selskabets eneste ansatte.
Uanset As forklaring fandt Højesteret det efter bevisførelsen godtgjort, at A reelt er direktør i B ApS. Højesteret fandt herefter, at As økonomiske forhold er uafklarede, jf. konkurslovens § 197, stk. 2, nr. 1, og at han ikke loyalt har medvirket ved sagens oplysning, jf. konkurslovens § 212, stk. 1, nr. 2. Som følge heraf tog Højesteret S’ påstand om ophævelse af gældssaneringskendelserne til følge.


text:
skat.dk: Omfang af grundværdiforbedrende kloakledninger – skærpende påstand fra Skatteministeriet
SKM2018.358.BR
Byretten i Odense BS 2-1964/2014
Udgift, intern, kloakanlæg, tilsyn projektering, ledningskort, værdiforøgende,
Vurderingsankenævnet havde fastsat et skønsmæssigt fradrag for udgifter til internt kloakanlæg og udgifter til tilsyn og projektering i tilknytning hertil. Boligforeningen indbragte afgørelsen for Skatteankestyrelsen, som på grundlag af et ledningskort, der ikke forelå for Vurderingsankenævnet, indstillede fradragene nedsat i forhold til Vurderingsankenævnets afgørelse. Herefter benyttede boligforeningen ”overspringelsesreglen” og indbragte sagen for byretten. Under behandlingen for byretten frafaldt boligforeningen sin påstand om yderligere fradrag i forhold til Vurderingsankenævnets afgørelse og gjorde gældende, at Skatteministeriet ikke kunne få medhold i en skærpende påstand om, at fradragene skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteankestyrelsens indstilling.
Byretten anførte, at det fremgår af Højesterets dom i SKM2017.330.HR og vurderingslovens dagældende § 17 og § 18, jf. § 13, stk. 1, at det er afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Vurderingsankenævnets afgørelse blev påklaget, men inden klageinstansen havde truffet afgørelse, udnyttede boligforeningen sin ret efter skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe Vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene. Skatteankestyrelsen havde forinden på grundlag af ledningskort fremsendt forslag til afgørelse, hvorefter vurderingsankenævnets fradrag blev nedsat. Boligforeningen kunne ikke ved at udnytte overspringsreglen forhindre Skatteministeriet i at nedlægge påstand i overensstemmelse hermed.
Videre anførte byretten, at det af det fremlagte ledningskort fremgik, at de med lyserød markerede ledninger udgjorde den del af kloakanlægget på ejendommen, som forsynede en større del af ejendommen. Ledningerne, der førtes ind til første brønd/stophane på grunden ved det sydlige skel, måtte således udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg. De resterende kloakledninger fulgte derimod nøje bebyggelsen og var dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne ikke kunne antages at have en værdi for grunden i ubebygget stand. Vurderingsankenævnet havde ikke været i besiddelse af ledningskort på tidspunktet for sin afgørelse og havde derfor måtte træffe en skønsmæssig afgørelse. Skatteankestyrelsen havde derimod foretaget en konkret bedømmelse af hovedanlæggets udstrækning. Skatteankestyrelsens vurdering støttedes af det foretagne syn og skøn, der angav, at de øvrige ledninger var skræddersyet til byggeriet.
Byretten fandt derfor, at Vurderingsankenævnets fradrag skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets skærpende påstand.
Sagen vedrører spørgsmålet om fradrag i ansættelsen af grundværdien i henhold til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 for udgifter afholdt til etablering af kloakforsyningsledninger internt på ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser.
Sagsøgte Skatteministeriets påstand er:
Sagsøgeren H1 (forening)´s fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger nedsættes til 30.000 kr. og sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til projektering og tilsyn nedsættes til 220.000 kr.
Sagsøgeren skal anerkende, at der ved vurderingerne for 2001-2007 af ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser alene er fradragsret for de på bilag C markerede kloakforsyningsledninger, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndigheden til beløbsmæssig opgørelse.
Fradragsansættelsen for vurderingerne 2001-2007 for ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser, ejendomsnummer …21), for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
Sagsøgeren har i sit påstandsdokument af 14. februar 2018 gjort gældende:
Sagsøger gør overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte det af vurderingsankenævnet udøvede skøn over sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyning på de omhandlede ejendomme.
Fradraget er, som det også fremgår af vurderingsankenævnets afgørelse, fastsat skønsmæssigt og er udtryk for den værdiforøgelse, som nævnet har vurderet, at det etablerede kloakforsyningsanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
Det er op til Skatteministeriet at godtgøre, at værdiforøgelsen er mindre end skønnet af vurderingsankenævnet.
Det er vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager), der er til prøvelse i den foreliggende sag, og spørgsmålet er, om der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn.
Det er øjensynligt Skatteministeriets opfattelse, at det er ministeriets skærpede påstande, som nedlagt i duplikken, der er til prøvelse i sagen.
Skatteministeriet anfører således i påstandsdokumentet (side 4, 4. hele afsnit), at ”Boligforening ikke har godtgjort, at Boligforeningerne berettiget til et fradrag for udgiften til yderligere kloakledninger, end den del af ledningsnettet, der er markeret med lyserød på bilag C, sidste side”.
Heri ligger implicit en opfattelse af, at sagsøger har bevisbyrden for at være berettiget til et højere fradrag end det fradrag, som Skatteministeriet anerkender, at sagsøger er berettiget til.
Det følger dog ikke af dommen, at Skatteministeriet i strid med skatteforvaltningslovens kompetenceafgrænsningsbestemmelser i § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, kan sætte sit eget skøn i stedet for klageinstansens, hvorefter det er op til skatteyderen at føre bevis for, at ministeriets skøn er forkert, hvilket i realiteten er det ministeriet gør gældende i denne sag.
I den foreliggende sag er der ikke sådanne særlige omstændigheder, der kan begrunde, at Skatteministeriet kan sætte sit eget skøn i stedet for vurderingsankenævnets, hvorefter det så skulle være op til grundejeren at føre bevis for at være berettiget til et højere fradrag.
Tværtimod taler det forhold, at Skatteministeriets skøn er en skærpelse og bebyrdende for sagsøger imod, at ministeriet alligevel og i strid med skatteforvaltningslovens § 14, stk. 1, nr. 1, skal have lov til at gøre det.
Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for en ejendom i Y3-by efter skatteforvaltningslovens nugældende genoptagelsesregler. I denne vurdering indgår et væsentlighedselement. SKAT havde fastsat grundforbedringsfradraget til 1.561.200 kr. Under retssagen gjorde Skatteministeriet bl.a. gældende, at grundejerens fradrag burde nedsættes til 1.031.000 kr. og at væsentligheden skulle ses i forhold til dette laverefradrag. Hertil udtalte Østre Landsret følgende:
Landsretten finder, at der ved vurderingen af væsentligheden af afvigelsen skal tages udgangspunkt i fradraget på 1.561.200 kr., som efter SKATs bestemmelse har hvilet på ejendommen siden 2012. H1 har ved henvisning til den seneste og fortsat aktuelle afgørelse truffet af SKAT vedrørende dette fradrag løftet bevisbyrden for fradrages berettigelse. Det forhold, at Skatteministeriet under sagen har gjort gældende, at fradraget bør nedsættes til 1.031.000 kr., kan ikke føre til et andet resultat, da Skatteministeriet ikke har godtgjort, at SKATs afgørelse er forkert, og da det ikke kan pålægges H1 at føre et nærmere bevis for rigtigheden af SKATs afgørelse. [min understregning]
Skatteministeriet har i den foreliggende sag ikke godtgjort, at vurderingsankenævnets afgørelse er forkert, og det kan ikke pålægges sagsøger at føre bevis for rigtigheden af nævnets afgørelse.
Det er således vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) og de vurderinger og skøn, der er indeholdt heri, der er til prøvelse i nærværende sag – og ikke det skøn, som Skatteministeriets skærpede påstand er udtryk for.
I overensstemmelse med ovenstående, er det Skatteministeriet, der må føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelse.
Vurderingsankenævnet har foretaget en sådan juridisk vurdering af den værdiforøgelse, som nævnet vurderer, at det på grund etablerede kloakanlæg har tilført grundenes værdi i ubebygget stand.
Det er netop værdiforøgelsen, som det forhold, at der er etableret et kloakanlæg på grunden har medført, der er afgørende for fradraget, jf. SKM2017.330.HR.
Vurderingsankenævnets skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundværdien, er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
Med henblik på sagens oplysning har sagsøger opfordret 1-6 Skatteministeriet at redegøre nærmere for grundlaget for det skøn, som vurderingsankenævnet har udøvet.
Endvidere har Skatteministeriet i processkrift B, side 2, næstsidste afsnit, anført, at den del af kloakanlægget, som vurderingsankenævnet har anset for et fradragsberettigede hovedanlæg ikke kan henføres til en bestemt del af ledningsnettet.
Dette forekommer naturligt set i lyset af Højesterets udtalelse om, at det afgørende er om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved grundværdiansættelsen, og at grundejeren i sagen ikke havde ført et sådant bevis for værdiforøgelsen.
Det forhold, at kloakledningskortet ikke har indgået i vurderingsankenævnets behandling af sagen har ikke været afgørende for nævnets skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundværdien.
Vurderingsankenævnet er således blevet hørt i forbindelse med klagen til Landsskatteretten. Af bilag E, der er en e-mail fra vurderingsankenævnet til Landsskatteretten, fremgår det, at bl.a. klagens bilag 8 (kloakledningskortet) ikke tidligere har været forelagt vurderingsankenævnet.
Det fremgår endvidere, at vurderingsankenævnet indstiller sin afgørelse stadfæstet. Ledningskortet, der er blevet forelagt vurderingsankenævnet i forbindelse med høringen, har altså ikke ført til en ændret vurdering af den værdiforøgelse, som kloakanlægget med medført for grundværdien.
Sagsøger udnyttede i november 2014 sin lovmæssige ret, jf. skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene.
Indbringelse af sagerne for domstolene gav endvidere sagsøgeren mulighed for at føre det bevis (syn og skøn), som Østre Landsret i SKM2015.89.ØLR ca. 1 måned senere lagde afgørende vægt på. Det bemærkes i den forbindelse, at det følger af skatteforvaltningslovens § 47, stk. 1, nr. 2, at der ikke kan føres syn og skøn i det administrative klagesystem i sager om vurdering af fast ejendom, hvorfor det ikke var en mulighed for sagsøger, at begære syn og skøn i forbindelse med sagens behandling i Landsskatteretten.
Det påhviler, som redegjort for under pkt. 4.1., Skatteministeriet at føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet skønsmæssigt fastsatte fradrag, herunder at værdiforøgelsen, som det på grunden anlagte kloakanlæg har medført, er mindre end skønnet af nævnet.
Det eneste Skatteministeriet har fremlagt til støtte for de skærpede påstande om nedsættelse af de godkendte fradrag er ledningskort med markering (bilag C) samt en beregning efter V&S-prisbogen foretaget med udgangspunkt i denne markering (bilag F).
Disse bilag siger hverken hver for sig eller tilsammen noget om den værdiforøgelse, som det på ejendommen etablerede kloakanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
Der er således ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundens værdi, hvorfor sagsøger bør frifindes i forhold til de af Skatteministeriet nedlagte skærpende påstande."
Sagsøgte har i sit påstandsdokument af 21. februar 2018 gjort gældende:
Sagen drejer sig om fradrag i ansættelsen af grundværdien i henhold til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 (MS side 3) for udgifter afholdt til etablering af kloakforsyningsledninger internt på ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser.
Skatteministeriets påstande støttes overordnet på, at Boligforeningen ikke har godtgjort, at der på den ovennævnte ejendom er anlagt grundforbedrende kloakledninger i et større omfang end markeret med lyserød farve på bilag C (bilagets sidste side).
De resterende kloakledninger, der er markeret med henholdsvis rød og blå farve i bilag 6, udgør ikke et fradragsberettiget hovedanlæg, der har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3).
Det fremgår af vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3), at:
”Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af §§ 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.” (min understregning)
Af vurderingslovens dagældende § 18, stk. 1 (MS side 3), fremgår det, at:
Efter vurderingslovens §§ 17 og 18 (MS side 3) er det altså klart, at der alene gives fradrag, når forbedringen øger grundværdien.
Grundværdien er defineret i vurderingslovens dagældende § 13, stk. 1 (MS side 2), hvoraf det fremgår, at grundværdien er værdien af grunden (med grundforbedringer) i ”ubebygget stand”.
Efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 (MS side 3) sammenholdt med vurderingslovens dagældende § 13, stk. 1 (MS side 2), kan der således alene indrømmes fradrag for anlæg, der medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget stand.
Udgifter til anlæg, der medfører en forøgelse af den samlede ejendoms værdi, jf. vurderingslovens § 9 (MS side 2), men ikke af værdien af grunden i ubebygget stand, kan derimod ikke fradrages efter vurderingslovens § 17 (MS side 3).
Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3). Arbejder på selve ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til denne hovedregel, jf. bl.a. Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit H,A.3.3.2. (MS side 7), hvoraf det fremgår, at der for større ejendomme, der er udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
Højesteret har i flere domme anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, jf. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR) (MS side 49), UfR 2014.3322 H (SKM2014.574.HR) (MS side 57) og senest UfR 2017.2052 H (MS side 71).
Den ovennævnte praksis fra Højesteret viser, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg kan anses for grundværdiforøgende og dermed kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg, skal ses på anlæggets placering i forhold til den på grunden opførte bebyggelse.
Det betyder med andre ord, at udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, ikke er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3), jf. bl.a. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR) (MS side 49), UfR 2014.3322 H (SKM2014.574.HR) (MS side 57) og senest UfR 2017.2052 H (MS side 71).
Den seneste højesteretsdom, som nærværende sag har været berostillet på, fastslår klart, at det er en forkert udlægning af retspraksis, hvis man tror, at der gives fradrag for forsyningsanlæg på store grunde, blot fordi at anlægget i tilfælde af fiktiv udstykning i mindre grunde ville forsyne mere end en af disse grunde.
Boligforeningens udlægning af retspraksis, herunder bl.a. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), og det af Boligforeningen fremførte synspunkt om, at fradragsretten beror på ledningernes placering ved fiktiv udstykning, jf. stævningen side 4, 4. afsnit, og replikken side 2, 3. afsnit., er således ikke korrekt. Af samme grund har syn- og skønsmand, landinspektør LSs besvarelse af spørgsmålene om udstykning i skønserklæring af 8. juni 2016 ingen betydning for rettens bedømmelse af sagen.
I den konkrete sag er der enighed om, at det – i overensstemmelse med hvad der sædvanligvis gælder for skattemæssige fradrag – er Boligforeningen, der bærer bevisbyrden for, at Boligforeningen er berettiget til fradrag. Dette har Højesteret fastslået generelt i UfR 2004.1561 H (MS side 16) og gentaget i UfR 2016.3592 H (MS side 63). Det samme har Højesteret også fastslået konkret vedrørende grundforbedringsfradrag, jf. UfR 2017.2052 H (MS side 71).
Ministeriet gør gældende, at Boligforeningen ikke har godtgjort, at Boligforeningen er berettiget til et fradrag for udgiften til yderligere kloakledninger, end den del af ledningsnettet, der er markeret med lyserød på bilag C, sidste side.
De med lyserød markerede ledninger i bilag C udgør den del af kloakanlægget på ejendommen, som kan anses for at forsyne en større del af ejendommen. Ledningerne, der føres ind til første brønd/stophane på grunden ved det sydlige skel, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg i overensstemmelse med Højesterets praksis.
De resterende kloakledninger, der er markeret med rød og blå farve, følger derimod nøje den aktuelle bebyggelse og er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne ikke har en værdi for grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 (MS side 3).
Boligforeningen fremlagde først under sagens behandling ved Landsskatteretten kort over de ledninger, som sagen angår. Vurderingsankenævnet var således ikke var i besiddelse af ledningskort over kloakforsyningen på ejendommen, jf. også svarskriftet side 2-3, og processkrift A, side 1, 4. afsnit. Det har derfor heller ikke været muligt for Vurderingsankenævnet at foretage opmålinger/indtegninger af en sandsynlig placering af det fradragsberettigede hovedanlæg.
Vurderingsankenævnet har derfor fastsat fradraget for intern kloakforsyning skønsmæssigt på baggrund af en række andre oplysninger, herunder bebyggelsens omfang, post i byggeregnskabet samt bygningernes beliggenhed på grunden, jf. processkrift A, side 2, 1. afsnit og processkrift B side 2, 7. afsnit. Den del af kloakforsyningen, som Vurderingsankenævnet har anset for et fradragsberettiget hovedanlæg, kan af samme grund ikke henføres til en bestemt del af ledningsnettet, jf. også processkrift B, side 2, 2. sidste afsnit.
Skatteankestyrelsen har derimod – i modsætning til Vurderingsankenævnet – foretaget en bedømmelse af de omhandlende kloakledninger og på baggrund af ledningskortene foretaget en konkret vurdering af hovedanlæggets udstrækning.
Skatteankestyrelsen vurderede, at kun en mindre del af kloakledningerne kan anses for at være et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. bilag A, side 12, 8-9. afsnit. Denne del er markeret med lyserød farve i bilag C, og det er altså kun denne del af kloakanlægget, som efter Skatteankestyrelsens og ministeriets opfattelse, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
Der er ikke grundlag for at anse en større del af ledningsnettet end anerkendt af Skatteankestyrelsen som et hovedanlæg. Dette understøttes også af det gennemførte syn og skøn over kloakledningerne, som er markeret med rød og blå farve i bilag 6.
Det er i skønserklæringen af 11. marts 2011 som besvarelse på spørgsmål 7 om regnvandsledningernes genanvendelighed anført:
” […] De markerede ledninger er ”skræddersyet” til det byggeri, der er i dag. Det betyder, at man ved genanvendelse stort set skal holde sig til de grundplaner og afvandingsarealer, der er i dag. Ved opførelse af nyt byggeri uden disse forudsætninger skønnes det, at ledningerne ikke kan genanvendes i fuldt omfang.
a) Som nævnt under besvarelsen ovenfor skal et nyt byggeri opføres i omtrent samme byggefelter, som nu. En anden betingelse er, at de markerede ledninger og brøde beskyttes i nødvendigt omfang både under nedrivningen af det eksisterende byggeri og under opførelsen af nyt. […]” (min fremhævning)
I samme skønserklæring som besvarelse på spørgsmål 18 om regnvandsledningernes genanvendelighed er det supplerende anført:
”Hvordan bebyggelsen udformes, vil jeg ikke blande mig i, men det vigtigste er, at man benytter cirka de samme byggefelter, boligstørrelser og afvandingsarealer. Genanvendelsen forudsætter også, at rør og brøde ikke beskadiges.” (min fremhævning)
Skønsmanden afgav en tilsvarende besvarelse i forhold til spildevandsledningerne, jf. skønsmandens besvarelse af spørgsmål 14.
Af skønsmandens besvarelser kan det udledes, at de omhandlende regn- og spildevandsledninger er ”skræddersyet” til det eksisterende byggeri på grunden. Ledningerne er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at de umiddelbart kun har værdi i forbindelse med byggeriet.
Skønsmandens besvarelse bekræfter dermed, at de ledninger, som Skatteankestyrelsen ikke har anset for at udgøre et hovedanlæg, ikke bevirker en stigning af den ubebyggede grunds værdi. Ledningerne er derfor heller ikke fradragsberettigede, jf. UfR 2017.2052 H (MS side 71).
Da det alene er ledningerne markeret med lyserød farve i bilag C, der har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, er boligforeningen kun berettiget til fradrag for udgifterne til etablering af den del af kloakanlægget, jf. vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3). Udgifterne til etableringen af denne del kan opgøres til kr. 30.000,-, jf. bilag A og bilag F.
Der er imidlertid ingen tvivl om, at Boligforeningen med Vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) har opnået fradrag for en større del af ledningsnettet end de i bilag C markerede ledninger.
Vurderingsankenævnet har for Boligforeningens ejendom indrømmet et fradrag på kr. 732.000,-. Udgifterne til etablering af det fradragsberettigede hovedanlæg på ejendommen (markeringen med lyserød farve i bilag C) er som anført ovenfor af Skatteankestyrelsen beregnet til kr. 30.000,-, jf. bilag A og bilag F.
Skatteankestyrelsens beregning er udarbejdet efter de principper, der sædvanligvis anvendes ved udøvelse af skøn over, hvad det har kostet at udføre et givet anlæg i et givet år. Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag er mere end 24 gange større end den beregnede udgift til at anlægge det fradragsberettigede hovedanlæg. Der er derfor ingen tvivl om, at Boligforeningen har opnået et fradrag, der meget væsentligt overstiger det fradrag, som Boligforeningen er berettiget til.
Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger skal derfor nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets principale påstand.
Som konsekvens af, at fradraget for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger påstås nedsat, skal fradraget for udgifter til projektering og tilsyn ligeledes nedsættes, jf. også Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse (bilag A, side 13).
De principale påstande om nedsættelse af de indrømmede fradrag udgør skærpede påstande. Skatteministeriet er berettiget til at nedlægge sådanne skærpede påstande.
Højesteret har i UfR 2011.1616H (SKM2011.242.HR) udtalt, at Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene om den korrekte ansættelse af en persons skat som udgangspunkt beror på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper. I dommen udtalte Højesteret endvidere følgende:
Vurderingen af, om forsyningsanlæg er grundforbedrende, er undergivet domstolenes prøvelse, jf. SKM2015.503.ØLR, hvor landsretten omgjorde byrettens dom, som gik ud på hjemvisning, fordi Landsskatteretten ikke havde taget stilling til, om et anlæg var grundforbedrende, men nægtet fradrag på grund af manglende dokumentation for udgiftsafholdelsen.
Afgørelsen om fradrag er overladt til retten, og det forhold, at Landsskatteretten ikke nåede at træffe afgørelse, inden boligforeningen indbragte sagerne for domstolene i medfør af overspringsreglen i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2, medfører ikke, at sagerne skal hjemvises.
Den omstændighed, at Skatteministeriets principale påstande er baseret på et skøn ud fra de beregninger over udgiften, som Skatteankestyrelsens ingeniør har foretaget, medfører heller ikke, at der skal udvises tilbageholdenhed med at ændre Vurderingsankenævnets afgørelser, således som det hævdes af boligforeningen, eller at sagerne hjemvises.
Det er alene som følge af boligforeningens anvendelse af overspringsreglen, at der ikke blev truffet en endelig afgørelse i det administrative system.
Boligforeningen har endvidere ikke godtgjort, at de skønsmæssige beløb, som Skatteministeriets principale påstande er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt resultat."
Det fremgår af Højesterets dom SKM2017.330.HR, og vurderingslovens dagældende § 17 og § 18, jf. § 13, stk. 1, at det er afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien – det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Der skal herved ses på anlæggenes placering i forhold til den på storparcellen opførte bebyggelse. Udgifter til forbedringer, der har en integreret sammenhæng med byggeriet er ikke omfattet af de omhandlede bestemmelser.
Vurderingsankenævnets afgørelser af 10. september 2012 blev påklaget, men inden klageinstansen havde truffet afgørelse, udnyttede sagsøgeren i november 2014 sin ret efter skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelser for domstolene.
Skatteankestyrelsen havde forinden den 15. august 2014 fremsendt forslag til afgørelse til sagsøgeren, hvorefter vurderingsankenævnets fradrag blev nedsat til henholdsvis 30.000 kr. og 220.000 kr. Styrelsen har anført, at man fandt "på baggrund af ledningskortet, at den del af spildevandsledningen, der føres ind på grunden ved det sydlige skel og frem til første brønd/stophane, kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg. Forså vidt angår den resterende del af kloakledningerne, er det opfattelsen, at disse forsyningsledninger ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, idet ledningerne må anses for så tæt knyttet til den aktuelle bebyggelses omfang og beliggenhed på grunden, at anlægget ikke bevirker en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18."
Sagsøgeren kan ikke ved at udnytte denne overspringsregel, som har forhindret en afgørelse i det administrative system, forhindre sagsøgte om at nedlægge påstand i overensstemmelse hermed.
Af det fremlagte ledningskort, bilag C, fremgår, at de med lyserød markerede ledninger udgør den del af kloakanlægget på ejendommen, som forsyner en større del af ejendommen. Ledningerne, der føres ind til første brønd/ stophane på grunden ved det sydlige skel, må således udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg. De resterende kloakledninger, der er markeret med rød og blå farve, følger derimod nøje den aktuelle bebyggelse og er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne næppe kan antages at have en værdi for grunden i ubebygget stand.
Vurderingsankenævnet har ikke været i besiddelse af ledningskort på tidspunktet for sine afgørelser og har derfor måtte træffe en skønsmæssig afgørelse. Skatteankestyrelsen har derimod foretaget en konkret bedømmelse af hovedanlæggets udstrækning. Skatteankestyrelsens vurdering støttes af det foretage syn og skøn, der angiver, at de øvrige ledninger er skræddersyet til det byggeri, der er i dag.
Vurderingsankenævnets fradrag for udgifter for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger bør således nedsættes som anført af sagsøgte. Som konsekvens heraf skal fradraget for udgifter til projektering og tilsyn ligeledes nedsættes. Beregningerne er foretaget af Skatteankestyrelsens ingeniør.
På denne baggrund tages sagsøgtes principale påstand til følge.
Sagen omkostninger er fast således, at 50.000 kr. inklusive moms dækker udgiften til advokatbistand, idet sagsøgte ikke er momsregistreret.
Sagsøgeren H1 (forening) skal anerkende, at sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger nedsættes til 30.000 kr. og sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til projektering og tilsyn nedsættes til 220.000 kr. for ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser.
Inden 14 dage skal sagsøgeren til sagsøgte Skatteministeriet betale sagens omkostninger med 50.000 kr.


text:
Moderselskabets afgivelse af støtteerklæring - Moalem Weitemeyer Bendtsen
Moderselskabets afgivelse af støtteerklæring
Dato 28 okt. 2011
Højesteret har den 27. juni 2011 afsagt dom vedrørende et moderselskabs (herefter ”Moderselskabet”) støtteerklæring over for et af datterselskabets (herefter ”Datterselskabet”) samhandelsparter (herefter ”Samhandelsparten”).
Sagen drejede sig om, hvorvidt Moderselskabet på baggrund af en støtteerklæring afgivet til støtte for Datterselskabet den 14. september 2000 (herefter ”Støtteerklæringen”) over for Samhandelsparten hæftede for Samhandelspartens krav mod Datterselskabet i forlængelse af Datterselskabets konkurs.
Baggrunden herfor var, at det tidligere moderselskab for Datterselskabet havde afgivet en enslydende støtteerklæring over for Samhandelsparten. Det tidligere moderselskabs afgivelse af støtteerklæringen var et alternativ til en debitorforsikring eller en bankgaranti.
I forbindelse med Moderselskabets overtagelse af hele aktiekapitalen i Datterselskabet, havde Samhandelsparten stillet krav om, at Moderselskabet afgav en tilsvarende støtteerklæring som det tidligere moderselskab.
Støtteerklæringen havde i uddrag følgende ordlyd:
”På grundlag af Samhandelspartens engagement som underleverandør til vores Datterselskab i Brøndby, Danmark, hvori vi ejer et hundrede procent af aktierne, bekræfter undertegnede (Moderselskabet) herved, at vi beholder vores aktiebeholdning på et hundrede procent af Datterselskabets aktiekapital, og at vi hverken vil sælge eller på anden vis afhænde nogen del af omtalte beholdning eller i øvrigt indskrænke vores indflydelse på Datterselskabet uden at godtgøre de mellem Samhandelsparten og Datterselskabet aftalte beløb med hensyn til yderligere lagerbeholdning og debitorer, som er anslået til 4 mio. kr. til Samhandelsparten.
Vi bekræfter endvidere, at vi løbende gennemgår Datterselskabets status, som det er vores politik at støtte økonomisk, og at vi udøver vores indflydelse med henblik på at sikre, at Samhandelsparten ikke lider tab, som er begrænset til ovennævnte aftalte beløb i forbindelse med engagementet som underleverandør til Datterselskabet.
Vi accepterer, at vi, hvis vi ikke opfylder vores forpligtelser i henhold til denne Støtteerklæring, er forpligtet til at godtgøre Samhandelsparten det tab, som denne i så fald måtte lide.
Vi bekræfter udtrykkeligt, at nærværende Støtteerklæring forbliver fuldt ud i kraft, så længe Datterselskabet skylder ovennævnte beløb til Samhandelsparten, eftersom vi løbende fører kontrol med Datterselskabets engagement med Samhandelsparten.”
Støtteerklæringen afgivet af Moderselskabet var identisk med støtteerklæringen afgivet af det tidligere moderselskab.
Den 20. februar 2003 gik Datterselskabet konkurs.
Samhandelsparten gjorde gældende, at Moderselskabet havde misligholdt forpligtelserne i henhold til Støtteerklæringen ved (i) at have undladt at yde Datterselskabet økonomisk støtte og (ii) ikke have udnyttet sin indflydelse i Datterselskabet til at sikre, at Samhandelsparten ikke led tab på samhandlen med Datterselskabet, og (iii) at Moderselskabet ved at acceptere Datterselskabets konkurs i Støtteerklæringens forstand havde skaffet sig af med aktierne i Datterselskabet og dermed reduceret sin indflydelse i Datterselskabet.
Østre Landsrets dom af 21. oktober 2008
Østre Landsret traf afgørelse i sagen den 21. oktober 2008. Landsretten lagde til grund, at der ikke var pågået forhandlinger mellem Moderselskabet og Samhandelsparten om det nærmere indhold af Støtteerklæringen, og at det ligeledes ikke var drøftet, hvilke retsvirkninger der måtte være knyttet til Støtteerklæringen.
Landsretten lagde endvidere til grund, at Moderselskabet, hverken fra Samhandelsparten eller det tidligere moderselskab, modtog nærmere oplysninger om baggrunden for, at det tidligere moderselskab i marts 2000 afgav en støtteerklæring som alternativ til debitorforsikring eller en bankgaranti, eller oplysninger om, hvorledes Samhandelsparten og det tidligere moderselskab opfattede de juridiske forpligtelser, der måtte være indeholdt i den af det tidligere moderselskab afgivne støtteerklæring.
Landsretten traf således afgørelsen alene ud fra ordlyden og indholdet af Støtteerklæringen afgivet af Moderselskabet, og på baggrund af dette frifandt landsretten i det hele Moderselskabet.
Højesterets dom af 27. juni 2011
Højesteret udtalte, at det i første omgang var indholdet af Støtteerklæringen, som var bestemmende for, i hvilket omfang Moderselskabet var forpligtet over for Samhandelsparten.
Højesteret anså ikke Moderselskabet for at have misligholdt forpligtelserne i henhold til Støtteerklæringen ved ikke at forhindre, at Datterselskabet blev taget under konkurs.
Højesteret udtalte, at indholdet af Støtteerklæringens andet afsnit om Moderselskabets løbende gennemgang af Datterselskabets status, hverken isoleret set eller sammenholdt med Støtteerklæringens øvrige indhold, kunne forstås således, at Moderselskabet havde påtaget sig en retlig forpligtelse til at sikre, at Samhandelsparten ikke led et tab ved samhandlen med Datterselskabet.
Højesteret fandt således ikke, at Støtteerklæringen kunne være grundlag for at pålægge Moderselskabet at friholde Samhandelsparten for tabet som følge af Datterselskabets konkurs.
Ligesom anført af Landsretten fandt Højesteret ej heller, at der forelå omstændigheder i forbindelse med Støtteerklæringens tilblivelse, som kunne føre til andet resultat.
Dommens betydning
Højesterets afgørelse frifinder således Moderselskabet begrundet i den konkrete formulering, som Støtteerklæringen havde samt de øvrige omstændigheder. Højesteret udtaler, at det i første række er indholdet af den konkrete støtteerklæring, som er bestemmende for, i hvilket omfang en erklæringsafgiver bliver forpligtet over for erklæringens adressat.
Det betyder således, at moderselskaber fortsat skal have fokus på, hvorledes støtteerklæringer udformes, idet formuleringen og omstændighederne i øvrigt kan betyde, at moderselskaber bliver bundet i højere grad end oprindeligt tiltænkt af moderselskabet ved erklæringens indgåelse.
Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om dommen, er du velkommen til at kontakte advokat Thomas Weitemeyer (twe@mwblaw.dk), advokatfuldmægtig Pinar Gökcen (pgo@mwblaw.dk) eller advokatfuldmægtig Maria Thomsen (mth@mwblaw.dk).