text:
Skat.dk: Skattepligtig indtægt - agent - polske virksomheder - provision - overførsel til privat konto
09 May 2016 12:44
23 Feb 2016 09:43
SKM2016.194.BR
BS 37A-3242/2014
Sagen drejede sig om, hvorvidt et beløb på 650.000 kr., der var overført til skatteyderens bankkonto fra to polske virksomheder, skulle medregnes som en del af hendes skattepligtige indkomst for indkomståret 2001. For indkomståret 1999 havde skatteyderen vedrørende samme faktiske forhold anlagt sag ved domstolene. I denne sag fandt Højesteret i U.2010.415/2H (SKM2010.70.HR), at beløbet fra de polske virksomheder var skattepligtig indkomst for skatteyderen.
I nærværende sag fandt byretten, at beløbet for indkomståret 2001 også udgjorde skattepligtig indkomst. Således havde skatteyderen ikke ved den fremlagte bogføring og de i øvrigt fremlagte bilag løftet sin bevisbyrde for, at hun ikke var skattepligtig af det opgjorte beløb.
Den juridiske Vejledning 2016-1. C.C.2.1.2.1
Senere instans: Se Østre Landsrets dom: SKM2018.568.ØLR
(v/ adv. Lars Borring)
(Kammeradvokaten v/adv. Ann-Cathrine Pedersen)
Denne sag, der er anlagt den 10. juli 2014, vedrører spørgsmålet om sagsøger er skattepligtig af beløb, der i 2001 er indsat på konto "other cost" tilhørende hendes firma.
Sagsøger, A, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal tilpligtes at anerkende, at sagsøgers overskud af virksomhed i året 2001 andrager 237.370 kr., subsidiært et større beløb, men mindre end 887.370 kr.
Landsskatteretten har den 13. maj 2014 truffet afgørelse i sagen. Det hedder heri:
1.037.370 kr.
237.370 kr.
887.370 kr.
59.283 kr.
36.588 kr.
Der er været holdt møde med sagsbehandleren i sagen. Klageren og hendes repræsentant har desuden udtalt sig over for rettens medlemmer ved et retsmøde.
Klageren har drevet virksomhed som agent for polske tekstilvirksomheder, hvor der er blevet formidlet aftaler vedrørende danske virksomheders forarbejdning af tekstiler hos polske firmaer. Afregning for klagerens ydelse er sket som provision af det salg, som de polske firmaer har opnået i Danmark.
Virksomheden havde i 2001 en selvangiven omsætning pa 374.868 kr. og et resultat før renter og afskrivninger på 232.989 kr.
Klageren har i samme år selvangivet private renteindtægter på 36.588 kr.
Der er ikke registreret anden indtægt for klageren ud over indtægten fra virksomheden.
Der er fremlagt agenturaftale mellem klageren og G1 af den 20. november 1995 udfærdiget på polsk med dansk oversættelse. Det fremgår heraf, at agenten modtager provision af udførte kontrakter, og at nettofortjenesten, der udgør differencen mellem den pris, der opnås på det danske marked, og den, der betales på det polske marked, deles ligeligt mellem agenten og G1.
Der er desuden fremlagt tillæg til ovennævnte aftale mellem klageren og G1 af samme dato, hvoraf det fremgår, at klageren modtager en provision på 7 % for samtlige handler, og endnu et tillæg dateret den 22. december 2003 til agenturaftalen, hvoraf det fremgår, at agenten modtager provision med 8 % af de beløb, der faktureres kunden for salg efter den 1. januar 2004.
Ligeledes er der fremlagt agenturaftale af den 23. april 1995 mellem klageren og G2 udarbejdet på polsk og oversat til dansk, hvoraf det fremgår, at agenten i det første år modtager provision af salg til danske kunder svarende til 30 %.
I tillæg nr. 1 af den 1. januar 1997 til agenturaftalen mellem G2 og klageren fremgår det, at der for hver vare og ydelse skal betales 26 % af fakturaens værdi i provision, og i tillæg nr. 2 dateret den 2. januar 1997, fremgår det, at klageren modtager en provision på 7 % for samtlige handler.
Desuden er der fremlagt en aftale udelukkende på polsk dateret den 31. december 2004, som er rettet i hånden til 2003, hvor der i nr. 5 er anført 8 %.
SKAT har tidligere foretaget ændringer i klagerens virksomhedsoverskud for indkomståret 1999, hvor SKAT forhøjede overskuddet med 706.079 kr. Forhøjelsen skyldtes, at SKAT ved gennemgang af klagerens regnskabsmateriale konstaterede, at klageren foruden provisionsbeløbene havde modtaget beløb fra de polske virksomheder, som blev betegnet som "other cost". Disse "other cost" anså SKAT for at være skattepligtig omsætning i klagerens virksomhed.
SKATs afgørelse blev stadfæstes af såvel Skatteankenævnet som Landsskatteretten.
Sagen blev indbragt for domstolene, hvor Østre Landsret ligeledes fandt, at klageren var skattepligtig af beløbene anført som "other cost". Dommen blev anket til Højesteret, som den 11. november 2009 stadfæstede landsrettens dom, dog således, at klagerens indkomst blev nedsat med 83.100 kr., som følge af en konstateret regnefejl.
Den 15. april 2005 indkaldte SKAT materiale til brug ved behandlingen af klagerens skatteansættelse for 2001. Den 25. april 2005 bekræftede klagerens repræsentant at have modtaget materialeindkaldelsen, og det blev aftalt, at klageren selv ville fremsende materialet til SKAT.
Da materialet ikke blev modtaget, sendte SKAT den 29. april 2005 forslag til ændring af skatteansættelsen, hvor overskud af virksomhed blev ansat skønsmæssigt til 800.000 kr., på grund af manglende dokumentation. Der var ved skønnet henset til den tidligere ændring af virksomhedens overskud for indkomståret 1999 vedrørende ikke medregnet provision benævnt “other cost" fra polske samarbejdspartnere. Desuden foreslog SKAT en ændring af klagerens renteindtægter fra 36.588 kr. til 59.283 kr. på baggrund af de oplysninger, SKAT havde modtaget af kontroloplysninger fra banker mv.
Repræsentanten anmodede efterfølgende 3 gange om fristforlængelse for at komme med bemærkninger til forslaget/indsende det indkaldte materiale, men den 6. juli 2005 anmodede repræsentanten om, at der blev truffet afgørelse på det foreliggende grundlag. SKAT traf derfor afgørelse den 28. juli 2005 i overensstemmelse med det udsendte forslag.
I forbindelse med skatteankenævnets behandling af nærværende sag har klageren blandt andet indsendt kopi af kontoudskrifter/bankbilag vedrørende indsætninger og hævninger på hendes konto.
På bankbilagene vedrørende indsætninger har klageren på hvert bilag noteret hvor stor en del af beløbene modtaget i 2001, der vedrørte henholdsvis provision og "other cost". Skatteankenævnet har lavet en sammentælling af de forskellige beløbsposter, der kan specificeres således:
Overført beløb
"Other cost"
1.147.976 kr.
378.067 kr.
770.062 kr.
Klageren har forklaret, at beløbene benævnt "other cost" ikke er hendes penge, men alene penge, som hun har modtaget i forbindelse med, at de polske virksomheder ønskede at udføre penge fra Polen. Pengene skulle således tilbagebetales i kontanter til virksomhederne eller bruges til indkøb af maskiner, kontorartikler mv., som alene kunne købes i Danmark.
De hævninger på klagerens konto, der ifølge klageren kan henføres til betalinger vedrørende Polen, har Skatteankenævnet specificeret således:
Tilføjet på bilag af klageren
Udbetaling til G2
G2 besøg hos G3
Hævet kontakt
G2 WA
Udbetalt ved besøg til fødselsdag - overraskelse
Udbetalt til G1
Udbetalt til G1 ved besøg i Danmark
12. juni 01
Udbetalt til G2
Iflg. bankbilag overførsel til ML
Udbetalt til G2 ved besøg i (sted)
Iflg. bankbilag overførsel til G4
Iflg. bankbilag overførsel til VA
Udbetalt kontant
Udbetalt ifm rejse til Polen til G2
Udbetaling til Polen
685.221
Klageren har været kontraktspart vedrørende aftaler med G5 omkring transport af varer fra Polen til Danmark og omvendt. Skatteankenævnet har ud fra klagerens fakturaer vedrørende transportudgifterne, opgjort disse således:
Varer fra G2 sendt til G3
Varer fra G3 til G2
2.092 kr.
1 pakke fra G6 til A
Varer fra G2 til G3
3.018 kr.
Pakke fra (sted) til WZ
Pakke fra G6 til A
2.154 kr.
Vare fra G2 sendt til G3
2.130 kr.
58.443 kr.
Skatteankenævnet har konstateret, at der i 2001 var indberettet oplysninger fra banker mv. om, at klageren havde en samlet renteindtægt på 29.653 kr., vedrørende renteindtægter af bankindeståender og renter af obligationsbeholdning/nettorenter vedrørende handlede obligationer. Desuden er det indberettet, at der er foretaget udlodninger fra ren obligationsbaserede investeringsforeninger på henholdsvis 13.350 kr. og 16.280 kr. Det er i forbindelse med indberetningen angivet, at udlodningerne skal beskattes som kapitalindkomst.
Skatteankenævnet har stadfæstet SKATs afgørelse, hvorefter virksomhedsområdet er skønsmæssigt forhøjet med 800.000 kr. samt renteindtægter er forhøjet til 59.283 kr.
SKAT har indkaldt regnskabsmaterialet for klagerens virksomhed til brug ved gennemgang af regnskabet/skatteansættelsen for indkomståret 2001.
Da regnskabsmaterialet ikke er blevet fremsendt, har der været grundlag for at foretage en skønsmæssig ansættelse af virksomhedens overskud, hvilket understøttes af, at der på baggrund af gennemgangen af regnskabet for 1999 må anses at have været en begrundet formodning for, at samme forhold kunne gøre sig gældende i 2001.
På baggrund af de bilag, der er indsendt i forbindelse med klagen, kan indsætninger på klagerens bankkonto vedrørende provision opgøres til 378.066 kr., og “other cost" kan opgøres til 770.062 kr.
Forholdene omkring overførslerne fra de polske virksomheder til klagerens konto ses at være identiske med de forhold, der har gjort sig gældende i indkomståret 1999.
Da beløb benævnt “other cost" er overført til klagerens konto og uden adskillelse fra klagerens formue, er nævnet enig med Østre Landsret og Højesteret i, at der under disse omstændigheder påhviler klageren en skærpet bevisbyrde i forhold til at sandsynliggøre/dokumentere, at de overførte beløb ikke tilhørte hende.
Nævnet finder på det foreliggende grundlag ikke, at dette kan anses for sandsynliggjort/dokumenteret.
Den dokumentation, der er fremlagt i forbindelse med klagen til nævnet, er i vidt omfang identisk med eller af samme karakter som det materiale, der blev fremlagt under sagen ved Østre Landsret og Højesteret.
Derudover har nævnet lagt vægt på:
at det ikke umiddelbart virker forretningsmæssigt begrundet, at de polske virksomheder skulle overføre så store beløb til dækning af udgifter vedrørende reklamationer, indkøb af diverse råvarer, transport osv., hvis disse langt oversteg eventuelle udgifter, således at overførte beløb skulle tilbagebetales, uden at der i øvrigt var sket forrentning af beløbene i den mellemliggende periode.
at de faktiske indsætninger på klagerens konto fra de polske virksomheder ikke harmonerer med det oplyste om, at det var svært for de polske virksomheder at føre valuta ud af landet.
at den fremlagte dokumentation for tilbagebetaling af "other cost" til de polske virksomheder hovedsageligt består af kopier af kontoudskrifter/udbetalingsbilag fra klagerens bank vedrørende hævninger af kontantbeløb, hvorpå klageren selv har noteret, at beløbene vedrørte betaling til G2, G1 mv.
at det ikke umiddelbart kan anses for forretningsmæssigt begrundet, at klageren skulle have valgt at betale disse beløb kontant frem for at overføre pengene via banken, blandt andet henset til muligheden for efterfølgende at kunne dokumentere betalingen/beløbsmodtager og ikke mindst risikoen ved at transportere så store beløb i kontanter.
at der i øvrigt alene er fremlagt dokumentation, vedrørende afholdelse af udgifter for de polske virksomheder, for så vidt angår fakturaerne fra G5 stilet til klageren på i alt 58.442 kr.
I overensstemmelse med Østre Landsrets og Højesterets begrundelse vedrørende den tidligere sag, er det derfor nævnets opfattelse, at beløb overført til klagerens konto vedrørende “other cost", må anses for skattepligtig indkomst.
SKAT har for indkomståret 2001 ansat en skønnet omsætning på 800.000 kr., og “other cost"-beløbene kan i henhold til de indsendte bankbilag opgøres til 770.062 kr.
Da indsætningerne i følge bankbilagene ikke har kunnet afstemmes til regnskabet på grund af manglende bogføringsmateriale, er der ikke umiddelbart grundlag for at ændre det af SKAT udøvede skøn, da det ikke med sikkerhed kan fastslås, om samtlige overførsler af beløb vedrørende “other cost" er medtaget i ovennævnte opgørelse.
Tilsvarende gør sig gældende i relation til spørgsmålet om eventuel fradragsret for udgifter til transport.
Som følge heraf stadfæstes SKATs afgørelse om skønsmæssige forhøjelse af indkomsten.
Ved en gennemgang af de indberettede oplysninger fra banker mv. for indkomståret 2001 fremgår det, at der er indberettet en samlet renteindtægt på 29.653 kr., der dels vedrører renteindtægter af bankindeståender, dels vedrører renter af obligationsbeholdning/nettorenter vedrørende handlede obligationer.
Derudover er det indberettet, at der er fortaget udlodninger fra ren obligationsbaserede investeringsforeninger på henholdsvis 13.350 kr. og 16.280 kr. Det er i forbindelse med indberetningen angivet, at udlodningerne skal beskattes som kapitalindkomst.
På baggrund af de foreliggende oplysninger kan de indberettede renteindtægter specificeres således:
Obligationer (kursværdi)
32.573 kr.
Renter af handlede obligationer
- 6.157 kr.
Renteindtægter i alt
29.653 kr.
Udlodning investeringsforeninger, i alt
29.630 kr.
Kapitalindkomst i alt
Da der er tale om indberetninger fra banker mv., må de indberettede oplysninger umiddelbart lægges til grund, og derfor stadfæstes SKATs afgørelse.
Der skal ikke ske skønsmæssig forhøjelse af klagerens indkomst.
Klageren har fremlagt følgende til dokumentation af hendes påstand:
Agenturaftale af 20. november 1995 fra G1
Anneks af 20. november 1995 til agenturaftalen af 20. november 1995
Nyt anneks af 22. december 2003 til agenturaftalen af 20. november 1995
Agenturaftale af 23. april 1995 fra G2
Anneks nr. 1 af 1. januar 1997 til agenturaftalen af 23. april 1995
Anneks nr. 2 af 2. januar 1997 til agenturaftalen af 23. april 1995
Ny agenturaftale af 31. december 2003 fra G2
Attest om registrering af G2
Attest om registrering af G1
Responsum fra TI af 26. april 2006
Erklæring af 7. maj 2002 fra KP
Erklæring af 12. februar 2007 fra KP
Regnskab for 2001 fra revisor
Klagerens egen årsopgørelse for 2001
Opgørelse for 2001 fra G2
Erklæring fra G2 om "other cost"-saldo på klageren konto ultimo 2001
Erklæring om saldo af " other cost" ultimo 2001 tilhørende G1
G1-fakturaer fra 2001
G2-fakturaer fra 2001
Andre polske virksomheders fakturaer i 2001- G7
G5-fakturaer
Afregning 22. december 2000 - 8. januar 2001 med kontoudskrift, udbetaling den 8. januar 2001 af 77.300 kr. til G2
Afregning og udbetaling den 19. februar 2001 og den 23. februar 2001 af i alt 71.100 kr. (61.100 kr. til G2 og 10.000 kr. til WA)
Kontoudskrift med udbetaling den 16. marts 2001 af 40.000 kr., til G1
Kontoudskrift med udbetaling den 11. april 2001 og 17. april 2001 af 30.000 kr. (5.000 kr. og 25.000 kr.) til G1
Udbetaling af 11. juni 2001 af 91.400 kr. til G2 og 3.600 kr. til G1 - køb af jerseynåle og transport (deklaration)
Bankoverførsel af 3. august 2001 af 1.500 kr. på G1s anmodning
Afregning af 8. august 2001 og udbetaling af 112.600 kr. igennem G8 samt bekræftelse af modtagelse
Bankoverførsel af 13. september 2001 af 1.070 kr. på G1s anmodning
Afregning af 30. oktober 2001 (transport og deklaration) og udbetaling af 21.000 kr. ved klagerens rejse til Polen + deklaration af told. Deklaration af 17. november 2001 fra de polske toldmyndigheder på indførelse af 30.000 kr. + 1.000 USD + 800PN, svarende til ca. 38.500 kr. Ved samme lejlighed har klageren udbetalt G8 en gammel rest på 14.762 kr., som ikke blev afhentet.
Kvittering for betaling af inkasso-sag for G1, som klageren sendte til virksomheden pr. fax, og som blev afregnet ved næste udbetalinger af "other cost"
Kontoudskrift med udbetalt af den 28. december 2001 af 100.000 kr. til G1 og 100.000 kr., til G2
Opgivelse af tyske konti
Klagerens første overførsel til tysk og dansk konto med afregning med fratrukket transportudgift
Klagerens overførsel til tysk og dansk konto med afregning med fratrukket transportudgift
SKATs kontrol af regnskab for 1992 og 1996 uden at SKAT anfægtede noget
Bankens kontoudskrifter for 2001
Provision forhøjet faktisk siden 1. april 2002 men på agenturaftale ændret først pr. 1. januar 2004
Artikler fra polske aviser om fare for devaluering af zloty op til året 2003
Klageren startede sin selvstændige enkeltmandsvirksomhed i 1990 med hjælp fra en bekendt. Virksomheden beskæftigede sig med produktioner i Polen for dansk/skandinaviske virksomheder, hovedsagelig inden for tekstilbranchen.
Forholdene for virksomheder i Polen var meget svære på daværende tidspunkt, fordi der var mangel på nødvendigt tilbehør til produktionsmaskiner og kontorartikler (faxmaskiner, kopipapir, telefoner og andet). For overhovedet at kunne arbejde med de mindre private polske virksomheder, måtte klageren i begyndelsen låne dem penge og hjælpe dem med køb af de forskellige manglende dele til maskiner.
Ofte kom virksomhederne til Danmark på indkøb, hvorefter klageren kørte med dem i G9, hvor de købte kopipapir, kuglepenne og andre varer, som var meget dyrere i Polen, end de var i Danmark.
Den polske banklov tillod dengang ikke udførelse af penge fra Polen. De små private virksomheder i Polen kunne slet ikke overføre penge til udlandet og kun yderst sjældent kunne det lade sig gøre at få en dispensation fra de polske myndigheder til at overføre fremmed valuta til udenlandske forbindelser.
Ofte var fabrikkerne nødsaget til at indgå byttehandel med deres kunder, således at kunderne betalte fakturaerne med maskiner, værktøj eller dele til maskiner, som slet ikke kunne købes i Polen. Der var utrolig stor korruption blandt myndighederne i Polen, hvor de polske skattemyndigheder, toldmyndigheder, politi og andre instanser skulle bestikkes.
Polen har aldrig indgået den internationale aftale om udbetaling af agentprovisioner, således at provisioner kunne overføres til agentens konto straks efter, at de polske banker havde modtaget betaling fra kunden i udlandet, og før beløbet blev indsat på de polske virksomheders konto. Sådan en international aftale har været respekteret i alle andre lande også andre tidligere kommunistiske østlande.
Helt fra begyndelsen af klagerens samarbejde med de små private polske virksomheder, kunne det ikke lade sig gøre at udbetale klagerens provision ad bankvej, og klageren hentede derfor sin provision i kontanter, hver gang hun var i Polen med nye kunder.
Ved flere møder i de polske banker forsøgte klageren at etablere mulighed for at få sin provision overført igennem bankvej direkte til hendes konto men desværre uden held. Derfor valgte klageren og de polske virksomheder i 1992 at lave aftaler med deres danske kunder om, at de skulle overføre en angivet del at fakturaens beløb til klagerens konto og det resterende til de polske virksomheders konti. Den aftale og involvering af kunder i de forskellige betalinger var forretningsmæssigt uprofessionelt og uhensigtsmæssigt.
Senere, omkring 1993-1994, hjalp klageren de polske virksomheder med at forhandle med deres bank om overførsler af klagerens provision direkte til hendes konto.
Men der var stadig problemer med at få overført penge til kunderne i forbindelse med reklamationer, transportbetaling eller indkøb af maskiner, som kun kunne lade sig gøre med en byttehandel.
Derfor blev klageren og hendes polske samarbejdspartnere enige om, at de polske virksomheder skulle overføre et beløb til klagerens konto, som var større end provisionssatsen, således at det overførte beløb skulle indeholde både klagerens provision og et beløb betegnet som “other cost", som tilhørte de polske virksomheder. “Other cost" skulle sikre, at kunderne kunne få deres penge i tilfælde af reklamationer og til dækning af transportudgifter og indkøb af tilbehør til maskinpark.
De polske virksomheder havde lavet hovedkontrakter på beløb indeholdende klagerens provision og “other cost", og der blev lavet et tillæg til hovedkontrakterne, som tydeliggjorde klagerens faktiske provisionsstørrelse. “Other cost"-beløbet tilbagebetalte klageren ved:
betaling af transport ved G5. Der er fremlagt bilag fra G5 og afregninger, hvor udgiften er trukket fra “other cost"
betaling af reklamationer.
køb af forskellige varer, som ikke kunne fås i Polen.
resten betalte klageren tilbage til de polske virksomheder i kontanter.
Denne form for overførsler fortsatte indtil slutningen af 2003, hvor Polen var sikker på at blive medlem af EU, og alle var sikre på, at den polske zloty ikke ville blive devalueret. Beløbene indgik på klagerens konto og blev der, indtil der blev lavet en nøjagtig specifikation over, hvad klagerens provision var, og hvad der var “other cost". “Other cost" tilhørte de polske firmaer og ikke klageren. Der er fremlagt dokumentation for dette i form af blandt andet G1s "settlement of commision", hvoraf det fremgår, at klagerens provision er på 7 %, afregninger fra G2, hvor de overførte beløb er opdelt på provision på 7 % og "other cost", erklæringer fra polske firmaer om "other cost" mv. Ligeledes fremgår det af tillæg til kontakterne med G1 og G2, hvilken procentsats klagerens provision udgjorde. Der er desuden fremlagt et IT-responsum, der bekræfter, at agenters provision fra polske tøjproducenter generelt lå på mellem 3-6 %.
Såvel de polske virksomheder som klageren vidste præcis, hvor stort beløb på klagerens konto, der tilhørte de polske virksomheder, og alle vidste, hvad klagerens provision var.
Alle betalinger til klagerens konto fra 1992 til og med 31.december 2003 blev overført på samme måde. Det overførte beløb var opdelt på provision skrevet med rød pen og “other cost"-beløb skrevet med grøn pen. Virksomhedens regnskaber blev lavet på samme måde.
Klagerens provision udgjorde 7 %, indtil det blev ændret til 8 % pr. 1. januar 2004, hvilket fremgår af tillæg til agenturaftalerne af den 22. december 2003.
Det vil være fuldstændigt usandsynligt, at man pludselig gik fra 50, 30 eller 26 % ned til 8 % provision. Ingen vil acceptere sådan en nedgang!
Der er fremlagt nye agenturaftaler af den 31. december 2003 med G2. Tillægget angiver klagerens provision til 8 %.
Klageren har endvidere fremlagt dokumentation for, at hun har fået provision på 8 % siden 1. april 2002 i henhold til en mundtlig aftale, som hun indgik med de polske firmaer i slutning af år 2001. På trods af, at der ikke var en skriftlig aftale om forhøjelse af provisionen, er dette registreret i klagerens regnskab. Såfremt klageren havde i sinde at unddrage skat, ville hun fortsat have registreret provision på 7 % fra 1. april 2002 til 31. december 2003.
Der er desuden fremlagt en erklæring af 7.maj 2002 fra KP fra virksomheden PK, som var hovedpersonen bag mit samarbejde med de polske firmaer. Erklæringen er skrevet på polsk, men der er fremlagt en tolkoversættelse til dansk. KP erklærer på klagerens forespørgsel, at “other cost"- beløbene ikke tilhører klageren.
Det fremgår af regnskabet for året 2001, at klagerens provision er angivet til 374.868 kr. I regnskabet under “Kortfristet gæld" er angivet et beløb på 474.324 kr., som klageren skyldte de polske virksomheder. Dette angivne beløb stemmer overens med den interne afregning mellem klageren og de polske virksomheder.
De polske virksomheder har altid fremsendt afregninger lige før klageren skulle rejse til Polen eller virksomheden selv skulle rejse til Danmark. I visse tilfælde blev det også aftalt, at personer, som rejste fra Danmark til Polen, skulle tage beløbene med til de polske virksomheder.
Klageren har tilbagebetalt 664.332 kr. successiv igennem året, hvilket der ligeledes er fremlagt dokumentation for. I slutningen af 2001 skyldte klageren i alt 474.324 kr. til de polske virksomheder, hvilket i regnskabet er anført under posten kortfristet gæld.
Klageren har i sit eget regnskab opgjort det skyldige beløb til 368.005,56 kr., dog har klageren siden korrigeret dette ved en fremlagt opgørelse, hvoraf beløbet er opgjort til 474.324 kr. og således stemmer med revisorens.
Tallene i klagerens regnskab er de rigtige, fordi de er lavet i henhold til klagerens og de polske virksomheders afregninger.
G1 og G2 var de virksomheder, der havde den største omsætning. Klageren har fremlagt en opgørelse for 2001, for hvert firma, som klageren samarbejdede med. Der er anført en kolonne for hvert firma, som er opdelt på følgende måde:
Provision er markeret med rød på samme måde, som klageren havde angivet på alle bankens “Meddelelser om betaling". Provisionen er markeret 7 % på alle afregninger og opgørelser fra G2 og med 7 % i alle "settlement of commission" fra G1
Andre omkostninger er markeret med grøn, på samme måde, som klageren havde angivet på alle bankens “Meddelelser om betaling". “Other cost" er markeret 19 % fra G2 og ukendt % fra G1,
Udbetalt til LP er markeret med lysebrun, på samme måde, som klageren havde angivet på alle afregninger og opgørelser fra G2, og som er markeret i alle "settlement of commission" fra G1 og
G5 er markeret med bordeaux, som er i overensstemmelse med firmaets vedlagte fakturaer og fratrukket “other cost" i afregninger fra G2
Denne opgørelse er i overensstemmelse med alle de polske virksomheders afregninger og erklæringer.
Der er fremlagt en opgørelse 2001 (udeladt) fra G2 af 17.6.2002.
Dokumentet er opdelt i kolonner:
første kolonne i opgørelsen “G4" betyder “Til dig",
anden kolonne “Other cost" og
tredje kolonne “Debet nota", som indeholder klagerens provision og “other cost", og er det beløb, der faktisk er overført til klagerens konto.
Der er desuden fremlagt erklæring af 7. januar 2002 fra G1 om saldo på klagerens konto i slutningen af 2001 af resterende “other cost"-beløb tilhørende virksomheden.
Tallene i erklæringer fra begge virksomheder passer med tallene i klagerens opgørelse for 2001.
Der er desuden fremlagt fakturaer fra G1 vedrørende løbende afregninger i form af "settlements of commission" og bankens “Meddelelser om betaling", hvilke var overført til klagerens konto i 2001.
På hver "settlement of commission" er der angivet:
Kundenavn,
Dato på hver faktura,
Fakturaens værdi i kr.,
Provision til klageren 7 % og
“other cost", som tilhører G1.
Af bankens “Meddelelser om betaling" kan det udledes, at virksomhedens faktiske overførsler til klagerens konto indeholder både klagerens provision og “other cost", som tilhører de polske virksomheder. Det beløb, der blev overført til klagerens konto (50 % af G1s profit), var ikke et beløb, som klageren selv kunne udregne. Hvordan skulle klageren kunne udregne provisionsstørrelse? 50 % af hvilken værdi?
Klageren vidste jo ikke, hvad G1 betalte til de polske fabrikker, og kunne derfor aldrig acceptere sådan en agenturaftale, fordi hun slet ikke var i stand til at kende virksomhedens profit. Det klageren var i stand til at beregne var provisionen, som var 7 % af fakturaernes værdi.
Årsagen til, at G5s fakturaerne er udstedt i klagerens navn, er, at G5 ikke ville underskrive kontrakter eller modtage ordrer direkte fra de polske virksomheder, og derfor blev klageren bedt om at være behjælpelig.
Der er ikke foretaget fradrag for udgifterne til transport i klagerens regnskab. Dette skyldes, at udgifterne blev betalt med "other cost"-pengene, og dermed ikke var en udgift for klageren men for de polske virksomheder.
Dokumentation for udbetalinger og afregninger i 2001.
Klageren har udarbejdet en oversigt over, hvordan beløbene fra "other cost" er blevet afregnet med de polske virksomheder. Et par eksempel herpå er beskrevet nedenfor, mens der for gennemgang af de øvrige posteringer henvises til klageskrivelsen s. 17 f med de tilhørende bilag i den fremlagte bilagsmappe.
Beskrivelse af afregning af “other cost" fra G2 af 8. august 2001 vedrørende udbetaling af 77.300 kr. i forbindelse med G10 (SL) besøg i Danmark. Klageren har oversat afregningen.
Original afregning af 22. december 2000 fra G2 for fakturaer fra 41/ 33EX-VI00 til 48/12EX-R/01. I henhold til kontoudskrift fra Danske Bank af 31. januar 2001, er der den 8. januar 2001 udbetalt 77.500 kr., hvoraf de 77.300 kr. er tilbagebetaling af “other cost" til G2
Udbetalingen er registreret i klagerens årsopgørelse for 2001, og er afregnet på opgørelsen fra G2. Alle udbetalinger stemmer overens med revisors regnskab.
Tilbagebetaling af 61.000 kr. som “other cost" den 19. februar 2001. I denne afregning er der fra “other cost" trukket transportomkostninger, som klageren har betalt på vegne af G2
Den 23. februar 2001 har klageren udbetalt 10.000 kr. til WA, og der er i alt udbetalt 71.100 kr. Det fremgår af kontoudskrift fra Danske Bank af 28. februar 2001, at der den 19. februar 2001 og den 23. februar 2001 er udbetalt henholdsvis 61.100 kr. og 10.000 kr., som vedrører tilbagebetaling af “other cost" til G2
Udbetalingen er registreret i klagerens årsopgørelse for 2001 og er afregnet på opgørelsen fra G2. Alle udbetalinger stemmer overens med revisors regnskab.
SKAT har i 1992 og 1996 kontrolleret klagerens regnskab meget grundigt uden at have anfægtet måden at afregne “other cost" på. Både i 1992 og i 1996 fremsendte klageren kopier af fakturaer og bankens meddelelser om modtagne betalinger, hvor klageren på bankens betalingsmeddelelser, havde opdelt beløb i klagerens provision med rød pen og “other cost"-beløb, som tilhørte de polske virksomheder, med grøn pen.
Efter SKATs anden kontrol af klagerens regnskab i 1996, mente klagerens revisor, at det var forsvarligt, at fortsætte som hidtil. Og det gjorde klageren så.
Efter at SKAT anfægtede klagerens måde at afregne “other cost" beløb på, informerede klageren de polske virksomheder om, at hun ikke længere ville aflevere “other cost" beløb til dem i kontanter. Klageren bad de polske virksomheder om at finde en anden udvej for tilbagebetalinger af beløbene.
De polske virksomheder sendte derefter klageren oplysninger om deres konti i tyske banker og PJ åbnede også konto i Danske Bank, for at klageren kunne overføre beløbene fordelt på flere konti.
PJ var forbundet med KP og alle de polske virksomheder, som klageren arbejdede med.
Der er fremlagt dokumentation i form at fax-korrespondance med fremsendte oplysninger om forskellige konti i Tyskland, hvor klageren skulle overføre “other cost" til. Disse dokumenterer helt klart, at “other cost" ikke tilhørte klageren men de polske firmaer.
Den dokumentation, der er fremlagt nu, har ikke indgået i forbindelse med behandlingen af klagerens skattesag for 1999, og det var på grund af klagerens tidligere advokaters alvorlige svigt, at hun tabte sagen. Klageren har kæmpet for at få sin advokat til at se på den dokumentation, hun har fremlagt, men uden held. Ingen i retssystemet har kigget ordentligt på det fremlagte materiale, som klart dokumenterer, at pengene ikke har tilhørt hende. Alt det materiale, der nu er fremlagt, var det kammeradvokaten efterlyste i skattesagen for 1999, f.eks. de polske virksomheders løbende afregninger.
I forbindelse med sagens behandling ved Østre Landsret bekræftede vidner, at klageren havde tilbagebetalt “other cost". Østre Landsret konstaterede da også, at klageren delvis havde udbetalt beløbene til de polske virksomheder, men spekulerede i formålet med betalingerne.
Klageren har desværre ingen mulighed for at afvise Østre Landsrets spekulationer, fordi hun som privat borger, ikke kan få nogen informationer fra det EU-kontor i Polen, som kan kontrollere en udenlandsk borgers eventuelle investeringer i landet, men den medsendte dokumentation forklarer tydeligt de faktiske forhold
Skatteankenævnet har afgjort sagen på basis af sagen for 1999 uden at kigge på den fremlagte dokumentation, men hvis sagen skal afgøres korrekt, må den læses og vurderes uden at sammenligne den med afgørelsen for 1999.
Efter at have modtaget sagsfremstillingen i sagen er klageren og hendes repræsentant fremkommet med følgende bemærkninger:
Det blev i Østre Landsret lagt til grund, at klageren havde betalt de polske virksomheder penge og således havde klageren fået ret i, at pengene ikke var hendes. Hun havde ikke fået en retfærdig behandling under den tidligere sag, hvilket var årsagen til, at hun ikke havde vundet i retten.
På grund af de væsentlige fejl, der har været under den tidligere sag, anmodede klageren om genoptagelse af sagen ved Højesteret, hvilket desværre ikke blev givet.
Hverken i sagen vedrørende 1999 eller nærværende sag er der taget stilling til det faktum, at klageren havde uændret bogføring omkring det, der er sagens kerne, nemlig provision og "other cost" for 1994 -2003, og at klagerens regnskaber for 1992 og 1996 er blevet gennemgået, uden at denne form for bogføring blev påtalt. Klageren havde derfor fuldt tillid til, at hendes bogføring ikke efterfølgende ville blive anfægtet.
Det er et alvorligt problem for SKAT, idet man efter helt sædvanlig praksis ikke med tilbagevirkende kraft kan tilsidesætte en regnskabsføring som tidligere har været godkendt. Hvis forholdet havde været påtalt i 1992 eller 1996, ville klageren kunnet havde ændret håndteringen af disse betalinger. Intet ville være simplere end blot at oprette en særskilt konto, så beløbene, der skulle returneres, var adskilt fra den øvrige formue og løbende sikre sig at få kvitteringer for afregning og løbende godkendelse af denne særlige mellemregningskonto.
Det er desuden veldokumenteret, at klageren fra og med 2004, hvor hun ændrede regnskabsførelse, alene har optjent provision i størrelsesordenen 7-8 %, og det må anses for ubestridt, at dette er en sædvanlig provision. Samme provision fremgår af klagerens regnskab fra 1994-1996. Det forekommer derfor usandsynligt, at klageren pludseligt i 4-5 år skulle kunne optjene en provision på 50 %, der så derefter ville blive nedsat til 7-8 % igen.
Klagerens talmateriale viser klart mellemregningskontoen med de polske virksomheder, hvilke beløb klageren har oplyst at have afregnet over for dem, og hvilken saldo, der er, og som er godkendt af de polske virksomheder.
Det må således lægges til grund, at klagerens regnskabsmateriale er korrekt.
I forbindelse med retsmødet i Landsskatteretten anførte klagerens repræsentant, at SKAT i både 1992 og 1996 havde foretaget kontrol af klagerens regnskaber uden at have haft bemærkninger til den måde, klageren lavede sit regnskab på. Herefter har klageren haft en berettiget forventning om, at alt var i orden, hvilket var årsagen til, at hun var fortsat med at regnskabsføre mv. på samme måde. Ved at SKAT ikke dengang havde påpeget, at klageren skulle lave bogføringen anderledes, har de frataget hende muligheden for at sikre sig bedre bevis for, at pengene ikke er hendes.
SKAT må have en vejledningspligt, således at de skulle have oplyst klageren om, at hun skulle sikre sig bedre mod at blive anset for skattepligtig af beløbene.
Al indkomst, som en skattepligtig oppebærer i årets løb, er som udgangspunkt skattepligtig indkomst. Dette fremgår af statsskatteloven § 4, stk. 1.
Det forhold, at SKAT tidligere har indkaldt og gennemgået klagerens regnskabsmateriale uden at have foretaget korrektioner vedrørende de udstedte fakturaer, medfører ikke, at SKAT kan anses for derved at have givet klageren en retsbeskyttet forventning om, at der ikke i fremtiden ville kunne blive foretaget kontrol og ændring af hendes regnskabsmateriale og skattepligtige indkomst.
SKAT har i forbindelse med gennemgang af klagerens virksomhed i 1999 fundet væsentlige indtægter, som ikke var henført til beskatning. Derfor havde SKAT en begrundet formodning for, at det samme forhold kunne være tilfældet for 2001. Da klageren, uanset at SKAT havde anmodet herom, ikke indsendte behørigt regnskabsmateriale for 2001, anset det for berettiget, at SKAT har foretaget en skønsmæssig forhøjelse af virksomhedens overskud.
Efter gennemgang af de fremlagte kontoudtog og det fremlagte materialet i øvrigt er det konstateret, at der i 2001 er indsat betydelige beløb på klagerens konto, som ikke er medtaget ved opgørelsen af klagerens skattepligtige indkomst. Det påhviler klageren at dokumentere eller i fornøden grad sandsynliggøre, at disse beløb ikke skal anses for at være skattepligtig indkomst for klageren, fordi pengene allerede er beskattet eller stammer fra ikke-skattepligtig indkomst.
Uanset det fremlagte materiale anses det ikke for dokumenteret eller i tilstrækkelig grad sandsynliggjort, at de beløb, som klageren har benævnt som "other cost", ikke er skattepligtig indkomst for hende.
Der er ved afgørelsen blandt andet lagt vægt på, at det ikke ved den opsplitning af fakturabeløbet i provision og "other cost" og den interne regnskabsførelse, som klageren selv har foretaget, er dokumenteret, at klageren har været forpligtet til at tilbagebetale et beløb til de polske virksomheder. Det anses således ikke for godtgjort, at de penge, som klageren har hævet, alene har været beløb, som klageren har haft i sin varetægt som følge af en aftale omkring udførelse af valuta fra Polen for de polske virksomheder.
Der er endvidere henset til Højesterets dom vedrørende klagerens skatteansættelse for indkomståret 1999, herunder det fremlagte materiale og forklaringerne afgivet for Landsretten, samt Landsrettens vurdering heraf.
Det anses imidlertid for godtgjort, at klageren dels har afholdt udgifter til transport til og fra Polen, dels har afholdt øvrige udgifter i forbindelse med samhandlen med de polske virksomheder, som kan berettige til fradrag i den skattepligtige indkomst.
Under hensyntagen til det fremlagte materiale og klagerens forklaring, fastsættes der derfor et skønsmæssigt fradrag for driftsudgifter på 150.000 kr.
På baggrund af ovenstående, nedsættes det af SKAT udøvede skøn med 150.000 kr., således at klagerens skattepligtige indkomst forhøjes med 650.000 kr.
Landsskatteretten er enig med Skatteankenævnet i såvel den opgørelse over de beløb, som klageren skal beskattes af som renteindtægterne og indtægt fra udlodning af investeringsforeninger, samt i begrundelse for beskatningen. Der henvises til personskattelovens § 4 og ligningslovens § 16 A.
Som følge heraf stadfæstes skatteankenævnets afgørelse på dette punkt
Sagsøger forklarede, at aftalerne med de polske selskaber blev indgået i 1995. Hun har været i Danmark siden 1971. Hun blev student i Polen, og hun videreuddannede sig til laborant i Danmark. Hun har siden haft forskellige jobs, og hun fik 1989 -1990 kontakt med de polske virksomheder. Hun arbejdede for de to virksomheder fra det tidspunkt. Hun havde først kun indgået mundtlige aftaler, men med de store virksomheder fik hun skriftlige aftaler. Hun fik mellem 4-10 % i provision. Hun fik siden op til 50% provision. Hun indgik på samme dag en aftale med provision på 50 % og på 7 %, fordi de polske virksomheder på daværende tidspunkt ikke kunne udføre valuta. Selskaberne havde derfor beløb indestående i hendes firma for at sikre, at kunderne kunne få penge tilbage i tilfælde af reklamationer og til brug for køb af kuglepenne, og fax maskiner m.v., som de polske selskaber ikke kunne købe i Polen. Resten af pengene blev udbetalt via banken, eller selskaberne hentede dem, eller andre fik pengene med til dem, når de pågældende rejste til Polen. Hun lavede løbende regnskab over, hvor mange penge, hun fik for meget, idet hun vidste, hvor meget hun fik i provision. De danske selskaber betalte fakturabeløbet til selskabet i Polen, og de polske virksomheder betalte provisionen og et vist beløb til hende. Hun tilbageførte også pengene via pengeoverførsler. Hun har ikke tænkt på, at det kunne være i strid med de polske valutaregler.
Bilag 11, afregninger for 2001, er udarbejdet af G2 ved PK, der var ansat i et andet firma. Bilaget viser for hver faktura, hvilket beløb hun skal have, og hvilket beløb der skulle gå til posten, other cost. Bilaget har hun modtaget den 17. juni 2002. Det var hende, der påførte bilaget de håndskrevne notater. Det er også hende, der i løbet af året har udfyldt regnearket. G5 er et transportfirma. De polske virksomheder ville ikke have pengene udbetalt. De ville hellere havde dem stående her i landet.
Bilag 12, 13 og 14 angiver de polske virksomheders tilgodehavende ved årets udgang. Bilagene udarbejdedes hvert år af revisor.
Bilag 15 er ligeledes en afregning for året 2000, de håndskrevne påtegninger er påført af det polske firma, men hun har skrevet udbetalt 01.01.08.
Bilag 16 er ligeledes en afregning, men for 2001. De bla. og de sorte påtegninger er hendes. Det fremgår af den sidste side, at det er hende, der hæver pengene kontant. Der er ikke kvittering for denne udbetaling.
Bilag 18 vedrører udbetaling til G1, og der er ingen kvittering herfor, men pengene er afleveret til dem.
Bilag 19 er også en afregning. Den 9. juni 2001 tog hun pengene med til Polen.
Bilag 20, et kontoudtog, og man kan se, at der blev hævet 2.000 kr., som hun tog med den 9. juni.
Bilag 21, en afregning, hvorpå WA bekræftede modtagelsen af 112.600 danske kroner. Det hang sammen med de penge, sagsøger havde fået for meget, det var den 15. august. Det er et eksempel på løbende afregninger, og det skete, når der var mulighed herfor.
På bilag 10 er der næstsidste side et eksempel på en reklamation. Excelarket er udfærdiget løbende og ligeledes løbende afleveret til revisor.
Det fremgår af bilag 22, kontoudskrift fra hendes konto i Danske Bank for den 28. september 2001, at et beløb pa 1.070 kr. er overført til udlandet, og anmodningen herom fremgår af side to i bilaget.
Bilag 23 er udarbejdet af G2 30. oktober 2001 og returneret af hende i december med hendes korrektioner. Hun afleverede beløbet pa 21.000 kr.
Bilag 24 er en reklamation fra advokat IT på vegne en klient, og beløbet er betalt fra kontoen vedrørende other cost.
Bilag 25 kontoudtog vedrørende hendes konto i Danske Bank, hvoraf fremgik, at hun hævede 200.000 kr. Hun fik ingen kvittering, da polakkerne selv hentede pengene.
Bilag 26, der udarbejdet af KP og vedrørte indkomståret 1999, er et eksempel på, hvordan posten other cost førtes.
Bilag 32, excelark for 2001, er udarbejdet af hende i 2001, der er påført bilagsnumre. På side 4 er en opgørelse over, hvad der skyldtes. Side 5 er afstemning og viser en forskel på hendes og revisors regnskab på 106.318,14 kr. jf. bilag 10 og skyldtes, at revisor havde glemt nogle udbetalinger, herunder udbetalingen på 200.000 kr. den 28. december 2001. Tilbagebetalingerne er påført med brunt, og der er ligeledes opført betaling af G5, jf. bilag 10.
Hun har anvendt denne fremgangsmåde i alle årene. Skat har set hendes bogføring, men de bad om alle fakturaerne og fik dem, og de har set regnskabet. Når hun får provision, er det bare en postering.
Hun har ikke længere familiemæssig tilknytning til Polen. Hun kan ikke huske, om hun var der i 2001. Det var hun nok ikke.
Det var hendes hovedbeskæftigelse at være agent for de to selskaber, hvoraf G2 var det største.
De danske virksomheder betalt direkte fakturabeløbet til Polen, hun fik pengene overført til sin konto via bankoverførsel. Men hun anvendte ikke bankoverførsler til Polen, fordi det ville de polske virksomheder ikke have.
Bilag 22 viser, at hun har overført penge til pengeinstituttet via bankoverførsel. Det er hendes private konto. Det var den konto, hun brugte til pengene vedrørende, other cost, som hun fik fra Polen. Det var dyrt for hende rent gebyrmæssigt at have to konti. Hun tænkte ikke på, at pengene burde være holdt fri af hendes privatøkonomi. Der var ingen aftale med de danske virksomheder, om at hun havde penge til brug for reklamation. Ikke alle virksomhederne vidste noget herom.
Skattesagen vedrørende 1999, hørte hun først om i 2002.
Hun har vedrørende bilag 9, revideret regnskab for sagsøger vedrørende året 2001, forklaret, at renterne fra virksomheden er ført under hendes private forhold, men hun forstod ikke revisors regnskab. Hendes samlede skattepligtige indtægt androg 160.000 kr., hun havde ingen anden indtægt, hun kan ikke redegøre nærmere herfor, men hun levede meget begrænset. Den i bilaget side 6a anførte obligationspost på ca. 400.000 kr. er købt for hendes datters penge.
Hun ved ikke, hvordan hun fik flere penge til at købe for fra 2000 til 2001 jf. skattesagen for Højesteret.
Differencen som angivet i bilag 32 vedrørte kun other cost. Det havde ikke nogen betydning. De polske selskaber havde fået deres udeståender.
Bilag C er et kontoudtog over den konto, hun brugte til alt. Hun brugte den som firmakonto. Hun forstår ikke noget af det, som revisor sagde. De polske virksomheder fik ikke renter af deres enestående hos hende. Dem måtte hun beholde, og dem er der betalt skat af.
Sagsøger har i påstandsdokument af 26. januar 2016 anført følgende:
Det gøres gældende, at de beløb skattevæsenet ønsker at forhøje sagsøgers indtægt med reelt er indtægter der er tilfaldet sagsøgers kunder, G1 og G2.
Det gøres gældende at der siden aftalerne med de pågældende kunder blev indgået i 1995 og fremefter, også for det aktuelle år 2001, var særlige valutamæssige problemer i Polen hvilket medførte, at de pågældende 2 kunder ønskede særlige aftaler med sagsøger.
Det gøres gældende at kunderne i hovedaftalerne har angivet for store provisionsbeløb og herefter i tillæg har anført de korrekte provisionsbeløb, således at kunderne kunne overføre for store provisionsbeløb til sagsøger der herefter på forskellig vis dels ved betaling af varer, dels ved bankoverførsler og dels ved kontante overførsler refunderede de for meget betalte beløb til de 2 kunder.
Det er muligt at de pågældende kunder herved har overtrådt polsk valutalovgivning og det er muligt, at sagsøger ved at følge kundernes ønsker på en måde kan have medvirket til dette.
Det gøres imidlertid gældende at sagsøger var nødsaget til at indgå kontrakter på disse vilkår.
Vedrørende agenturaftaler og indtjening:
Det gøres gældende at sagens bilag 4 og 5 er de korrekte udtryk for ovenstående, nemlig idet der i bilag 4 er anført en provisionssats på 50% der i tillægget er ændret til 8% og i bilag 5 en provisionssats på 30% der i tillægget er ændret til 7%.
Det gøres gældende at de 7 og 8% er korrekt udtryk for en provisionssats og der henvises i den forbindelse til sagens bilag 7.
Sagens bilag 8 fastslår disse aftaler hvilket også er bekræftet i sagens bilag 27.
Allerede på dette punkt kan det derfor anses for at værende dokumenteret, at sagsøger alene har haft en indtægt svarende til det overfor skattevæsenet indtægtsførte og at de for store beløb skyldtes de særlige aftale og at disse beløb er refunderet.
Vedrørende økonomien:
Det gøres gældende, at sagens bilag 9, sagsøgers regnskab for 2001, er korrekt udvisende for sagsøgers indtægt.
Det gøres gældende at sagens bilag 32, en samlet oversigt, jf. de nedenfor fremhævede bilag, dokumenterer at sagsøger løbende har ført regnskab med de for meget betalte provisionsbeløb, og at sagsøger har afregnet disse.
Det gøres ligeledes gældende, at det af de fremlagte bilag fremgår at disse løbende opgørelser over mellemregningen (other cost) var fremsendt til de 2 kunder og var accepteret af disse 2 kunder.
De løbende opgørelser og bekræftelser er fremlagt som bilagene 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 19, 21, og 23.
Som dokumentation for bankoverførsler er fremlagt bilagene 17, 18, 20, 22 og 25.
Som dokumentation for kontante overførsler er fremlagt bilag 29. Som dokumentation for andre betalinger er fremlagt bilag 24.
Vedrørende valutaforhold:
Til dokumentation for at valutaforholdene var specielle er fremlagt bilagene 30 og 31.
Vedrørende tidligere år:
Det gøres fortsat gældende, at det må tælle med stor vægt ved bedømmelsen af sagsøgers måde at opgøre regnskabet på, at sagsøger havde tillid, til at måden var korrekt, idet sagsøger dels havde revisor til at udfærdige sine regnskaber, dels tidligere havde lavet regnskaber på samme måde, hvor SKAT havde gennemgået regnskaberne, havde set opgørelsen af "other cost" og ikke havde gjort nogen indsigelser imod dette. Der henvises her til sagens bilag 26.
Sagsøgte har i påstandsdokument af 27. januar 2016 anført følgende:
Det påhviler endvidere A at dokumentere, at beløbene "other cost" ikke er erhvervet af hende som indkomst, der er skattepligtig i medfør af statsskattelovens § 4.
Skatteministeriet gør endvidere gældende, at regnskabs- og bogføringsgrundlaget i As virksomhed lider af sådanne fejl og mangler, at SKAT har været berettiget til at foretage en skønsmæssig forhøjelse af As indkomst i indkomståret 2001.
A har ikke godtgjort, at den skønsmæssige forhøjelse hviler på et forkert grundlag eller er åbenbart urimelig, jf. jf. eksempelvis UfR 2009.476/2 H (SKM2009.37.HR) og UfR 2011.1458H (SKM2011.209.HR).
A har i indkomståret 2001 fået overført i alt kr. 1.147.976,- til hendes konto i Danske Bank, hvoraf kr. 770.062,- angår sagens omtvistede beløb "other cost", jf. Landsskatterettens afgørelse (bilag 1).
A har anført, at disse overførsler er sket som led i en agenturaftale mellem A og de to polske virksomheder, G1 og G2. I den forbindelse har hun videre anført, at de overførte beløb hidrører fra danske virksomheder, som havde købt ydelser hos de polske virksomheder. Det bestrides som udokumenteret.
Under sagen for skattemyndigheder har A yderligere anført, at "other cost" beløbene blev overført til hende, så de polske virksomheder kunne anvende disse til køb af maskiner, inventar m.v., når de var på besøg i Danmark, jf. Landsskatterettens afgørelse (bilag 1, side 8). Rigtigheden af disse oplysninger er også udokumenteret.
Skatteministeriet gør gældende, at A ikke har dokumenteret sin påstand om, at de polske virksomheder alene har deponeret beløbene hos hende, og at beløbene således tilhører virksomhederne.
Hverken i forbindelse med overførslerne eller ved indsættelsen på A konto er det på nogen måde markeret, at pengene tilhørte virksomhederne og ikke hende. Der foreligger endvidere ingen dokumentation, som kan belyse, at beløbene efterfølgende er tilgået de polske virksomheder,
Hertil kommer, at overførslerne er betegnet som "other cost", hvorfor denne betegnelse ikke støtter rigtigheden af, at pengene ikke tilhører A. Tværtimod er det ved anvendelsen af denne betegnelse mere nærliggende, at pengene er overført til hende til dækning af hendes omkostninger.
Indholdet af oplysningerne er i sig selv usædvanligt. G1 og G2 er i forhold til A udenforstående tredjemænd, hvor der mellem parterne udelukkende har været tale om et erhvervsmæssigt samarbejde. Det er derfor ganske usædvanligt, at de to virksomheder skulle indsætte penge - og navnlig så relativt betydelige summer - på As bankkonto. Det usædvanlige heri understreges yderligere af, at indsættelsen på hendes bankkonto sker uden nogen som helst markering eller sikring af, at pengene tilhørte de to polske virksomheder.
Skatteministeriet gør endvidere gældende, at As egen og efterfølgende regnskabsmæssige opdelinger af beløbene, som er indgået på hendes konto, ikke kan tillægges nogen betydning i denne sag.
Det regnskabs- og bogføringsmateriale, som er fremlagt under sagens behandling, dokumenterer ikke, at beløbene "other cost" ikke skulle tilhøre A.
Det gøres også gældende, at det forhold at A i andre indkomstår end 1999 og 2001 ikke er blevet beskattet af "other cost" er uden betydning for afgørelsen af denne sag. I den forbindelse bemærkes, at skattemyndighederne foretog en ansættelse af indkomståret 1999 på et tidspunkt, hvor der endnu ikke var frist for indsendelse af selvangivelse for indkomståret 2000. Ved en efterfølgende kontrol af As virksomhed blev der i 2005 indkaldt materiale for indkomståret 2001. Det skete på et tidspunkt, hvor der ikke længere var adgang til at foretage en skatteansættelse for indkomståret 2000.
Det forhold, at der ikke er foretaget en skatteansættelse for indkomståret 2000 kan således ikke føre til et andet resultat for indkomståret 2001.
Skatteministeriet bestrider således, at A måtte have en berettiget forventning om, at hun ikke var skattepligtig af "other cost". SKAT er ikke vedrørende indkomståret 2001 fremkommet med en positiv, entydig og specifik tilkendegivelse om ikke at ville beskatte hende af "other cost", jf. Den juridiske vejledning 2014-2, pkt. A,A.4.3.3, hvorfor hun allerede af denne grund ikke har en berettiget forventning.
I den forbindelse gøres det videre gældende, at SKATs manglende reaktion overfor As selvangivelse i indkomståret 2000 ikke kan føre til, at hun opnår en berettiget forventning, jf. SKM2013.141.HR, ligesom eventuelle kontrolbesøg under alle omstændigheder ikke skaber en berettiget forventning, jf. SKM2013.850.VLR.
Det vil også være i åbenbar strid med statsskattelovens § 4 ikke at beskatte det omstridte beløb, jf. UfR 2006.3273H (SKM2006.553.HR).
Højesteret har ved dom af 11. november 2009 taget stilling til spørgsmålet om sagsøgers skattepligt for indkomståret 1999 af beløbene, der var indsat på kontoen "other costs " hos sagsøger.
Det fremgår heraf, at Højesteret lagde til grund, at indeståendet på konto "other costs" var indbetalt fra de polske virksomheder, som sagsøger modtog provision fra, og at det forhold og forholdet, at sagsøger ikke holdt beløbet adskilt fra sin øvrige formue, bevirkede, at sagsøger måtte godtgøre, at beløbet ikke tilhørte hende, idet hun havde tilbagebetalt det, eller var forpligtet hertil.
Højesteret fandt ikke, at sagsøger under den sag havde godtgjort, at beløbet på konto "other costs" ikke tilhørte hende, og sagsøger ansås for skattepligtig af beløbet jf. statsskattelovens § 4.
Nærværende sag vedrører indkomståret 2001, hvor sagsøger handlede med de samme polske firmaer, og for hvilke handler det samme aftalegrundlag var gældende.
Sagsøger har under nærværende sag forklaret i overensstemmelse med den for Højesteret afgjorte sag, hvorefter indeståendet på kontoen for "other cost", skulle anvendes til brug for tilfælde af reklamation og til indkøb af maskiner og andre effekter til kontorhold, som de polske firmaer på daværende tidspunkt ikke kunne erhverve i Polen.
Sagsøger har endvidere forklaret, at beløbene ikke kunne bankoverføres til Polen, og at beløbene måtte hentes af de polske firmaer eller bringes til Polen af sagsøger eller andre. Sagsøger har dog samtidig forklaret, at de danske firmaer, der aftog de polske varer, overførte hele fakturabeløbet til Polen, og at de polske firmaer derefter overførte provision og beløb til other cost til sagsøgers firma.
Sagsøger har under denne sag bl.a. fremlagt excelark, afregninger for 2001, erklæringer fra de polske selskaber om, hvor meget sagsøger skyldte samt kontoudtog for sagsøgers konto.
Retten finder ikke, at sagsøger ved den forelagte bogføring og de i øvrigt fremlagte bilag har løftet sin bevisbyrde for, at hun ikke er skattepligtig af det opgjorte beløb.
Vedrørende sagens omkostninger forholdes som nedenfor bestemt, idet retten kan oplyse, at der er tilkendt et passende beløb til dækning af udgift til advokatbistand 46.875 kr. Retten har ved fastsættelsen taget hensyn til sagens værdi, forløb og udfald.
Inden 14 dage betaler sagsøger, A, til sagsøgte sagens omkostninger med kr. 46.875.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
frie børnehver og fritidshjem | Undskabens Hotel
frie børnehver og fritidshjem
Jan Hoby metoden
Medie- og kulturmogulen, Morten Hesseldal, der var ven med ”journalisten” Jan Stage om hans arbejdsmetode:
Det cubanske efterår lægger ud med at gengive beskyldningerne mod Stage for at pynte på sandheden – hvorfor var det vigtigt at få med?
MH: At arrangere virkeligheden var en del af Jans journalistiske metode, der derfor også tit lå tættere på essaystik end på traditionel journalistik. Dermed fik han lavet nogle helt fantastiske reportager, der ofte kom sandheden meget tættere end ved såkaldt ’objektiv journalistik’. Jeg er glad for, at ikke alle journalister går til opgaven som Jan, men jeg er omvendt utrolig glad for, at han gjorde, som han gjorde. Det fik formidlet nogle sammenhænge, følelser og situationer, som traditionel journalistik ikke kommer bare i nærheden af. Det samme gjorde Hemingway i øvrigt.
En injuriesag anlagt af det hedengangne ”Frie Fritidshjem og Børnehaver” illustrere fint hvorledes nogle fagforeninger kan finde på at opførere sig og i særdeleshed visse af deres ansats_valgte sagsbehandlere kan te sig, i det her tilfælde den fra debat tv så kendte debatskriger og sagsbehandler i pædagogfagforeningen LFS, pomade kommunisten Jan Hoby. Tidligere om Jan Hoby, her.
Hoby er kendt fra mindst et andet tilfælde af tilsvarende optræden, nemlig som anstifter af, at halvdelen (cirka 10) af psykolog Nicolai Sennels psykolog kolleager på en af skolepsykologklinikerne under Købehavns Kommune, anklagede ham for ”racisme”.
Metoden er enkel nok, man griber fat i et eller andet som en eller anden man ikke kan li’ har sagt eller gjort, eller endnu bedre; at andre fortæller om noget de mener at vide om den man ikke kan lide har sagt eller gjort, som man så kan bringe frem for myndigheder, medierne eller domstolene. En combo af de to første er klart at foretrække, bl.a. fordi man i hvert fald overfor offentligheder kan fylde godt og grundigt på med påstande der ikke kan kontrolleres af udenforstående pga. at offentlige instanser naturligvis ikke kan give aktindsigt i personsager i almindelighed. En ”metode” der er en intrigant teenage tøs, eller en middelaldrene rejkælling på heksejagt værdig.
Imidlertid kan det jo gå galt, som f.eks. i den sag, der citeres fra nedenfor. Sagen handler om en pædagogmedhjælper der bliver fyret pga for meget sygefravær, LFS finder ikke anledning til at gå ind i sagen af den grund. LFS har derimod i forvejen har et eller andet kørende med den pågældende institution. Institutionerne er en del af ”Frie Børnehaver og Fritidshjem” (FBF). Den fyrede medarbejde retter i en mail til LFS/fællestillidsmand/Jan Hoby en stribe grove anklager med tilhørende ukvemsord om og mod den pågældende leder af institutionen. LFS/Jan Hoby får med afsæt i mailen sat institutionen under skærpet komunalt tilsyn. Lederen af institutionen og FBF svare igen med en injurie sag. – Hvilket i øvrigt fint viser hvornår injuriesager giver mening.
Sagen var igennem By, Lands, og Højesteret. Jan Hoby og LFS blev ikke som de ynder at omtale det frifundet, men By og Højsteret fandt, at der forelå straffrihedsgrunde for de grove injurier pædagogmedhjælperen og Jan Hoby/LFS havde fremsat.
At Jan Hoby nære animositet mod Landsforeningen frie børnehaver og fritidshjem kom f.eks. til udtryk i en artikel på det marxistiske/kommunistiske Kritiskdebat.dk tilbage i 2009:
Mere arbejdsglæde, lettere administration, effektiv styring, direkte borgerindflydelse, besparelser uden serviceforringelser og mere selvbestemmelse. Det er ikke pæne ord det skorter på når JensTerp skal rose de selvejende institutioner fortræffeligheder. Effektiv styring og lettere administration er to af de påstande, som slynges ud i luften som argumenter for flere selvejende institutioner. Det er i bedste fald en sandhed med modifikationer. I artiklen fremlægges ingen saglig argumentation for at det skulle være tilfældet. Udmeldingerne virker derfor som ren overlevelsesstrategi fra Jens Terps side. Landsforeningen for Frie Børnehaver og Fritidshjem ser det nærmest som en naturlov, at selvejende institutioner er bedre til styring og administration end de offentlige. Det er ingenlunde tilfældet. Tværtimod nyder de selvejendeinstitutioner godt af kommunernes administrative og økonomiske håndsrækning. Kommunerne betaler nemlig et ekstra særligt administrationsgebyr til de selvejende institutioner.
Fra forklaringer gengivet i Byrettens dom:
Lederen af børnehaven
“Det gik altid voldsomt mod forældre med fremmed baggrund. Hun blev ofte kaldt psykopat og som jeg husker tydeligt en forældre sagde; “Det kvindemenneske er syg i hovedet og burde spærres inde..”
Der er afgivet partsforklaring af sagsøger B, A og C og vidneforklaring af D.
Sagsøger B (lederen af institutionen) har forklaret, at hun er uddannet pædagog. Hun har været ansat i institutionen i knap 25 år og siden 2000 som leder. Hun har aldrig haft klager eller skærpet tilsyn. Hun har ikke fået klager fra forældrene, hverken mundtlige eller skriftlige. Hun var sygemeldt fra marts 2010.
A (pædagogmedhjælperen) blev opsagt på grund af for meget sygefravær. Hun ville ikke anerkende dette sygefravær. Hun sagde, at når hun havde en lægeerklæring, skulle dette trækkes fra. Det skulle det jo ikke. De havde ikke bedt om en lægeerklæring. LFS blev inddraget, da sagsøger indkaldte hende til en syge- og omsorgssamtale. LFS har ikke gjort indsigelse mod opsigelsen.
Foreholdt sagsøgers påstandsdokument udsagn 8, forklarede hun vedrørende forældre med fremmed baggrund, at Børnehaven Ø ofte bliver anbefalet mellem forældre med fremmed baggrund indbyrdes. Børn af de forældre, hun har haft, ønsker plads i institutionen. De har tradition for børn med fremmed baggrund i børnehaven. Antallet af disse er for nedadgående efter privatiseringen. Der er også personale fra forskellige lande. Der er pt. 60 børn i institutionen.”
”Hun har drøftet injuriesagen med Frie Børnehaver. Hun har holdt dem underrettet om, hvad der skete i sagen.
Hun ved ikke noget om, hvorvidt der er tale om en faglig kamp mellem Frie Børnehaver og LFS. Det er ikke noget, hun har talt med dem om.
Børnehaven Ø er en spydspids for Frie Børnehaver. Man kan ikke have en leder, som der er rettet sådanne beskyldninger mod.”
”Sagsøgte A (pædagogmedhjælperen) har forklaret, at hun er født og opvokset i Polen. Hun kom til Danmark i 1989. Hun var da 23 år. Det var svært at lære dansk. Det kan godt være, at hun kommer til at overdrive, når hun er følelsesmæssigt påvirket. Hun blev ansat i Børnehaven Ø fra 1. januar 2010. Hun startede først 4. januar 2010. Hun blev ansat som vikar. Hun blev fast ansat, meget muligt fra 1. februar 2010. Mellem personalet var samarbejdet fint. B var meget optaget af sit arbejde på kontoret og var ikke meget ude på stuerne. Folk smågræd i hjørnerne. Man fik at vide, at sagsøger havde sagt et eller andet, fordi den pågældende havde gjort noget forkert. Det var ikke rart at være der.
”Foreholdt bilag 2, forklarede sagsøgte, at hun ikke blev opfordret til at skrive denne mail af Q (fællestillidsmand med arbejdsplads/kontor hos LFS og Jan Hoby som chef). Sagsøgte havde det så dårligt. Hendes krop reagerede voldsomt. Hun kastede op og kunne ikke spise. Derfor satte hun sig ned og skrev mailen. Redegørelsen blev lang, for hun havde meget at sige.”
”Hun har drøftet sagen med repræsentanter fra LFS. Alle har behandlet det som en personsag. Der er ingen, der har behandlet det som en sag om mellem Frie Børnehaver og LFS.”
”Foreholdt bilag A-F, forklarede sagsøgte, at hun har fået klagerne udleveret af forældrene. Sagsøgte har sendt dem til LFS, der har sendt dem videre til X-by Kommune.
Hun undrer sig ikke over, at forældrene først klagede halvandet år senere. Hun tænkte, at de endelig fik mulighed for at klage. Måske havde de været bange for at klage. Hun drøftede ikke indholdet med forældrene. Hun mødte L, som havde kontakt med nogle af forældrene. Sagsøgte havde kontakt til N og Gs mor.
Foreholdt bilag 2, forklarede sagsøgte, at chikanen for eksempel var, at da sagsøgte var tilbage efter 3 dage, sagde sagsøger til sagsøgte, at hun havde “været syg samtidig med sin stuekollega i juni 2011”. Sagsøgte tog det til sig og lukkede det inde i sig selv. Hun klagede sig ikke til fagforeningen. Hun har set alle medarbejdere græde. Hun er helt overbevist om, at de græd på grund af sagsøger. Det undrer hende ikke, at medarbejderne ikke har klaget over sagsøger. De tør ikke at sige noget, når der kommer tilsyn Det er, fordi sagsøger har så megen magt.
Hun har ikke selv set, at sagsøger har sparket en forælder. K har fortalt, at sagsøger har sparket en forælder.
Der har altid været en skarp tone over for forældre med fremmed baggrund. Hun ved ikke, om man kan sige, at sagsøger er racistisk. Hun behandlede generelt ikke-etniske danskere dårligt. Nogen blev bedre behandlet end andre. Etniske danskere blev bedre behandlet end de øvrige. Tidligere og nuværende medarbejdere kan bevidne det. En rengøringsassistent, der har været på Ø i 11 år, kan måske sige noget om det. Sagsøgte har hørt, hvordan sagsøger har behandlet rengøringsassistenten.
C (Jan Hoby) har forklaret, at han er næstformand i LFS. Han har ansvaret for at formulere de vedtagne politikker. Han har institutionssager, dvs. hvor der er samarbejdsvanskeligheder. Han er næstformand for hovedsamarbejdsudvalget. Han har faglige sekretærer og tillidsrepræsentanter, der bistår ham. Hovedvægten i hans arbejde er politikformulering og forhandlinger med politikere og embedsmænd. En meget sjælden gang har han selv en personsag.
FOA og FLS har i mange år været modstandere af privat udlicitering. Det samme er det politiske flertal i X-by. Frie Børnehaver er en samarbejdspartner. Han kan godt skille personsagsbehandling og overordnede politikker. Han kan godt genkende, at han har en kontrovers med P fra Frie Børnehaver. Det har været et længe kendt krav fra FLS, at man herfra mener, at alle institutioner bør være kommunale. BUPL har en anden holdning. Denne generelle politiske holdning har intet med konkrete sager at gøre.
Foreholdt bilag 5, forklarede han, at han sagtens kan huske sagen. Den vedrørte en medarbejder ved navn K, der havde bedt om en uges ferie til at køre sin datter ind i institution efter endt barsel. Der havde været et langt tovtrækkeri. Sagsøger havde været meget ufleksibel med hensyn til at imødekomme Ks rimelige ønske. Han blev meget stødt på manchetterne over sagsøgers holdning. Han mener, at sagsøgers holdning var i strid med samarbejdsaftalen med KTO §§15-17. Medarbejderen havde bedt om ferie i en uge nærmest et år fremme i tiden. Han fandt, at sagsøgers holdning var anstødelig. Han kendte ikke Ø i detaljer. Han havde ikke nogen klager fra forældre i baghovedet. Han forholdt sig udelukkende til den konkrete sag.
Q er fællestillidsrepræsentant. Hun er ansat hans afdeling, og han har dagligt ansvar for hende. Udgangspunktet er, at de kvalitetssikrer det materiale, de sender videre til Kommunen. De har en skærpet indberetningspligt. Breve bliver læst igennem. Der bliver afholdt et møde med det medlem, der klager. Medlemmet skal kunne “stå på mål” for det, der bliver sagt.
Fællestillidsmænd i LFS her
Det pågældende medlem har forklaret, hvad der var problemet. Medlemmet har i dag undskyldt brugen af ordet Gestapo. Han mener, at ordet Gestapo er skudt over målet. FLS har ment, at medlemmet havde så mange kritikpunkter, at brevet burde sendes til kommunen.
Udgangspunktet er, at der tidligere havde været en sag. Tilsyn vil aldrig afsløre ting, som A har forklaret om. Folk er bange for at miste deres stilling, og forældrene er bange for, at en klage skal gå ud over deres børn.
Vedrørende tvangsfodring forklarede han, at der i dag er afgivet forklaring om, at børn er blevet krænket i spisesituationen. Der er andre medarbejdere, som har forklaret LFS om dette, Der er en konkret medarbejder, som ikke har ønsket at stå frem. Dette viser, at der foregår pædagogisk uhensigtsmæssige handlinger og situationer. Det at tvinge et barn i spisesituationen er pædagogisk uhensigtsmæssigt. Det er et led i en magtrelation. Det kan diskuteres, om man burde bruge udtrykket “tvangsfodring”. Der er ingen grund for sagsøgte til at tro, at medlemmet skulle lyve. Der er sket kvalitetssikring.
Foreholdt bilag 8, forklarede han, at han har været og er en inkarneret kritiker af X-by Kommunes pædagogiske tilsyn. Det er rigtig svært at opfange noget på et sådan tilsyn. Hvis en medarbejder bliver spurgt om pågældende har noget at udsætte på lederen, vil den pågældende næppe svare, at den er helt gal. Der er rigtig store problemer med tilsynet. Derfor er der indført klynge-institutioner på det kommunale område. Dette har hævet kvaliteten. Han vil ikke bruge ordet Gestapo. Hvis man reagerer, som det er fremgået i dag, på medarbejderes og forældres henvendelser og kritik, mener han ikke, at det lever op til kravene til en leder.
Det pædagogiske tilsyn af Ø og andre private institutioner har ikke været tilstrækkeligt og ikke levet op til kravene til et pædagogisk tilsyn. Institutionen brude have været gennemgået med en tættekam.
Kvalitetssikring er, at medarbejderen skal “stå på mål”. Kritikken skal også have “en vis gang på jorden”. Fagforeningen har ret til at fremføre medlemmers kritik.
D har forklaret, at hun er ansat i X-by Kommunes afdeling for privat børnepasning og kommunal dagpleje.
I sommeren 2012 modtog hun klager over Ø. Hun ringede til den tilsynsførende og sagde, at det var alvorligt, og at de skulle derud med det samme. De tog derud dagen efter. Lederen var meget forbavset over, at de kom.
Byretten konklusion er, at LFS og pædagogmedhjælperen har rejst krænkende sigtelser mod lederen som de ikke kunne bevise, men at straffrihedsgrundende vejer tungest og kommer derfor frem til straffrihed fordi der er tale om et forsøg på at varetage berettigede interesser.
Oven på ”sejren” i Byretten kunne man på FOAs hjemmeside bl.a. læse:
”FOA og LFS har vundet en injuriesag, som var anlagt mod en pædagogmedhjælper af Landsforeningen Frie Børnehaver og Fritidshjem på vegne af en institutionsleder for en privat børnehave i København.
Pædagogmedhjælperen var blevet sagsøgt for injurier, fordi hun havde meldt sin tidligere arbejdsgiver for blandt andet at ”tvangsfodre børnene” og skrive ”Det ligner Gestapo-metoder og ikke en børnehave”.
Selv om flere af pædagogmedhjælperens udtalelser normalt ville have været på kant med injurieloven, blev hun frikendt i byretten, fordi hun varetog børnenes interesser.”
”Næstformand i LFS Jan Hoby aflagde vidneforklaring i retten, hvor han oplyste, at LFS har haft andre sager imod institutionen. Han ser dommen som en vigtig sejr for offentligt ansattes ytringsfrihed.
”Man har en skærpet indberetningspligt som offentligt ansat og som pædagogmedhjælper. Man er barnets advokat og skal ikke tøve med at indberette svigt og overgreb, fordi man frygter at blive anklaget for injurier,” siger han til Fagbladet FOA.
Sagen blev afgjort i Københavns Byret den 10. januar, hvor pædagogmedhjælperen og LFS blev frikendt.”
Landsrettens dom:
C (Jan Hoby) har supplerende forklaret blandt andet, at LFS har en aftale med kommunen om, at man videresender medlemmers klager ucensureret. LFS fungerede således også i denne sag alene som budbringer af As klage, idet den, der klager, selv må stå på mål for indholdet af sin klage. Han fastholder sin kritik af det kommunale pædagogiske tilsyn, som aldrig påviser alvorlige fejl. Det er altid andre, herunder forældre og personale, som gør kommunen opmærksomme på fejl, og han ville ønske, at flere ansatte og forældre ytrede sig om kritisable forhold. Det skærpede tilsyn med Børnehaven Ø har dog virket på den måde, at forholdene tilsyneladende har bedret sig, men det siger intet om, hvorledes forholdene var forud herfor.
Højesteret finder ikke grundlag for at afvise appellantens anbringende om, at A (pædagogmedhjælperen) ikke kan dømmes for en formulering i mailen fra LFS, Landsforeningen for Socialpædagoger, som hun ikke selv har anvendt. Da A ikke selv har anvendt udtrykket ”tvangsfodrer”, finder Højesteret, at der ved vurderingen af hendes udsagn skal ses bort fra dette udtryk.
Såvel A som LFS har erkendt, at udtalelsen om ”Gestapo-metoder” er en ærekrænkende sigtelse, som ikke burde være fremsat. Sigtelsen er allerede derfor ikke fremsat i god tro, men i bevidst skadevoldende øjemed. Sigtelsen er uhørt grov og falder klart uden for det område, som underretningspligten efter serviceloven berettiger til. Selv efter As egne forklaringer er der heller ikke grundlag for de øvrige særdeles grove sigtelser, hun har fremsat.
Efterfølgende kommenterede Generalsektretæren for FOA, kommunisten Dennis Kristensen, afgørelsen således i et af FOA bladene:
Disse udtalelser fik lederen til at sagsøge pædagogmedhjælperen for injurier. Pædagogmedhjælperen var først blevet frikendt i Byretten, men blev senere idømt dagbøder i Landsretten. Nu har sagen så nået sin afslutning med frikendelse i Højesteret.
”Der er en vigtig og principiel afgørelse, som vi er glade for i FOA. Det er ikke fordi, at vi skal slå os op på at anvende bramfri udtalelser. Men det er en afgørende forudsætning for en velfungerende offentlig sektor at ansatte har muligheden for at sige fra – og at henvendelser til tilsynsmyndigheder behandles konkret og forsvarligt,” siger FOAs formand Dennis Kristensen i en pressemeddelelse.
Afgørelsen fandt også vej til den skriftligeberetning til FOAs kongres, som afholdes hvert 4′ år:
Sag vundet i Højesteret 29. august 2016 – ytringsfriheds grænser
Højesteret fandt, at det var inden for ytringsfrihedens grænser, da en sygemeldt pædagogmedhjælper i 2012 påpegede stærkt kritisabel adfærd hos en leder i en børnehave og først gik til sin fagforening og dernæst til kommunen med anklagerne.
Pædagogmedhjælperens ordvalg i henvendelsen til kommunen havde været meget skarpt. Bl.a. blev det påpeget, at lederen tvang børn til at spise. At lederen var voldelig over for en forælder. Og at lederen havde et alkoholproblem. Pædagogmedhjælperen nævnte at ’det ligner Gestapometoder’.
Disse udtalelser affødte en injuriesag fra den pågældende leder mod pædagogmedhjælperen. Pædagogmedhjælperen vandt først sagen i byretten, men modparten ankede den til Landsretten, hvor pædagogmedhjælperen blev idomt dagbøder. I Højesteret blev hun frikendt for injurier. Højesteret har tilkendegivet, at udtalelserne er fremsat i god tro og til berettiget varetagelse af børnenes tarv, og derfor er straffri efter straffeloven § 269, stk 1.
Fagforeningernes tekstprostituerede misbruger det forhold, at byret og siden højesteret fandt at straffrihedsbetingelserne var opfyldt til, at fremstille det som om børnehavelederen var ”skyldig” i de rejste anklager. Det fremgår tydeligt af dommene, at det gør domstolene ikke, samt at to af fem højesteretsdommere ville dømme for udtrykket ”gestapometoder”. Det tangere bagvaskelse overfor børnehavelederen og under alle omstændigheder er det dårlig vejledning til medlemmerne, fordi sagen jo var på vippen i Højesteret. Det havde været redeligt at skrive: ”vi/vores medlem var tæt på at blive dømt, pas på med ukvemsord og anklager uden substans”.
Advokatfirmaet KromannReumert om dommen, her.
Posted in belyvning, Dansk korruption, islamofili, jura&legal affairs, kulturmarxisme, ngoer, Uncategorized and tagged østrelandsret, dennis kristensen, foa, frie børnehver og fritidshjem, højesteret, jan hoby, jan stage, jens terp, landsforeningen for socialpædagoger, lfs, morten hesseldal, nicolai sennels on June 16, 2017 by Hans Und. Leave a comment

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret