text:
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring - Erstatning for tab af erhvervsevne
Redegørelser til Folketinget
HISTORISK vejledning
2. Generelt om erstatning for tab af erhvervsevne
2.1. Fastsættelse af årsløn
2.2. Hvornår kan der træffes en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne
2.1.1 Midlertidig afgørelse
2.2.2. Pligt til at begrænse tabet
2.3. Endelig afgørelse om erstatning
2.4. Hvornår udbetales erstatningen løbende - hvornår kapitaliseret
2.5. Ophør af løbende ydelser på grund af alder
2.6. Tilkendelsestidspunkt
2.7. Vurderingsgrundlag
2.7.1. Fremtidige erhvervsmuligheder
2.8. Årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
2.9. Erstatning og dødsfald
2.10. Fordeling af erstatningen for tab af erhvervsevne ved flere skader
2.10.1. Alle skader giver i sig selv ret til erstatning
2.10.2. De enkelte skader berettiger ikke hver især til erstatning
2.10.2.1. Vægtning
2.10.2.2. Hvilket forsikringsselskab
2.11. Kapitalisering, når der udbetales erstatning i mere end en sag
2.12. Genoptagelse ved nye faktiske oplysninger
2.12.1 Oplysningspligt ved ændringer
2.13. Genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige principper
2.14. Forældelse
2.15. Fradrag når borgeren modtager tjenestemandspension
2.16. Fradrag i erstatning ved borgerens medvirken til skadens indtræden
2.17. Forskud
3. Borgeren arbejder
3.1.1. Sammenligningsgrundlaget
3.1.2. Indtægtsnedgangen
3.2. Borgerens aktuelle løn er lig med eller større end lønnen før arbejdsskaden
3.2.1. Erstatningen
3.3. Borgerens løn er nedsat med mindst 15 procent
3.3.1. Lønnedgangen er ikke en følge af arbejdsskaden
3.3.1.1. Konjunkturerne som årsag til lønnedgang
3.4. Erstatning selvom indtægtsnedgangen er under 15 procent
3.5. Overgang til selvstændig virksomhed
3.5.1. Aktuel indtægt
3.5.2. Indtægtsopgørelsen
3.5.3. Beregningsgrundlag
3.5.4. Erstatningen
3.6. Fleksjob
4. Generelt om tilfælde, hvor borgeren ikke er vendt tilbage til arbejdsmarkedet
4.1. Midlertidigt ude af arbejdsmarkedet
4.2 Varigt ude af arbejdsmarkedet
5. Borgeren er under revalidering, omskoling eller uddannelse
5.1. Generelt om forrevalidering og revalidering
5.2. Midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne
5.2.1. Revision ved midlertidig afgørelse
5.3. Den endelige afgørelse
5.4. Oplysninger til brug for vurderingen
5.5. Vurderingsgrundlag
5.6. Tilkendelsestidspunkt
5.7. Arbejdsskaden er ikke alene årsag til uddannelsen
5.8. Uddannelsesforløbet afbrydes af orlov
5.9. Oversigt over forsørgelsesgrundlag under revalidering, omskoling m.v.
6. Borgeren er ikke i arbejde, men arbejdssøgende
6.1. Arbejdsløshedsdagpenge
6.1.1. Hvornår ydes der erstatning for tab af erhvervsevne
6.1.2. Nyuddannede
6.1.3. Begrænset rådighed
6.1.4. Vurderingsgrundlag
6.1.5. Hvordan fastsættes erstatningen
6.2. Borgeren modtager kontanthjælp
6.2.1. Afgørelsen
6.2.2. Oplysninger
6.2.3. Erstatningens størrelse
6.2.4. Særlige situationer
7. Borgeren er ikke i arbejde og aktuelt ikke arbejdssøgende
7.1. Sygedagpenge
7.2. Hovedregel
7.3. Undtagelser
7.3.1. Kun et spørgsmål om tid, før der rejses pensionssag
7.3.2. Borgeren dør indenfor nærmeste fremtid
7.3.3. Sikkert erhvervsevnetab, hvor borgeren modtager sygedagpenge
7.3.4. Kommunen har truffet beslutning om forrevalidering
7.3.5. Borgeren modtager sygedagpenge af anden årsag end arbejdsskaden
7.4. Ledighedsydelse før fleksjob
8. Borgeren har varigt forladt arbejdsmarkedet
8.1. Efterløn
8.1.1. Underretningspligt
8.2. Førtidspension
8.2.1. Vurderingen
8.2.2. Tilkendelsestidspunkt
8.2.3. Pensionen er tilkendt udelukkende på grund af følgerne af arbejdsskaden
8.2.3.1 Sociale forhold
8.2.4. Pension af flere årsager
8.2.5. Skaden sker i borgerens delbeskæftigelse efter overgang til førtidspension
8.2.6. Skånejob ved førtidspension
8.3. Borgeren får folkepension
8.4. Borgeren får deltidspension
8.5. "Slået ud"-erstatning
8.6. Fleksydelse
9. Bibeskæftigelse eller tidsbegrænset beskæftigelse
9.1 Skaden sker under en bibeskæftigelse
9.2 Skaden sker i en tidsbegrænset beskæftigelse
Denne vejledning er skrevet af Arbejdsskadestyrelsen på baggrund af praksis i Arbejdsskadestyrelsen og Ankestyrelsen om fastsættelse af erstatning for tab af erhvervsevne i arbejdsskadesager.
Vejledningen henvender sig først og fremmest til Arbejdsskadestyrelsens medarbejdere, men er søgt udformet således, at også fagforeninger, forsikringsselskaber og andre kan anvende den.
Når det er en vejledning, betyder det også, at forholdene i den enkelte sag kan føre til en anden afgørelse end beskrevet i vejledningen.
Når der i vejledningen er henvisninger til bestemmelser i andre love, refereres lovens titel. En del af de bestemmelser, der henvises til, er optrykt i Bilag 1: Uddrag af love.
I kapitel 2 beskrives erhvervsevnetab generelt. I kapitel 3-9 gennemgås den konkrete praksis med udgangspunkt i borgerens aktuelle sociale situation på det tidspunkt, hvor spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne skal afgøres. Hvis borgeren eksempelvis modtager førtidspension på afgørelsestidspunktet, er praksis herom beskrevet i afsnit 8.2.
Om der er tale om en ulykke, kortvarig skadelig påvirkning, pludselig løfteskade eller erhvervssygdom, har ikke betydning for erstatningsudmålingen. Det afgørende er, at skaden er anerkendt som omfattet af arbejdsskadelovgivningen.
Erstatning for tab af erhvervsevne er en kompensation for den nedsættelse i evnen til at skaffe sig indtægt ved arbejde, som arbejdsskaden har medført (§ 32, stk. 1).
Hvis tabet af erhvervsevne er mindre end 15 procent, ydes der ikke erstatning (§ 32, stk. 1, 2. led). Grænsen er indført for at sikre administrationens adgang til at afvise dyberegående behandling af udokumenterbare bagatelkrav.
I hvert enkelt tilfælde må Arbejdsskadestyrelsen vurdere borgerens erhvervsmæssige muligheder, hvis skaden ikke var sket, og sammenholde dette med en vurdering af erhvervsmulighederne efter skadens indtræden. Det indebærer et skøn over borgerens fremtidige erhvervs- og indtægtsmuligheder, hvis skaden ikke var sket.
Vurderingen tager altså ikke udgangspunkt i det umiddelbare indtægtstab, som arbejdsskaden har forvoldt. I erstatningsudmålingen skal der også tages hensyn til mulighederne for på længere sigt at skaffe sig erhvervsarbejde. Først når borgeren eventuelt igennem en længere periode har forsøgt at tilpasse sig de problemer, som skaden har medført, kan en mere sikker bedømmelse af erhvervsevnetabet foretages.
Arbejdsskadestyrelsen har indrettet sin sagsbehandling således, at borgeren ikke skal vente urimeligt længe på sin erstatning. Styrelsen kan træffe en midlertidig afgørelse og genoptage en sag for at sikre, at den endelige erstatningsudmåling kommer til at svare til borgerens faktiske tab af erhvervsevne.
Den helbredsmæssige tilstand har ikke selvstændig betydning i forhold til fastsættelse af erhvervsevnetabet, som den har ved fastsættelsen af godtgørelse for varigt mén. Noget andet er, at den helbredsmæssige tilstand ofte vil påvirke erhvervsevnen. Kan borgeren, uanset store, helbredsmæssige varige følger af arbejdsskaden, genoptage sit sædvanlige arbejde eller andet arbejde til samme løn, får han ikke erstatning for tab af erhvervsevne.
Ved beregning af erstatning for tab af erhvervsevne skal der
fastsættes en procent (erhvervsevnetab angivet i procent, § 32, stk. 1 og 2) og en årsløn (§ 41)
tages stilling til eventuelle forudbestående sygdoms betydning for erstatningen, og sygdommene skal vægtes indbyrdes (§§ 13 og 26), se afsnit 2.6.
tages stilling til, om erstatningen skal udbetales som en løbende ydelse (eventuelt som en midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4) eller som et kapitalbeløb (§ 43). Hvis erstatningen er løbende, skal der fastsættes et tidspunkt for ydelsens start - et tilkendelsestidspunkt (§ 32, stk. 6).
Da der er tale om skønsmæssige vurderinger, der tager udgangspunkt i de økonomiske og erhvervsmæssige forhold, vil Arbejdsskadestyrelsen fastsætte erstatning med procenterne 15, 20, 25, 30, 35, 40, 45 og så videre.
Det bemærkes, at der ikke kan ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste (§ 25 modsætningsvis).
Hvordan årslønnen beregnes, beskrives nærmere i Arbejdsskadestyrelsens vejledning om fastsættelse af årsløn.
Vi henviser endvidere til Arbejdsskadestyrelsens bekendtgørelse om regulering af satser (jf. § 42, stk. 1, 2 og 3). En række satser, der har betydning for årslønnen, reguleres årligt i januar måned i en bekendtgørelse. Det drejer sig blandt andet om den maksimale årsløn.
Satser pr. 1. januar 2003
Arbejdsskadestyrelsen træffer afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der efter sygebehandling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over borgerens fremtidige helbredstilstand og erhvervsmuligheder. Samtidig skal afgørelsen så vidt muligt træffes inden 1 år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse (§ 31, stk. 1).
Der kan i princippet ikke træffes afgørelse, før borgeren så vidt muligt har forsøgt at begrænse sit tab af erhvervsevne gennem behandling af arbejdsskaden og gennem revalidering, omskoling eller lignende. Når den erhvervsmæssige situation er afklaret, kan der træffes en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
2.2.1. Midlertidig afgørelse
Da særligt revalidering kan tage nogle år, har loven givet mulighed for at træffe midlertidige afgørelser, selvom den erhvervsmæssige situation ikke er afklaret (§ 31, stk. 4).
Der kan træffes en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der foreligger særlige omstændigheder. Midlertidige afgørelser beskrives nærmere i afsnit 5.2.1.
I kapitel 5 (revalidering, omskoling eller uddannelse), kapitel 6 (arbejdsløshedsdagpenge og kontanthjælp) og kapitel 7 (sygedagpenge og ledighedsydelse) omtales situationer, hvor der efter praksis træffes en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
Som beskrevet under afsnit 2.2. har borgeren en pligt til at begrænse sit tab af erhvervsevne efter arbejdsskaden ved at lade sig behandle og deltage i revalidering, omskoling med videre.
Hvis borgeren ikke ønsker at medvirke til at begrænse sit tab, kan det få betydning ved fastsættelsen af erstatningen for tab af erhvervsevne.
Eksempel 1: En 46-årig mand var faldet 4-5 meter ned ved et brobyggeri. Han havde fået indstillet sin arbejdsprøvning på grund af manglende motivation sammen med helbredsmæssige forhold og havde fået tilkendt mellemste førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevne med omkring 2/3. Østre Landsret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens skøn efter erstatningsansvarsloven, hvorefter erstatningen for tab af erhvervsevne skønsmæssigt blev fastsat til 35 procent (Forsikrings- og Erstatningsretlig domssamling 1998, side 836).
Hvis der er truffet en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne (§ 31, stk. 4), skal der træffes en endelig afgørelse om tab af erhvervsevne, når den erhvervsmæssige situation er endeligt afklaret. Det kan eksempelvis være, når revalideringen er gennemført.
Arbejdsskadestyrelsen tager selv spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne op til fornyet vurdering (revision).
Erstatning for tab af erhvervsevne på mindre end 50 procent bliver normalt udbetalt som et kapitalbeløb (§ 43, stk. 1, 1. pkt.).
Hvis der er tilkendt en erstatning på 50 procent eller mere, bliver erstatningen udbetalt som en løbende månedlig ydelse.
Borgeren kan bede om kapitalisering af en løbende ydelse. Dette giver ret til at få de 50 procent af erstatningen udbetalt som et engangsbeløb, mens resten vil blive udbetalt som en løbende månedlig ydelse (§ 43, stk. 1, 2. pkt.). Det er kun borgeren eller dennes repræsentant, der kan anmode om at få den løbende ydelse kapitaliseret.
Hvis der eksempelvis tilkendes 65 procent i erhvervsevnetab som en løbende ydelse, vil 50 procent efter borgerens anmodning kunne kapitaliseres, mens de resterende 15 procent fortsat vil blive udbetalt som en løbende ydelse.
Hvis der er tale om flere arbejdsskader, kan der samlet kapitaliseres mere end 50 procent. Reglen om en grænse på 50 procent gælder således isoleret for hver enkelt sag. Kun i særlige tilfælde kan det konkret være hensigtsmæssigt at lægge procenterne for tab af erhvervsevne sammen og derved anvende grænsen på de 50 procent. Det kan eksempelvis være tilfælde, hvor der er ens årsløn, samme arbejdsgiver, samme skadedato eller i øvrigt tæt sammenknyttede skader. Se også afsnit 2.11.
Hvis der er truffet en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne (§ 31, stk. 4) som beskrevet under afsnit 2.2., kan en tilkendt løbende erstatning ikke kapitaliseres. Erstatningen er tilkendt på et tidspunkt, hvor borgerens erhvervsmæssige situation ikke er afklaret (§ 43, stk. 1, 3. pkt.), og Arbejdsskadestyrelsen fastsætter en revision med henblik på endelig fastsættelse af erhvervsevnetabet.
Den 1. juli 1999 blev lov om social pension ændret, således at folkepensionsalderen blev nedsat fra 67 til 65 år (§ 12 i lov om social pension).
I forhold til arbejdsskadesikringsloven sondres der herefter i forhold til, om borgeren er fyldt 60 år den 1. juli 1999, eller om borgeren først fylder 60 år efter den 1. juli 1999.
Hvis borgeren er fyldt 60 år senest den 1. juli 1999, ophører en løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor borgeren fylder 67 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 2 gange den årlige erstatning (§ 32, stk. 5). Er borgeren på tidspunktet for afgørelsen fyldt 67 år, udbetales erstatningen som 2 gange den årlige erstatning.
Hvis borgeren først fylder 60 år efter den 1. juli 1999, ophører den løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor borgeren fylder 65 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 4 gange den årlige erstatning (§ 32, stk. 5). Er borgeren på tidspunktet for afgørelsen fyldt 65 år, udbetales erstatningen som 4 gange den årlige erstatning.
Den løbende erstatning tilkendes fra tidspunktet for afgørelsen (§ 32, stk. 6, 1. led).
Når særlige omstændigheder taler for det, kan erstatningen udbetales fra et andet tidspunkt, der kan ligge både før og efter afgørelsestidspunktet (§ 32, stk. 6, 2. led).
Eksempel 2: En kvinde havde i august 1998 fået en arbejdsskade og havde derefter fra 1. juni 1999 til marts 2000 været ansat i hjemmeplejen i et vikariat. Hun blev herefter fastansat i stillingen. Erhvervsevnetabet på 20 procent blev tilkendt fra den 1. juni 1999, hvor hun var kommet i arbejde til en lavere løn end den hidtidige løn. Erstatningen skulle således tilkendes fra et tidspunkt før Arbejdsskadestyrelsens afgørelse den 25. maj 2000 (SM U-30-01 - sag 1).
Der kan tidligst udbetales erstatning fra anmeldelsen, hvilket normalt er fra datoen for modtagelsen af anmeldelsen til enten forsikringsselskabet eller Arbejdsskadestyrelsen.
Eksempel 3: En tømrer fik i oktober 1993 en arbejdsskade. Sagen blev anmeldt den 18. december 1996 efter udløbet af anmeldelsesfristen på et år. Tømreren blev 1. august 1995 optaget på uddannelsen som byggetekniker. Den løbende erstatning for tab af erhvervsevne blev tilkendt med virkning fra tidspunktet for modtagelsen af anmeldelsen den 18. december 1996. Der kunne ikke tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne, før sagen blev anmeldt (SM U-30-01 - sag 2).
Hvis sagen genoptages (§ 34, stk. 1, 1. pkt. - se afsnit 2.12.), kan erstatningen som udgangspunkt tidligst udbetales eller forhøjes fra anmodningen om genoptagelse. Ved genoptagelse efter forvaltningsretlige principper (se afsnit 2.13.) vil der normalt blive tilkendt erstatning fra et tidligere tidspunkt end afgørelsen, og før tidspunktet for anmodningen om genoptagelse, hvis der har været væsentlige mangler ved sagsbehandlingen.
Arbejdsskadestyrelsen kan have besluttet, at en afgørelse skal revideres på et nærmere angivet tidspunkt. Ved denne genoptagelse kan der udbetales erstatning fra det tidspunkt, hvor ændringer i indtægten begrunder ændringer i erstatningen for tab af erhvervsevne. Det gælder også, når det tidspunkt ligger forud for revisionsdatoen. Årsagen er, at Arbejdsskadestyrelsen har fastsat revisionsdatoen skønsmæssigt. Tidspunktet bør derfor ikke i sig selv udelukke, at erstatning kan gives fra et tidligere tidspunkt.
Hvis revisionen eller genoptagelsen munder ud i en nedsættelse af erstatningen for tab af erhvervsevne, sker ændringen fra den førstkommende måned efter Arbejdsskadestyrelsens nye afgørelse.
Se også afsnit 5.6. om tilkendelsestidspunkt ved midlertidige afgørelser.
Ved bedømmelse af erhvervsevnetabet skal der tages hensyn til borgerens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde, som med rimelighed kan forlanges af ham efter hans (§ 32, stk. 2)
muligheder for erhvervsmæssig omskoling og optræning
Den helbredsmæssige tilstand efter arbejdsskaden har således ikke afgørende betydning for vurderingen af tabet af erhvervsevne. De helbredsmæssige følger kompenseres gennem godtgørelse for varigt mén (§ 33). Den helbredsmæssige tilstand kan dog godt påvirke den erhvervsmæssige situation ved at nedsætte borgerens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde.
En knæskade kan således give borgeren et skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde. Er der ikke mulighed for at revalidere borgeren til et ikke knæbelastende arbejde, vil det tale for erstatning for tab af erhvervsevne. Hvis borgerens erhverv ikke er knæbelastende, vil der normalt blive givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne.
Det er ikke udelukket, at der fastsættes en relativt høj erstatning for tab af erhvervsevne, selvom godtgørelsen for varigt mén er beskeden. Der kan på den anden side konkret fastsættes en mindre erstatning for tab af erhvervsevne, selvom det varige mén er stort.
Eksempel 4: En 53-årig flyttemand får 10 procent i godtgørelse for varigt mén for en rygskade. Det er ikke muligt at revalidere flyttemanden til andet arbejde, blandt andet som følge af hans alder og beskedne skolekundskaber. Kommunen tilkender forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen med mindst halvdelen. Der er ikke andre helbredsmæssige årsager til pensionen end arbejdsskaden. Vi tilkender skønsmæssigt en erstatning på 50 procent. Der tages hensyn til borgerens alder og de betydelige skånebehov i forhold til fysisk og rygbelastende arbejde.
Eksempel 5: En 21-årig, ufaglært bagerekspedient får allergi over for mel, der viser sig som håndeksem. Hun ophører med at arbejde og modtager arbejdsløshedsdagpenge. Der tilkendes 10 procent i godtgørelse for varigt mén, da ekspedienten har jævnlige udbrud af eksem og moderate kroniske forandringer. Der gives afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Der tages herved hensyn til ekspedientens unge alder og til, at skånebehovet alene opstår i forhold til arbejde med mel. Arbejdsskadens følger forhindrer ikke ekspedienten i at varetage andre jobs som ekspedient, hvor hun ikke kommer i berøring med mel.
Der er normalt ikke mulighed for at fastsætte en højere erstatning for tab af erhvervsevne på grundlag af mistede fremtidige muligheder for avancement eller andre hypotetiske fremtidige erhvervsmuligheder, som borgeren måtte miste som følge af arbejdsskaden.
Eksempel 6: En læge fik eksem og måtte opgive at uddanne sig til speciallæge i kirurgi. Der blev givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev lagt vægt på, at han endnu ikke havde opnået den obligatoriske kirurgiske slutstilling for speciallæger, og at han manglede 52 måneders ansættelse på forskellige kirurgiske afdelinger for at opnå anerkendelse som speciallæge. Endvidere blev der lagt vægt på, at yngre læger i alle specialer fik samme løn, hvorfor indtjeningsevnen ikke var påvirket (SM U-10-88).
Hvis der imidlertid er en klar dokumentation for, at borgeren snarligt ville få en højere løn, men forhindres i dette på grund af arbejdsskaden, vil vi i visse tilfælde tage udgangspunkt i denne højere årsløn som udtryk for, hvad borgeren ville kunne tjene, hvis arbejdsskaden ikke var indtruffet.
I en del tilfælde er borgerens erhvervsmæssige situation betinget af både arbejdsskadens følger og andre forhold på det tidspunkt, hvor erhvervsevnetabet skal vurderes.
Loven er indrettet på den måde, at der på den ene side kun kan ydes erstatning for følgerne af en arbejdsskade. Erstatning kan således ikke ydes for forringelse af erhvervsevnen, der har andre grunde (§ 26).
På den anden side indeholder loven også en formodningsregel, hvorefter hele forringelsen af erhvervsevnen skyldes arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler imod (§ 13). Denne formodningsregel får især betydning i de situationer, hvor det er tvivlsomt, om arbejdsskaden er den eneste årsag til et påvist tab af erhvervsevne.
Domstolene har i en række retssager tillagt denne formodningsregel afgørende betydning ved at stille store krav til dokumentationen for, at der er andre årsager end arbejdsskaden til et påvist tab af erhvervsevne. Domstolenes fortolkning af formodningsreglen (§ 13) nærmer sig de principper, der gælder inden for erstatningsretten. Domstolene lader risikoen for manglende dokumentation for andre årsager til erhvervsevnetabet (bevisbyrden) hvile på Arbejdsskadestyrelsen.
Fradrag i erstatningen kan derfor kun ske, hvis den forudbestående eller konkurrerende sygdom allerede har medført en begrænsning i indtjeningsevnen eller under alle omstændigheder ville medføre en begrænsning af indtjeningsevnen i fremtiden.
I SM U-2-99 og i SM U-3-99 har Ankestyrelsen taget udgangspunkt i
om der var dokumentation for nedsat erhvervsevne forud for arbejdsskaden og
om der ud fra en lægesagkyndig bedømmelse forelå nærliggende risiko for, at den forudbestående sygdom, uafhængigt af arbejdsskaden, ville nedsætte erhvervsevnen væsentligt, eller for, at der uafhængigt af arbejdsskaden ville være opstået en væsentlig helbredsforringelse (prognosesynspunkt) med tab af erhvervsevne til følge.
I selve afgørelsen vil Arbejdsskadestyrelsen først vurdere det samlede tab af erhvervsevne. Derefter vurderer styrelsen, om der er andre årsager til erhvervsevnetabet (§ 26 og § 13), hvorefter der fastsættes en brøk, der angiver, hvilken del af det samlede erhvervsevnetab der skyldes arbejdsskaden. Det samlede erhvervsevnetab fratrukket den brøkdel, der ikke skyldes arbejdsskaden, giver herefter den erstatning for tab af erhvervsevne, der skyldes arbejdet.
Eksempel 7: Borgeren har fået tilkendt mellemste førtidspension. Arbejdsskadestyrelsen vurderer skønsmæssigt det samlede tab af erhvervsevne til 80 procent. Arbejdsskadestyrelsen vurderer, at halvdelen af det samlede erhvervsevnetab med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end arbejdsskaden (§ 13). Erhvervsevnetabet fastsættes herefter til 40 procent.
Eksempel 8: Borgeren fik efter en rygskade tilkendt mellemste førtidspension, svarende til, at erhvervsevnen er nedsat med omkring 2/3. Det samlede tab af erhvervsevne blev vurderet til 65 procent. Arbejdsskadestyrelsen vurderede, at 1/4 skyldtes andre forhold end arbejdsskaden. Der blev således trukket 15 procent fra, da overvejende sandsynlighed (§ 13) talte for, at svær slidgigt i hoften, der ikke var en følge af arbejdsskaden, ville have medført en operation med indsættelse af en ny kunstig hofte - uanset arbejdsskadens indtræden (prognosesynspunktet). Følgerne af denne operation var medvirkende årsag til overgangen til pension. Der blev tilkendt 50 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
Forudbestående sygdomme vedrører den legemsdel, som er beskadiget ved arbejdsskaden. En form for forudbestående sygdom er dispositioner for sygdomme i den legemsdel, som er ramt af arbejdsskaden, og som udløses ved arbejdsskaden, eksempelvis hvirvelskred i ryggen.
Konkurrerende sygdomme er andre sygdomme, som ikke kun vedrører den arbejdsskadede legemsdel. Som eksempler kan nævnes følger efter børnelammelse, sklerose og epilepsi.
Der er ikke den store forskel på forudbestående og konkurrerende sygdomme set i forhold til vurderingen af erhvervsevnetab.
Artiklen "Domme om erstatning for arbejdsskader", Nyt fra Ankestyrelsen nr. 3/1999.
Nyt om Arbejdsskader nr. 2, februar 1999: "Vurdering af varigt mén og erhvervsevnetab, når der er forudbestående sygdomme."
Erstatning for tab af erhvervsevne er en personlig erstatning. Retten til erstatning bortfalder derfor, når modtageren dør, inden der træffes afgørelse om tab af erhvervsevne (SM U-16-88).
De efterladte kan eventuelt få erstatning efter lovens regler om erstatning for tab af forsørger. Der henvises til Arbejdsskadestyrelsens vejledning om erstatning ved dødsfald.
Er der tilkendt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, og har borgeren bedt om kapitalisering, udbetales erstatningen til boet, hvis borgeren dør, inden han har fået erstatningen udbetalt. Hvis borgeren ikke inden dødsfaldet har bedt om kapitalisering, kan det kapitaliserede beløb ikke udbetales til boet.
Hvis borgeren har været udsat for flere arbejdsskader, der hver for sig berettiger til erstatning, skal tab af erhvervsevne hver gang vurderes med udgangspunkt i, hvordan borgerens situation er efter den seneste skade.
Eksempel 9: Borgeren har på grund af en arbejdsskade skiftet job. Han gik omkring 15 procent ned i løn og fik erstatning for tab af erhvervsevne på 15 procent. I sit nye job kommer han ud for en alvorlig ulykke. Arbejdsskade nummer 2 medfører, at han fremover kun kan arbejde på halv tid og til den halve løn. Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 50 procent. Der skal ikke ved udmålingen af erhvervsevnetabsprocenten ved anden skade tages hensyn til, at han har fået erstatning for tab af erhvervsevne for første skade. Men erstatningens størrelse udmåles på grundlag af en lavere årsløn end ved den første skade.
Er årslønnen ikke gået ned efter den første skade, selvom borgeren har fået en erhvervsevnetabserstatning svarende til 15 procent, skal vi ved udmålingen af erhvervsevnetabsprocenten for anden skade tage hensyn til, at borgeren allerede har fået en erhvervsevnetabserstatning svarende til 15 procent.
Erstatningen for tab af erhvervsevne skal udbetales af det forsikringsselskab, hvor borgerens arbejdsgiver havde tegnet forsikring på skadestidspunktet. Det kan derfor være forskellige forsikringsselskaber, der skal udbetale den fastsatte erstatning for tab af erhvervsevne, når der er to eller flere arbejdsskader.
Borgeren kan have flere arbejdsskader, hvor de enkelte skader hver især ikke giver ret til erstatning for tab af erhvervsevne, fordi de ikke i sig selv har påvirket erhvervsevnen. Der er altså tale om små skader. De mange små skader kan til sammen medføre, at borgeren ophører med at arbejde og måske tilkendes førtidspension på grund af arbejdsskaderne og eventuelt andre forhold.
Da den pågældende må ophøre med at arbejde, er der ikke tvivl om, at han skal have erstatning for tab af erhvervsevne.
Hvis der er flere arbejdsgivere inde i billedet og dermed måske flere forsikringsselskaber, som kan komme til at betale erstatningen, tager Arbejdsskadestyrelsen stilling til, om erstatningen skal fordeles på et eller flere selskaber.
Hvis flere selskaber skal udbetale erstatning, vurderer Arbejdsskadestyrelsen, hvilken af flere arbejdsskader der rent faktisk påvirker erhvervsevnen. Ved hver enkelt arbejdsskade skal arten og omfanget af erhvervsevnetabet vurderes.
Det kan føre til, at et enkelt selskab muligvis tillægges den største, eventuelt den fulde, pligt til at udbetale den fastsatte erstatning, selvom arten og omfanget af erhvervsevnetabet efter den arbejdsskade, der kan henføres til dette selskab, isoleret set kun berettiger til en mindre erstatning.
Udgangspunktet er, at det forsikringsselskab, der har pligten til at udbetale erstatning for den sidste skade, skal udbetale den fastsatte erstatning for tab af erhvervsevne, hvis
borgerens indtægtsniveau ikke blev påvirket af den tidligere skade, og
den tidligere skade ikke førte til langvarige sygeperioder
Erstatning for tab af erhvervsevne må betales af flere forsikringsselskaber, hvis flere af skaderne i sig selv har påvirket erhvervsevnen.
Eksempel 10: Borgeren har følgende anerkendte arbejdsskader, der er pådraget hos 4 forskellige arbejdsgivere:
Knæsygdom: Varigt mén er fastsat til 12 procent. Borgeren skifter arbejde og går 10 procent ned i løn.
Der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
Hudsygdom: Varigt mén er fastsat til 5 procent. Der sker ingen erhvervsmæssige ændringer, og der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
Tab af lillefinger: Varigt mén er fastsat til 8 procent. Der sker ingen erhvervsmæssige ændringer, og der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
Kronisk bronkitis: Varigt mén er fastsat til 10 procent. Borgeren ophører med at arbejde.
Borgeren får tilkendt forhøjet almindelig førtidspension. Der er ikke andre forhold end de 4 skader som årsag til pensionen.
Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 50 procent. Det er alene første skade (knæsygdom) og fjerde skade (kronisk bronkitis), der i væsentlig grad har påvirket borgerens erhvervsevne. Det betyder, at erstatningen for tab af erhvervsevne skal fordeles mellem de 2 forsikringsselskaber, hvor borgerens arbejdsgivere havde tegnet arbejdsskadeforsikring på skadestidspunkterne. Knæsygdom og bronkitis er konkret vurderet som ligeværdige årsager til tilkendelsen af førtidspension, og erstatningen for tab af erhvervsevne fordeles derfor ligeligt mellem selskaberne med halvdelen til hver.
Når borgeren får tilkendt erstatning for tab af erhvervsevne i mere end en sag, eksempelvis fordi han har været ude for 2 ulykkestilfælde med flere års mellemrum, fastsætter vi normalt omfanget af erhvervsevnetabet i hver sag med hver sin årsløn.
Det indebærer, at reglen om maksimal kapitalisering svarende til 50 procent gælder i hver sag, hvor borgeren har fået tilkendt erhvervsevnetabserstatning.
Hvis arbejdsskaderne er knyttet til hinanden og der er samme årsløn, eventuelt samme arbejdsgiver, kan der være grundlag for at lægge erhvervsevnetabsprocenterne sammen, således at der kun udbetales kapitalerstatning i den ene sag, hvis de samlet vurderes til et erhvervsevnetab på 50 procent eller derover.
På samme måde skal der, når borgeren anmoder om kapitalisering (§ 43, stk. 1), foretages en vurdering af, om arbejdsskaderne ligger med flere års mellemrum og forskellig årsløn og derfor bør vurderes hver for sig, eller om der er en sådan sammenhæng, at anmodningen om kapitalisering kun bør imødekommes i en af sagerne, således at borgeren kun får kapitaliseret svarende til 50 procent af det samlede erhvervsevnetab.
Inden for 5-årsfristen
Efter anmodning fra borgeren eller på Arbejdsskadestyrelsens foranledning kan spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne genoptages inden for en frist af 5 år fra første afgørelse, hvis der er sket væsentlige ændringer i de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen (§ 34, stk. 1, 1. pkt.).
Ved bedømmelsen af, om der er grundlag for at genoptage en sag, foretages en prøvelse af, om der er dokumenteret eller sandsynliggjort væsentlige ændringer i de forhold, der blev lagt til grund ved den første fastsættelse af erstatning. Denne prøvelse indebærer en sammenligning af det aktuelle og det tidligere oplysningsgrundlag med henblik på at fastslå, om der foreligger sådanne ændrede forhold, at der er grundlag for at foretage en fornyet indholdsmæssig vurdering af sagen.
Der genoptages kun, hvis det er overvejende sandsynligt, at genoptagelsen vil føre til en højere erstatning. I denne vurdering indgår også, om der er årsagsforbindelse mellem tabet af erhvervsevne og arbejdsskaden.
Om genoptagelse efter forvaltningsretlige principper, når der er spørgsmål om mangler ved afgørelsen, henvises til afsnit 2.13.
Eksempel 11: Ved første afgørelse får en sygeplejerske, der har følger efter en skade på venstre skulder, afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, da hun har genoptaget arbejde, og da skadens begrænsede følger ikke kan antages at medføre et tab af erhvervsevne. Nogle år efter afgørelsen får hun fibromyalgi, hvilket hun får tilkendt forhøjet almindelig førtidspension for. Som følge af pensionen anmoder hun om genoptagelse af arbejdsskadesagen. Hun vil få afslag på genoptagelse, da det ikke kan anses for overvejende sandsynligt, at en genoptagelse vil føre til en højere erstatning. Der lægges vægt på, at hun har fået tilkendt førtidspension på grund af fibromyalgi, der ikke kan tilskrives arbejdsskaden.
Fristen for genoptagelse kan forlænges inden udløbet af 5-års-fristen (§ 34, stk. 1, 2. pkt.).
Arbejdsskadestyrelsen vil efter en konkret vurdering udsætte fristen for genoptagelse, eksempelvis i sager, hvor en omskoling eller revalidering først ventes afsluttet efter udløbet af fristen. Hvis det skønnes sandsynligt, at arbejdsskadens følger vil blive forværret efter 5-årsfristen, kan dette også give anledning til en forlængelse af fristen. Det gælder i visse tilfælde øjenskader og lungesygdomme. Der er ikke mulighed for at forlænge fristen, når først fristen er udløbet.
Genoptagelse efter udløb af 5-årsfristen
Selvom fristen - eventuelt efter en forlængelse - er udløbet, er der fortsat en mulighed for at få sagen genoptaget. Når ganske særlige omstændigheder taler herfor, kan der ses bort fra fristerne for genoptagelse (§ 34, stk. 1, 3. pkt.).
Betingelsen for genoptagelse efter fristens udløb er, at der dokumenteres en væsentlig forværring af borgerens erhvervsevne, og at forværringen med overvejende sandsynlighed skyldes arbejdsskaden.
Eksempel 12: En landmand havde i 1984 beskadiget venstre skulder i et fald. I 1986 fik han tilkendt 20 procent i godtgørelse for varigt mén, og i 1987 fik han tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, der i 1989 blev forhøjet til 20 procent. I 2000 anmodede landmanden om genoptagelse med henvisning til, at han efterfølgende havde fået tilkendt førtidspension. 5-årsfristen for genoptagelse var derfor overskredet.
Han fik afslag på genoptagelse af spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, da der ved tilkendelsen af de 20 procent i erhvervsevnetab var foretaget et samlet skøn over, i hvilket omfang skulderskaden måtte forventes fremtidig at nedsætte erhvervsevnen. De efterfølgende erhvervsmæssige ændringer kunne således ikke anses for ganske særlige omstændigheder, som gav grundlag for genoptagelse. Der blev desuden lagt vægt på, at hans ikke-arbejdsbetingede sygdomme i form af rygsmerter havde reduceret hans erhvervsevne både før og efter arbejdsskadens indtræden.
2.12.1. Oplysningspligt ved ændringer
Borgeren har pligt til at underrette forsikringsselskabet, Arbejdsmarkedets Erhvervssygdomssikring eller Arbejdsskadestyrelsen om enhver forandring i sine forhold, som må formodes at medføre en nedsættelse eller bortfald af ydelsen (§ 34, stk. 2, 1. led).
Forsikringsselskabet, Arbejdsmarkedets Erhvervssygdomssikring eller Arbejdsskadestyrelsen skal på den anden side være opmærksom på, om der indtræder sådanne forandringer i borgerens forhold (§ 34, stk. 2, 2. led).
I en del sager anmoder borgeren om genoptagelse med henvisning til, at der er væsentlige mangler ved sagsbehandlingen.
Arbejdsskadestyrelsen vurderer først, om der er nye faktiske oplysninger, der kan give grundlag for at genoptage efter lovens regler (§ 34 og afsnit 2.12.). Hvis der ikke samtidig henvises til nye og væsentlige faktiske oplysninger, kan sagen imidlertid ikke genoptages efter arbejdsskadelovgivningen.
Arbejdsskadestyrelsen vurderer herefter, om der er grundlag for at genoptage spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne efter almindelige forvaltningsretlige principper.
Denne vurdering er konkret og vedrører spørgsmålet, om der er væsentlige mangler ved sagsbehandlingen, således at en ny vurdering må forventes at føre til et væsentligt ændret resultat.
Som udgangspunkt fastsættes tidspunktet for tilkendelse af løbende erstatninger for tab af erhvervsevne til tidspunktet, hvor Arbejdsskadestyrelsen har modtaget anmodningen om genoptagelse. Hvis der er begået fejl fra Arbejdsskadestyrelsens side, vil genoprettelsen af den oprindelige, utilstrækkelige afgørelse ofte betyde, at der tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra et tidligere tidspunkt end anmodningen om genoptagelse, eksempelvis fra tidspunktet for tilkendelse af en førtidspension.
Eksempel 13: Efter en hjernerystelse udviklede borgeren migræne og psykiske symptomer. Efterfølgende fik hun tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en erhvervsevne nedsat på grund af helbredsmæssige forhold med mindst halvdelen, fra den 1. september 1996. Ved første afgørelse fik borgeren tilkendt 25 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev henvist til, at pensionen tillige var tilkendt på grund af sygdomme i ryg, nakke og skulder. Sagen blev genoptaget ud fra almindelige forvaltningsretlige principper, fordi sygdomme i ryg, nakke og skuldre ikke kunne anses for at være indgået i pensionsvurderingen. Der blev tilkendt 25 procent yderligere fra den 1. september 1996, hvilket svarede til 50 procent i alt. Det samlede tab af erhvervsevne var således afklaret på tidspunktet for tilkendelse af pension. Der havde ikke været tilstrækkeligt grundlag for at nedsætte erstatningen på grund af en række sygdomme, som ikke var indgået i pensionsvurderingen, da de ikke var varigt invaliderende (§ 13).
Når der er truffet en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, løber der en frist på 20 år. Hvis denne frist overskrides, er eventuelle krav forældet, og der vil ikke være mulighed for at genoptage sagen (Danske Lov 5-14-4).
Forældelsesfristen kan afbrydes, eksempelvis ved en anmodning om genoptagelse, eller ved at der træffes en ny afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne. Efter hver afbrydelse løber der en ny 20-årig frist.
Vi henviser til Arbejdsskadestyrelsens vejledning om fradrag i erstatning for tab af erhvervsevne når skadelidte er tjenestemand eller lignende.
Hvis borgeren forsætligt eller ved retsstridig handling eller undladelse har fremkaldt eller væsentligt bidraget til arbejdsskadens indtræden, kan erstatning for tab af erhvervsevne nedsættes eller helt bortfalde. Vi skal i givet fald udtrykkeligt gøre borgeren opmærksom herpå (§ 29).
Det er yderst sjældent, at Arbejdsskadestyrelsen trækker fra i erstatningen på grund af borgerens medvirken til skadens opståen. Skader, der sker ved, at borgeren ikke har overholdt sikkerhedshensyn eller er beruset, kan ikke i sig selv medføre nedsættelse.
Arbejdsskadestyrelsen kan træffe afgørelse om, at der skal udbetales forskud på erstatning for tab af erhvervsevne, indtil der er truffet endelig afgørelse i sagen (§ 31, stk. 3).
Efter styrelsens praksis udbetales der således forskud efter borgerens anmodning, hvis der er et sikkert tab af erhvervsevne på 15 procent eller derover.
Når borgeren er vendt tilbage til arbejdsmarkedet, kan vi ofte bruge oplysningerne om den aktuelle indtægt til at vurdere erhvervsevnen.
Det gælder, både når borgeren har genoptaget sit gamle arbejde, og når han har fået nyt arbejde, og det gælder, uanset om han arbejder som lønmodtager eller som selvstændig.
Hvis indtægten nu er mindre, er der formodning for, at det er på grund af arbejdsskaden, medmindre andre forhold taler imod.
Vi skal vurdere, om nedgangen er udtryk for et tab af erhvervsevne. Hvis indtægtsnedgangen kun er midlertidig, vil det normalt ikke give grundlag for erstatning. Ved jobskifte, eventuelt efter revalidering, vil vi lægge vægt på det forventede indkomstniveau i det nye erhverv, hvor borgeren står til rådighed.
Sammenligningsgrundlaget er arbejdsindtægten før skaden sammenholdt med arbejdsindtægten efter skaden.
Ved fastsættelse af erstatningen tager vi således udgangspunkt i de ændringer, vi kan konstatere i arbejdsindtægten.
Indtægtsnedgangen er forskellen mellem den løn, borgeren ville have tjent, hvis skaden ikke var sket, og den faktiske indtjening på afgørelsestidspunktet.
Arbejdsskadestyrelsen medregner indbetaling til ATP og borgerens og arbejdsgiverens indbetaling til en eventuel pensionsordning. For 1994 medregner vi særskilt arbejdsmarkedsbidraget, da dette ikke fremgik af skatteoplysningerne i 1994.
Hvis vi ikke har oplysninger om, hvad borgeren ville have tjent, beregnes indtægtsnedgangen på følgende måde:
Oplysninger om den årlige arbejdsindtægt før skaden kan vi få på flere måder. Som regel får vi dem fra skattemyndighederne. Vi opregulerer den årlige arbejdsindtægt før skaden til afgørelsestidspunktet og sammenligner med den aktuelle indtægt, når vi skal finde erhvervsevnetabsprocenten.
I visse tilfælde kan vi finde lønnedgangen ved at bede arbejdsgiveren, arbejdsgiverforeningen eller fagforeningen om at oplyse, hvad pågældende ville kunne tjene ved det samme arbejde på afgørelsestidspunktet.
Er borgeren under 21 år eller under uddannelse, skal der tages hensyn til den erhvervsindtægt, borgeren ville kunne opnå efter det 21. år eller efter uddannelsens afslutning, hvis arbejdsskaden ikke havde fundet sted (§ 41, stk. 4).
Er borgeren 16 år eller derunder, fastsættes årslønnen til den regulerede minimumsårsløn, medmindre borgerens erhvervsevne allerede før arbejdsskadens indtræden var nedsat i væsentlig grad (§ 41, stk. 4).
Eksempel 14: En mand tjente i året forud for skadedatoen i oktober 1993 160.000 kr. Lovens maksimale årsløn i efteråret 1993 er 288.000 kr. Sagen afgøres i efteråret 1994, hvor lovens maksimale årsløn er steget til 293.000 kr.
Lønnen, der kunne være tjent =
Den løn, som borgeren kunne have tjent på afgørelsestidspunktet, bliver herefter 162.780 kr.
Borgeren arbejder igen, og hans løn er nu lig med eller større end lønnen før arbejdsskaden. Der kan være flere årsager, typisk at:
han har genoptaget arbejdet uden lønnedgang,
han har fået andet arbejde, eller
han har efter arbejdsskaden gennemgået et revalideringsforløb, en omskoling eller et andet uddannelsesforløb, der giver mulighed for nyt arbejde til samme løn som, eller højere løn end, tidligere
Hvis borgeren efter arbejdsskaden tjener det samme eller mere end før arbejdsskaden, ydes der ikke erstatning. Det gælder, selvom hans avancementsmuligheder er forringet, eller han er overgået fra faglært til ufaglært arbejde. Se i øvrigt afsnit 2.7.1. om forringelse af fremtidige erhvervsmuligheder.
Eksempel 15: Hvis vi beregner den fiktive indtjening på afgørelsestidspunktet til 162.780 kr. (se beregningen i afsnit 3.1.2. og eksempel 14), og borgeren på afgørelsestidspunktet tjener 16.000 kr. pr. måned, det vil sige en årsindtægt på 192.000 kr., ville der ikke blive ydet erstatning, fordi der ikke er en indtægtsnedgang på 15 procent. Det gælder uden hensyn til arbejdsskadens øvrige følger.
Borgeren er vendt tilbage til sit oprindelige arbejde eller er begyndt på et nyt arbejde, og hans løn er nedsat i forhold til lønnen før arbejdsskaden. Der kan være flere årsager, for eksempel:
Borgeren har fået nyt arbejde til lavere løn
Borgeren er gået ned i tid som følge af arbejdsskaden
Borgeren er gået fra faglært til ufaglært arbejde med lønnedgang
Borgeren er gået fra akkordarbejde til timelønnet arbejde med lønnedgang
Den indtægt, der kunne være tjent efter beregningen i afsnit 3.1.2., skal sammenholdes med borgerens aktuelle indtjening.
Eksempel 16: Hvis vi beregner den fiktive indtjening på afgørelsestidspunktet til 162.780 kr., og borgeren på afgørelsestidspunktet tjener 11.000 kr. pr. måned, det vil sige en årsindtægt på 132.000 kr., og der er tale om et varigt arbejde, vil lønnedgangen på 30.780 kr. svare til omkring 19 procent. Her fastsætter vi erstatningen for tab af erhvervsevne til 20 procent.
Se afsnit 3.5. om de tilfælde, hvor borgeren overgår til selvstændig virksomhed efter en arbejdsskade.
Selvom borgeren efter arbejdsskaden tjener mindre end før, er det ikke sikkert, at der er et tab, som skal erstattes. Lønnedgangen kan have andre årsager end arbejdsskaden. Hvis der delvis er andre årsager til lønnedgangen, bliver erstatningen fastsat til den procent af erhvervsevnetabet, vi henfører til arbejdsskadens følger.
Eksempel 17: En 28-årig slagter fik amputeret yderstykket af venstre tommelfinger. Han kunne ikke længere arbejde som slagter på fuld tid og fik i stedet arbejde som køkkenmedhjælp i en restauration med en ugentlig arbejdstid på 15 timer. Han fik supplerende dagpenge for de resterende 22 timer. Vi vurderede, at han var i stand til at arbejde i 37 timer som køkkenmedhjælp. Erstatningen blev derfor fastsat til forskellen mellem hans tidligere indtægt som slagter og den indtægt, han ville kunne få, hvis han arbejdede som køkkenmedhjælp i restaurationen i 37 timer om ugen.
Eksempel 18: En mand, der inden arbejdsskaden arbejdede på skiftehold, besluttede efter arbejdsskaden, uafhængigt af arbejdsskadens følger, at han udelukkende ville arbejde på daghold. Årsagen til lønnedgangen var primært, at pågældende ikke længere fik skifteholdstillæg med videre. Der blev ikke ydet erstatning for tab af erhvervsevne.
Hvis konjunkturerne er årsag til indtægtsnedgangen, bliver den ikke erstattet.
Eksempel 19: En slagter får efter endt omskoling til levnedsmiddeltekniker mulighed for et nyt job med lavere indtjening end inden arbejdsskaden. På grund af forholdene på arbejdsmarkedet kan slagteren ikke for tiden få arbejde som levnedsmiddeltekniker, men tager i stedet arbejde i produktionen i et mejeriselskab til en lavere løn, end han ville have fået som levnedsmiddeltekniker. Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne som forskellen mellem den løn, han ville have haft som slagter, og den løn, han ville have tjent som nyuddannet levnedsmiddeltekniker. Vi kan ikke ved beregningen af erstatningen tage hensyn til, at det reelle indtægtstab er større, fordi forskellen er konjunkturbestemt.
Borgeren er i arbejde igen. Som følge af arbejdsskaden er hans løn nedsat i forhold til lønnen før arbejdsskaden. Når lønnedgangen ikke er 15 procent eller derover, vil der normalt blive givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne (§ 32, stk. 1).
I visse tilfælde, hvor lønnedgangen er tæt på 15 procent, tilkender Arbejdsskadestyrelsen undtagelsesvis erstatning for tab af erhvervsevne på 15 procent. Der er tale om en skønsmæssig vurdering af tabet af erhvervsevne, hvor indtægtsnedgangen indgår som et væsentligt hensyn i skønnet. Andre hensyn kan dog i den konkrete sag tale for at tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, selvom indtægtsnedgangen ligger lige under de 15 procent.
Det fremgår af lovens forarbejder fra 1978, at grænsen på 15 procent ikke var udtryk for et ønske om at udelukke i øvrigt berettigede borgere fra erstatning, men alene at sikre administrationen adgang til at afvise dyberegående behandling af udokumenterbare bagatelkrav.
Andre hensyn, der kan tale for at tilkende erstatning, vil være, at borgeren helt åbenbart er overgået til lavere lønnet arbejde som følge af arbejdsskaden, eller at borgeren har betydelige skånebehov som følge af arbejdsskaden og derfor har mange sygedage.
Det taler blandt andet imod at tilkende erstatning i disse tilfælde, hvis indtægtstabet synes at være midlertidigt, hvis der er beskedne skånebehov som følge af arbejdsskaden, eller hvis skånebehovet alene angår visse påvirkninger - eksempelvis allergi over for mel.
Eksempel 20: En ufaglært fabriksarbejder tjener 11.800 kr. månedligt, svarende til en årsindtægt på 141.600 kr. Lønnedgangen er på 21.180 kr., svarende til omkring 13 procent. Borgeren er gået ned i tid som følge af arbejdsskadens følger og får derfor mindre i løn. Der er ikke noget, der tyder på, at nedgangen i tid og løn er midlertidig. Borgeren har fået 12 procent i godtgørelse for varigt mén som følge af middelsvære, daglige smerter med let bevægeindskrænkning i lænderyggen. Borgeren har således et betydeligt skånebehov i forhold til rygbelastende og fysisk arbejde. Det vil være vanskeligt at få andet arbejde til et højere timetal eller højere løn. Arbejdsskadestyrelsen vil tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 21: En faglært maskinarbejder fik klemt fingre og håndled på højre hånd og måtte derfor opgive sit arbejde, og han blev på samme virksomhed omplaceret til lettere kontorarbejde med lavere løn. Lønnedgangen svarede til 12 procent. Som følge af betydelige skader og bevægeindskrænkning i hånd og fingre fik han tilkendt 35 procent i godtgørelse for varigt mén. Med et så betydeligt skånebehov i forhold til arbejde, hvor borgeren skal bruge hænderne, synes lønnedgangen ikke at være midlertidig. Borgeren vil få vanskeligt ved at få andet arbejde til højere løn. Vi vil tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
Borgeren vender ikke tilbage til sit hidtidige arbejde, men vælger i stedet at drive selvstændig virksomhed.
Vi kan som regel ikke fastsætte den aktuelle løn på samme måde som for lønmodtagere. I stedet fastsættes indtægten for nyetablerede selvstændige skønsmæssigt ud fra en vurdering af, hvad de må forventes at kunne tjene, eventuelt ud fra et budget, der er udarbejdet af en revisor.
Hvis den selvstændige virksomhed har eksisteret i nogen tid, inden der træffes afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, kan vi anvende selvangivelser/årsopgørelser/årsregnskaber. Vi skal være opmærksomme på, at en indtægtsnedgang i disse tilfælde ikke nødvendigvis modsvares af et erhvervsevnetab af samme størrelse. Den mindre indtægt kan også skyldes konjunkturerne.
Det er ofte vanskeligt at opgøre indtægten for selvstændige erhvervsdrivende. Det gælder både opgørelsen af årsløn og aktuel indtjening.
Som beregningsgrundlag for en selvstændig erhvervsdrivende anvendes årsopgørelsens oplysninger om:
Overskud af selvstændig virksomhed
Egne sygedagpenge og andre indtægter, som i væsentlig grad skyldes den pågældendes egen arbejdsindsats i virksomheden
Henlæggelser til investeringsfond
Hvis den erhvervsmæssige situation for den selvstændige erhvervsdrivende er uafklaret, træffes der i visse tilfælde en midlertidig afgørelse (se afsnit 2.2.1.). Når situationen har stabiliseret sig, og vi kan skønne over den varige erhvervsevne, træffer Arbejdsskadestyrelsen en endelig afgørelse.
Erstatning for tab af erhvervsevne fastsættes herefter som en sammenligning mellem årslønnen, opreguleret til afgørelsestidspunktet, sammenholdt med indtjeningen som selvstændig.
Eksempel 22: En maskinarbejder har forladt sit hidtidige arbejde på grund af en svær eksemsygdom i form af en såkaldt oliefnat. Hans hidtidige løn har været 220.000 kr. om året. Efter arbejdsskaden etablerer han sig som selvstændig med en grillbar. Da sagen afgøres, er virksomheden netop startet, og indtjeningen er derfor ikke kendt med sikkerhed. Ifølge et budget, der er opstillet af en revisor, kan han forvente at få overført 180.000 kr. som løn. Der vil ikke være overskud de første år. Indtægtsnedgangen er med andre ord omkring 18 procent. I denne situation træffes en midlertidig afgørelse, og der fastsættes en erstatning svarende til 20 procent, der udbetales som en løbende ydelse.
Vi tager sagen op til fornyet overvejelse efter 2 år, når situationen er mere afklaret. En eventuel indtægtsnedgang på grund af dårlige konjunkturer erstattes ikke.
Kommunen sørger for, at personer, der ikke modtager social pension, og som ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet, har mulighed for at blive ansat i fleksjob. Mulighederne for revalidering til beskæftigelse på normale vilkår skal være udtømte, før der kan tilbydes et fleksjob (lov om aktiv socialpolitik § 71).
Kommunen giver arbejdsgiveren tilskud til lønnen på 1/3, 1/2 eller 2/3 af lønnen, afhængig af graden af den nedsatte arbejdsevne.
Løn og øvrige arbejdsvilkår, herunder arbejdstiden, fastsættes som udgangspunkt efter de kollektive overenskomster på ansættelsesområdet.
Når det skal vurderes, om der er et erhvervsevnetab, sammenholdes årslønnen før arbejdsskaden med den aktuelle samlede lønindtægt i fleksjobbet. Lønindtægten i fleksjobbet, hvortil arbejdsgiveren får løntilskud, sidestilles med andre ord med arbejdsindtægt, hvor hele lønnen afholdes af arbejdsgiveren. Se SM U-8-00.
Der skal være tale om en lønnedgang på 15 procent, for at der kan udbetales erhvervsevnetabserstatning.
Da borgerens erhvervsmæssige situation normalt vil være afklaret ved ansættelse i et fleksjob, vil erstatningen som hovedregel blive udbetalt som et engangsbeløb (efter lovens § 32, stk. 1 og 2 samt § 43, stk. 1). Undtagelsesvist kan der træffes en midlertidig afgørelse (efter lovens § 31, stk. 4 og § 43, stk. 1, 3. pkt. - se afsnit 2.2.1.)
Eksempel 23: Borgeren blev 1. november 1998 ansat i et fleksjob som butiksmedhjælper. Den ugentlige arbejdstid var 12½ timer, men der blev bevilget økonomisk støtte til 37 timer om ugen. Butiksmedhjælperens årsløn før arbejdsskaden blev skønsmæssigt fastsat og opreguleret til 275.000 kr. I fleksjobbet var lønnen omkring 158.000 kr. pr. år. Der var derfor en indtægtsnedgang på cirka 40 procent, og der blev tilkendt en erstatning for tab af erhvervsevne på 40 procent (SM U-8-00).
I tilfælde, hvor borgeren modtager ledighedsydelse før fleksjobbet, henviser vi til afsnit 7.4.
Når borgeren ikke er vendt tilbage til arbejdsmarkedet, men midlertidigt eller varigt er ude af arbejdsmarkedet, er der ingen aktuel arbejdsindtægt, der kan anvendes ved vurderingen af erhvervsevnen.
Det giver ikke mening at sammenligne en tidligere indtægt før arbejdsskaden med et forsørgelsesgrundlag i form af sociale ydelser, da dette ikke er udtryk for borgerens evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde.
Erhvervsevnen må derfor skønsmæssigt vurderes på grundlag af oplysninger om borgerens erhvervsmæssige, sociale og helbredsmæssige situation.
Vi indhenter i alle tilfælde oplysninger om borgerens sociale situation. Det gør vi for så realistisk som muligt at belyse borgerens fremtidige muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde.
Situationen kan være, at borgeren midlertidigt er ude af arbejdsmarkedet.
Det gælder for eksempel, hvis han
er begyndt på en revalidering, omskoling eller uddannelse - se kapitel 5.
får arbejdsløshedsdagpenge - se afsnit 6.1.
får kontanthjælp efter lov om aktiv socialpolitik - se afsnit 6.2.
får sygedagpenge - se afsnit 7.1.
får ledighedsydelse før fleksjob - se afsnit 7.4.
At borgeren midlertidigt forlader arbejdsmarkedet giver dog normalt ikke grundlag for at tilkende erstatning for tab af erhvervsevne.
Under sådanne perioder er borgerens erhvervsmæssige situation normalt uafklaret, og vi kan derfor som udgangspunkt ikke træffe en afgørelse om varigt tab af erhvervsevne. Vi kan dog under særlige omstændigheder træffe en midlertidig afgørelse, hvor vi tilkender en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, der ikke kan kapitaliseres (§ 31, stk. 4).
4.2. Varigt ude af arbejdsmarkedet
Borgeren kan også varigt have forladt arbejdsmarkedet helt eller delvist.
Det gælder for eksempel, hvis borgeren modtager
efterløn - se afsnit 8.1.
førtidspension - se afsnit 8.2.
folkepension - se afsnit 8.3.
delpension - se afsnit 8.4.
Selvom borgeren eksempelvis har fået tilkendt førtidspension, er gået på efterløn eller folkepension, helt eller delvist på grund af nedsat erhvervsevne, har borgeren ofte mulighed for at udnytte sin resterhvervsevne i et vist omfang.
Hvis arbejdsskaden har medført revalidering, omskoling, uddannelse eller lignende, tager Arbejdsskadestyrelsen stilling til, om der er grundlag for at træffe en midlertidig afgørelse på baggrund af en vurdering af det aktuelle erhvervsevnetab (§ 31, stk. 4).
Hvis der træffes en midlertidig afgørelse med tilkendelse af løbende erstatning, vil Arbejdsskadestyrelsen efter revalideringen tage sagen op igen og træffe en endelig afgørelse om erstatning.
Praksis på området har været præciseret nogle gange som følge af domstolenes prøvelse i forbindelse med en række retssager.
Ved vurderingen af, om der skal træffes en midlertidig afgørelse og tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, tager vi udgangspunkt i en vurdering af borgerens aktuelle tab af erhvervsevne. Der lægges ikke vægt på borgerens fremtidige indtjeningsmuligheder efter endt revalidering, eller på, om revalideringen kan ventes gennemført eller ej, herunder om borgerens erhvervsevne kan ventes at blive større efter revalideringen.
Højesterets dom af 10. januar 2002 (UfR 2002.730 H)
Gældende praksis tager udgangspunkt i en fortolkning af Højesterets dom af 10. januar 2002 (refereret af Ankestyrelsen i SM U-1-02). Efter en konkret vurdering forhøjede Højesteret en tilkendt midlertidig erstatning for tab af erhvervsevne til en lærer fra 15 procent til 30 procent, ud fra lærerens aktuelle nedsættelse af arbejdstid på 1/3 under efteruddannelse. Læreren tjente afrundet 70 procent af den løn, hun ville have tjent ved arbejde på fuld tid.
Højesteret lagde vægt på, at læreren måtte antages i omskolingsperioden fuldt ud at have udnyttet sin erhvervsevne som den aktuelt var.
Højesteret lagde til grund, at det midlertidige erhvervsevnetab skulle fastsættes ud fra, hvad det aktuelt var - uden hensyn til, at erhvervsevnen eventuelt ville blive genoprettet helt eller delvist gennem omskolingen. Tidsperspektivet for en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab begrænses til den periode, hvor usikkerheden gør sig gældende.
Højesteret lagde til grund, at lærerens helbredstilstand som følge af arbejdsskaden var afklaret, og at det også var klart, at hun havde lidt et delvist erhvervsevnetab, medmindre det gennem omskoling lykkedes at genoprette hendes erhvervsevne fuldt ud.
I SM U-1-02 har Ankestyrelsen anført, at dommen får betydning for vurderingsgrundlaget i sager om fastsættelse af midlertidig erstatning for tab af erhvervsevne.
Højesterets dom af 9. oktober 2002
Ved en dom af 9. oktober 2002 har Højesteret taget stilling til en sag, hvor tilskadekomne modtog sociale ydelser under revalideringen.
Sagen omhandlede en sygeplejerske, der ved en anerkendt ulykke havde fået smerter i ryggen og måtte ophøre med at arbejde som sygeplejerske. Hun havde fået tilkendt 20 procent i varigt mén. Hun begyndte derefter på en revalidering til sygeplejelærer. Arbejdsskadestyrelsen havde tilkendt hende en løbende erstatning på 25 procent under revalideringen.
Sygeplejersken stævnede Arbejdsskadestyrelsen og krævede erstatningen fastsat til 50 procent svarende til forskellen mellem hendes årsløn før ulykken og den årlige bruttorevalideringsydelse.
Højesteret udtalte ved dom af 9. oktober 2002, at det var ubestridt, at hun som følge af arbejdsskaden ikke kunne fortsætte med sit arbejde som sygeplejerske, ved hvilket hun ville have haft en årlig indtægt på knap 300.000 kr., og at hun kun kunne påtage sig ufaglært, ikke-rygbelastende arbejde. Allerede på denne baggrund fandt Højesteret, at hendes erhvervsevnetab under revalideringen måtte fastsættes til 50 procent. Dette resultatet blev støttet af, at Arbejdsskadestyrelsen ved sin afgørelse havde fastsat erhvervsevnetabet til 25 procent, idet styrelsen - med urette - havde lagt vægt på hendes forventede erhvervsevne efter revalidering.
Højesteret fastsatte herefter sygeplejerskens erhvervsevnetab under revalideringen til 50 procent.
Ved Højesterets dom blev det præciseret, at erstatning for tab af erhvervsevne i den periode, hvor tilskadekomne er under revalidering og modtager bruttorevalideringsydelse, skal fastsættes ud fra et skøn over, hvad erhvervsevnetabet aktuelt er - ikke som forskellen mellem årslønnen før ulykken og den årlige bruttorevalideringsydelse.
I sådanne sager skal der foretages et skøn over, hvad tilskadekomne ville kunne tjene efter arbejdsskaden uden gennemførelse af revalidering, og det skøn skal sættes i forhold til hvad tilskadekomne kunne have tjent, hvis vedkommende ikke var kommet til skade. Det har været Arbejdsskadestyrelsens praksis, siden Højesterets dom af 10. januar 2002.
Dommen behandles i Arbejdsskadestyrelsens Praksis 2002-03.
Revalidering består i erhvervsrettede aktiviteter og økonomisk hjælp, der kan bidrage til, at en person med begrænsninger i arbejdsevnen fastholdes eller kommer ind på arbejdsmarkedet, således at den pågældendes mulighed for at forsørge sig selv og sin familie forbedres. En person, der er berettiget til sådan hjælp, kaldes en revalidend (§ 46 i lov om aktiv socialpolitik).
Aktiviteter, som revalidenden gennemfører, før det erhvervsmæssige sigte er afklaret, kaldes forrevalidering. Det er aktiviteter med et erhvervsmodnende eller afklarende sigte for revalidenden.
En revalidering kan blandt andet bestå af en eller flere af følgende aktiviteter (§ 47 i lov om aktiv socialpolitik):
Erhvervsmodnende eller afklarende aktiviteter
Optræning hos private eller offentlige arbejdsgivere
Hjælp til selvstændig virksomhed
Kommunen udarbejder sammen med revalidenden en erhvervsplan, når det erhvervsmæssige sigte er afklaret (§ 50 i lov om aktiv socialpolitik). Planen skal angive mål, tidsrammer og indhold.
Erhvervsplanen kan indeholde et eller flere af følgende elementer:
Nødvendig forberedende undervisning
Det er forskelligt, hvilket forsørgelsesgrundlag borgeren har under henholdsvis forrevalidering, arbejdsprøvning, omskoling og uddannelse med videre. Under afsnit 5.9. er der en oversigt over forskellige forsørgelsesgrundlag.
Når borgeren er under revalidering, omskoling eller uddannelse, kan vi ikke vurdere de fremtidige følger af arbejdsskaden, da den erhvervsmæssige situation på længere sigt er uafklaret. Som hovedregel kan vi ikke træffe afgørelse om tab af erhvervsevne, før den erhvervsmæssige situation er afklaret, eventuelt efter omskoling eller revalidering (§ 31, stk. 1, 1. pkt.).
Samtidig skal der træffes en afgørelse om tab af erhvervsevne inden 1 år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse (§ 31, stk. 1, 2. pkt.).
Imidlertid kan revalidering og omskoling ofte tage længere tid end 2 år. For at kunne overholde denne frist og for at sikre, at borgeren ikke skal vente unødigt længe på at få en erstatning, kan Arbejdsskadestyrelsen træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der foreligger særlige omstændigheder, selvom den erhvervsmæssige situation er uafklaret (§ 31, stk. 4).
Erstatningen udbetales ved en midlertidig afgørelse som en løbende ydelse, der ikke kan kapitaliseres (§ 43, stk. 1, 3. pkt.).
Vi tager af egen drift den midlertidige afgørelse op til fornyet overvejelse (revision). Hvornår og hvor ofte afhænger af forholdene i den enkelte sag, men sædvanligvis sker det mindst en gang om året.
Ved disse genoptagelser af sagen følges borgerens erhvervsmæssige situation, herunder om revalideringen, omskolingen eller uddannelsen fortsætter efter planen.
Ved revision af en sag, hvor der tidligere er tilkendt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, uden hensyn til Højesterets dom af 10. januar 2002, skal der ved en revision tages hensyn til det aktuelle erhvervsevnetab, som beskrevet under afsnit 5.5.
For så vidt angår borgerens pligt til at oplyse om forhold, der er relevante for fastsættelsen af erstatningen for tab af erhvervsevne, henviser vi til afsnit 2.12.1.
Når revalideringen er afsluttet, træffer vi en endelig afgørelse, da den erhvervsmæssige situation på dette tidspunkt normalt vil være afklaret.
Hvis revalideringen ikke gennemføres, foreligger der en ny situation, der må vurderes på grundlag af omstændighederne på det tidspunkt.
Når borgeren efter revalideringen får arbejde, anvendes oplysningerne om de fremtidige indtægtsforhold. Se nærmere i kapitel 3 om fastsættelsen af erstatning for tab af erhvervsevne på baggrund af en sammenligning mellem den opregulerede årsløn før arbejdsskaden og den nuværende årsløn.
Får borgeren ikke arbejde igen, må situationen vurderes med udgangspunkt i de nye sociale forhold, se afsnit 6.1., om arbejdsløshedsdagpenge, eller kapitel 8, om de situationer, hvor borgeren varigt har forladt arbejdsmarkedet.
Arbejdsskadestyrelsen vil normalt indhente følgende oplysninger til brug for vurderingen af, om der er et aktuelt tab af erhvervsevne, og om der er grundlag for at træffe en midlertidig afgørelse:
Borgerens årsløn før skaden. Dette kan dokumenteres gennem oplysninger fra skatteforvaltningen, borgeren eller arbejdsgiveren.
Akter fra kommunens sag om arbejdsprøvning, revalidering, erhvervsplan med videre.
Efter omstændighederne indhenter vi en udtalelse fra borgerens arbejdsgiver, hvis borgeren stadig er tilknyttet en arbejdsgiver under revalidering/omskoling/uddannelse (som i højesteretssagen). Der kan spørges til borgerens arbejdsfunktioner før skaden og hvilke skånehensyn, arbejdsgiver har taget som følge af arbejdsskaden, herunder hvor meget borgeren eventuelt er gået ned i tid og/eller løn som følge af arbejdsskaden.
Der vil ofte foreligge en speciallægeerklæring i sagen, som særligt har været anvendt til vurdering af det varige mén. Erklæringen vil dog ofte også belyse funktionsindskrænkninger og skånebehov som følge af arbejdsskaden.
Ved en midlertidig afgørelse kan der tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne, når arbejdsskaden har medført et tab af borgerens aktuelle erhvervsevne.
Kun hvis borgeren har en arbejdsindtægt (uden sociale ydelser) i forbindelse med eksempelvis en omskoling (som i den ovenfor refererede højesteretsdom), vil der blive tilkendt en løbende erstatning svarende til forskellen mellem den tidligere opregulerede indtægt i forhold til det aktuelle indtægtstab. I tilfælde, hvor borgeren modtager sociale ydelser under eksempelvis en revalidering, vil der blive foretaget en skønsmæssig vurdering af det aktuelle tab af erhvervsevne. Størrelsen af en social ydelse kan således normalt ikke antages at være udtryk for borgerens aktuelle erhvervsevne.
Sådanne skønsmæssige afgørelser vil være udtryk for en meget individuel og skønsmæssig vurdering af, hvad borgeren aktuelt "er værd" i forhold til arbejdsmarkedet, uden hensyn til den revalidering/omskoling/uddannelse, som pågældende er ved at gennemføre.
Ved den skønsmæssige vurdering tager vi blandt andet udgangspunkt i følgende hensyn:
Borgerens tidligere erhverv og tidligere indtægt
Borgerens alder, evner og uddannelse
Skadens art og omfang, herunder hvilke muligheder borgeren har for at få et arbejde med skaden (men uden hensyn til revalideringen/omskolingen/uddannelsen)
Hvis borgeren har et skånebehov, der kun vedrører enkelte erhverv, og han derfor må antages at stå til rådighed for andre jobs med løn svarende til den tidligere indtægt før skaden, taler det for afslag på erstatning.
Hvis borgeren eksempelvis har betydelige skånebehov, der forhindrer fysisk og rygbelastende arbejde, taler dette for, at borgeren kun vil kunne varetage en mindre række ufaglærte stillinger, og da eventuelt kun på halv tid. I denne situation kan der gives en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, der står i forhold til den tidligere indtægt.
Eksempel 24: En 27-årig kvinde blev fra den 1. februar 2001 revalideret som receptionistelev. Denne uddannelse skulle hun afslutte 1. april 2003. Vi havde tidligere tilkendt hende 5 procent i godtgørelse for varigt mén for daglige lænderygsmerter og normal bevægelighed. Egen læge havde vurderet, at hun ville være fuldt arbejdsdygtig i et ikke rygbelastende erhverv. Hun ville skønsmæssigt kunne have haft en årsløn på omkring 223.000 kr. uden skaden.
Vi vurderede, at borgeren med daglige lænderygsmerter havde et beskedent skånebehov i forhold til rygbelastende arbejde. Dette vil efter vores vurdering ikke forhindre borgeren i at varetage et arbejde med en indtægt på det niveau, som hun tjente før ulykken, det vil sige omkring 223.000 kr.
Vi lagde desuden vægt på borgerens alder og vurderede, at borgeren med sin unge alder havde mulighed for at påtage sig et arbejde til en indkomst som før skaden, uanset skånebehovet.
Vi gav hende derfor afslag, da hun ikke havde et aktuelt erhvervsevnetab på grund af arbejdsskaden.
Eksempel 25: En 33-årig mand beskadigede knæet i juni 1999. Han forlod sit arbejde som svejser og blev revalideret som IT-supporter. Vi havde tidligere tilkendt 5procent i godtgørelse for varigt mén for smerter i knæet. Der var dog normal bevægelighed. Årslønnen blev vurderet til omkring 206.000 kr.
Borgeren havde efter vores vurdering et skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde. Arbejdsskaden måtte derfor antages at være årsag til revalideringen.
Årslønnen før skaden var lav, og borgeren ville med et mindre skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde kunne opnå en indtægt, der lå noget lavere end før skaden.
På denne baggrund tilkendte vi ham skønsmæssigt 15 procent i løbende erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 26: En 35-årig omsorgsmedhjælper for fysiske og psykiske handicappede havde en årsindkomst på omkring 180.000 kr.
Vi havde tidligere vurderet skaden til at udgøre 10 procent i varigt mén for daglige lændesmerter med udstråling, ømhed af hele rygmuskulaturen og nedsat bevægelighed. Efter vores vurdering have borgeren på denne baggrund et betydeligt skånebehov inden for rygbelastende erhverv.
På grund af skaden måtte omsorgsmedhjælperen opgive sit arbejde og overgik til revalidering som socialrådgiver. Uddannelsen startede med HF i august 2001 og skulle slutte i juni 2006.
Vi lagde vægt på, at borgeren havde et betydelig skånebehov inden for ethvert rygbelastende erhverv. Hvis han ikke blev revalideret, ville han kun i begrænset omfang kunne påtage sig et ufaglært arbejde på fuld tid. Vi vurderede herved borgerens muligheder for at skaffe sig en indtægt ved arbejde før skade med hans muligheder efter skaden.
Vi tilkendte ham en skønsmæssigt løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 20 procent.
Eksempel 27: En 47-årig tømrer beskadigede skulderen i december 1999. Han forlod sit arbejde og skulle derefter revalideres til byggetekniker. Vi har tidligere tilkendt 8procent i godtgørelse for varigt mén for lettere gener i skulderen. Der var et forudbestående håndmén, men dette havde ikke været erhvervshindrende. Vi vurderede årslønnen til omkring 250.000 kr.
Borgeren havde efter vores vurdering et skånebehov i forhold til skulderbelastende arbejde. Arbejdsskaden måtte derfor antages at være årsag til revalideringen.
Årslønnen før skaden var moderat, og borgeren ville med et moderat skånebehov i forhold til skulderbelastende arbejde kunne opnå en indtægt, der lå betydeligt lavere end før skaden.
Vi tilkendte ham skønsmæssigt en løbende erstatning for erhvervsevnetab på 25 procent.
Eksempel 28: En grafisk trykker fik efter mange år i faget en irritativ hudsygdom, der begyndte i 1997. Hudsygdommen medførte, at han måtte opgive sit arbejde og derefter skulle revalideres med henblik på en uddannelse som mediegrafiker. Indtægten udgjorde året forud for skaden omkring 334.000 kr.
Vi lagde vægt på, at han havde en hudsygdom, der medførte, at han måtte opgive sit arbejde som grafisk trykker og derefter var under revalidering. Vi lagde desuden vægt på, at han som følge af skaden havde et specifikt skånebehov inden for den branche, hvori han var udlært. Det specifikke skånebehov havde gjort en omskoling nødvendig.
Vi lagde endvidere vægt på, at borgerens evne til at skaffe sig en indtægt var forringet i forhold til hans erhvervsevne før sygdommen. Det fremgik af sagens akter, at han forud for arbejdsskaden havde en gennemsnitlig indkomst på over 300.000 kr. årligt. Vi vurderede, at hvis borgeren skulle søge arbejde som ufaglært uden revalidering, ville han kunne oppebære en betydeligt lavere indkomst, end før han pådrog sig hudsygdomn.
Vi tilkendte skønsmæssigt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 35 procent.
Eksempel 29: En 29-årig skibsmontør kom til skade under sit arbejde den 23. august 1998. Det varige mén var blevet vurderet til 12procent i form af smerter mellem skulderbladene og i lænden.
Som skibsmontør havde han en årsløn på omkring 370.000 kr. Den 3. september 2001 overgik han til revalidering til ingeniør. Forud for revalideringen gennemførte han et 1-årigt forberedelseskursus. Kurset startede den 15. august 2000.
På grund af arbejdsskaden måtte borgeren opgive sit arbejde som skibsmontør og overgik til revalidering til et ikke rygbelastende erhverv. Arbejdsskaden havde medført, at han havde fået et betydeligt skånebehov inden for ryg- og skulderbelastende arbejde.
Vi vurderede skibsmontørens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde før ulykkestilfældet med hans muligheder efter skaden og vurderede på den baggrund, at borgerens aktuelle erhvervsevnetab under revalidering skønsmæssigt var 50 procent.
Der blev lagt vægt på den høje årsløn før ulykken og det betydelige skånebehov på grund af arbejdsskadens følger.
Som hovedregel udbetales den løbende ydelse fra tidspunktet for afgørelsen (§ 32, stk. 6, 1. led). Hvis der foreligger særlige omstændigheder, der taler for et andet tidspunkt, kan ydelsen tilkendes fra et tidligere tidspunkt (§ 32, stk. 6, 2. led) - dog ikke tidligere end tidspunktet for anmeldelsen. Se også afsnit 2.4. om tilkendelsestidspunkt.
Ved revalidering, omskoling med videre tilkender vi normalt den løbende erstatning fra det tidspunkt, hvor borgeren er begyndt i revalideringen eller omskolingen. På dette tidspunkt vil der normalt foreligge en erhvervsplan, og borgeren vil modtage revalideringsydelse.
Hvis der inden den egentlige revalidering er igangsat en forrevalidering, vil erstatningen normalt blive tilkendt fra begyndelsen heraf.
Hvis der anmodes om genoptagelse af spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, fordi borgeren er i gang med en revalidering, kan den løbende ydelse normalt tidligst løbe fra anmodningen om genoptagelse.
Hvis revalideringen er afsluttet på det tidspunkt, hvor vi træffer afgørelse, fordi sagen først er anmeldt eller der først er anmodet om genoptagelse af sagen efter revalideringens ophør, kan vi ikke træffe en midlertidig afgørelse og tilkende en løbende erstatning med tilbagevirkende kraft. Der må på dette tidspunkt træffes en endelig afgørelse.
Hvis sagen er anmeldt inden revalideringen er afsluttet, og Arbejdsskadestyrelsen havde de fornødne oplysninger til en positiv midlertidig afgørelse, inden revalideringen var afsluttet, kan vi give en midlertidig erstatning med virkning for revalideringsperioden, selvom den er afsluttet.
Eksempel 30: Den 29. november 2001 begynder borgeren på en forrevalidering i form af supplerende folkeskoleuddannelse med timer i matematik, dansk og fysik. Det er planen, at borgeren fra den 3. juni 2002 skal læse til edb-assistent. Under forrevalideringen modtager borgeren sygedagpenge, og under revalideringen har borgeren fået bevilget bruttorevalideringsydelse. Sagen er anmeldt den 1. juni 2001. Vi tilkender borgeren en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra den 29. november 2001 med revision efter 1 år.
Eksempel 31: Hvis anmeldelsen i eksempel 30 ovenfor var modtaget hos arbejdsgivers forsikringsselskab den 25. januar 2002, ville vi tilkende en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra den 25. januar 2002 med revision efter 1 år. Der kan ikke tilkendes løbende erstatning for et tidspunkt, der ligger før anmeldelsen.
Når arbejdsskaden kun i beskedent omfang er årsag til, at en uddannelse påbegyndes, er der ikke grundlag for at tilkende erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 32: En 22-årig mand arbejder en sommer to måneder som rengøringsassistent. Han pådrager sig en toksisk hudsygdom, og godtgørelsen for varigt mén fastsættes til 5 procent. Efter sommerferien begynder han at læse til lærer. Under hensyn til hans kortvarige tilknytning til arbejdsmarkedet og arbejdsskadens beskedne følger finder Arbejdsskadestyrelsen ikke, at der er grundlag for at give erhvervsevnetabserstatning under uddannelsen til lærer.
Hvis arbejdsskaden har været medvirkende årsag til, at uddannelsen påbegyndes, kan der efter en konkret vurdering tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 33: En 40-årig slagteriarbejder med en opreguleret årsindtægt på 230.000 kr. beskadiger den ene hånd under sit arbejde. Han har i længere tid haft sygemeldinger på grund af en rygsygdom. Han uddannes herefter til levnedsmiddeltekniker. Håndskaden må antages at give ham et moderat skånebehov, hvorfor han skulle søge arbejde inden for ufaglærte jobs med en væsentligt lavere indtægt end hidtil. Uddannelsen iværksættes dels på grund af den arbejdsbetingede håndskade, dels på grund af en rygsygdom, der ikke er arbejdsbetinget. Samlet vurderer Arbejdsskadestyrelsen det aktuelle erhvervsevnetab til 30 procent. Halvdelen af erhvervsevnetabet anses med overvejende sandsynlighed for at være forårsaget af andre årsager end arbejdsskaden. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 15 procent.
Eksempel 34: En yngre mandlig træindustriarbejder havde fået en arbejdsbetinget hørenedsættelse og var efterfølgende blevet revalideret til informatikassistent. Han fik 18 procent i méngodtgørelse. Højesteret fandt ikke, at der var årsagssammenhæng mellem arbejdsskaden og revalideringen, hvorfor borgeren fik afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Højesteret lagde vægt på, at manden ifølge eget udsagn ikke opsagde sit arbejde i træindustrivirksomheden på grund af høresygdomn, og at han kunne arbejde som ufaglært i ikke-støjende omgivelser. Ankestyrelsen var ved fastsættelsen af erhvervsevnetabet ikke bundet af, at kommunen havde bevilget bruttorevalideringsydelse til gennemførelse af uddannelsen (dom af 12. november 2001 refereret i SM U-1-02).
Hvis en borger midlertidigt afbryder en omskoling, revalidering eller lignende på grund af barselsorlov, kan en eventuelt tilkendt løbende erstatning for tab af erhvervsevne ikke standses i denne periode på grund af barslen. Se SM U-27-01.
Hvis borgeren af andre grunde afbryder uddannelsen, omskolingen eller lignende langvarigt, eksempelvis med en sabbatorlov, forældreorlov eller lignende, uden at denne afbrydelse kan anses for relateret til arbejdsskaden, vil Arbejdsskadestyrelsen normalt standse den løbende ydelse, indtil uddannelsen genoptages. En sådan afbrydelse og eventuel indtægtsnedgang i den forbindelse kan således ikke anses for at være et aktuelt tab af erhvervsevne som følge af arbejdsskaden.
Følgende er en oversigt over de muligheder for indtægter og sociale ydelser, der er til rådighed ved A) forrevalidering, B) revalidering eller omskoling og C) andre situationer end revalidering:
Under forrevalidering bevarer borgeren sit hidtidige forsørgelsesgrundlag, hvilket normalt er sygedagpenge eller kontanthjælp (§ 47, stk. 4 i lov om aktiv socialpolitik).
Under revalideringen eller omskolingen
Kommunen giver arbejdsgiveren tilskud (§ 62 i lov om aktiv socialpolitik) til den mindste overenskomstmæssige løn på det aktuelle ansættelsesområde eller den løn, som sædvanligvis gælder for tilsvarende arbejde, med tillæg af eventuelle arbejdsgiverbidrag til ATP med videre (§ 61 i lov om aktiv socialpolitik).
Ydelsen beregnes som udgangspunkt som et månedligt beløb på grundlag af højeste dagpengebeløb. Ydelsen forudsætter, at borgeren følger erhvervsplanen. Borgeren bevarer dog ydelsen under kortvarige afbrydelser i revalideringsforløbet, og når borgeren har ret til fravær ved graviditet, barsel og adoption (§ 52 i lov om aktiv socialpolitik).
Efter lov om aktiv socialpolitik har kommunen mulighed for at nedsætte revalideringsydelsen, hvis erstatningen for erhvervsevnetab og ydelsen overstiger den tidligere indtægt.
Virksomhedsrevalidering med helt eller delvist løntilskud
Revalidender kan som led i en virksomhedsrevalidering få tilbud om at blive optrænet eller uddannet hos private eller offentlige arbejdsgivere med løn.
Følgende skal være opfyldt (§ 60 i lov om aktiv socialpolitik):
Er over den sædvanlige uddannelsesalder,
Har tidligere haft tilknytning til arbejdsmarkedet eller
Har pligt til at forsørge ægtefælle eller børn
Når revalidenden modtager hjælp efter anden lovgivning til dækning af leveomkostninger, kan kommunen give støtte til de særlige udgifter, der er en nødvendig følge af uddannelsen eller af en nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne (§§ 63 og 64 i lov om aktiv socialpolitik).
Støtte til at etablere selvstændig virksomhed
Kommunen kan give en revalidend støtte i form af tilskud til forsørgelse i en kortere periode eller rentefrit lån til at etablere selvstændig virksomhed, når den pågældende har faglige og forretningsmæssige forudsætninger for at drive virksomheden (§ 65 i lov om aktiv socialpolitik).
Andre situationer end revalidering
I tilfælde, hvor borgeren ikke er omfattet af reglerne om revalidering (§ 46 i lov om aktiv socialpolitik), foretager vi en selvstændig vurdering af, om uddannelsen er egnet til at kompensere for de følger, borgeren har fået som følge af arbejdsskaden. Har borgeren eksempelvis dårlig ryg, skal uddannelsen ikke medføre rygbelastende arbejde.
Følgende er en række ordninger, der kan give borgeren et indtægtsgrundlag i forbindelse med uddannelser, som vi ofte sidestiller med revalidering eller omskoling.
Under beskyttet beskæftigelse eller aktivitets- eller samværstilbud
Hvis et revalideringsforløb snarere er udtryk for en arbejdsplacering af mere varig karakter, taler det for at træffe en endelig afgørelse ud fra en sammenligning mellem årslønnen før skaden og den nuværende indtægt, jævnfør kapitel 3.
Amtet eller amtskommunen sørger blandt andet for tilbud om beskyttet beskæftigelse til personer, som på grund af betydelig nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne eller særlige sociale problemer ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet, og som ikke kan benytte tilbud efter anden lovgivning (§ 87 i lov om social service).
Under disse aktiviteter aflønnes borgeren efter indsats under beskæftigelsen (§ 89 i lov om social service).
Hvis borgeren af egen drift begynder på en erhvervsuddannelse efter en arbejdsskade og i den forbindelse modtager statens uddannelsesstøtte, vurderer vi, om uddannelsen er egnet til at kompensere for arbejdsskadens følger.
Hvis uddannelsen er egnet og arbejdsskaden har været årsag til, at borgeren har måttet opgive sit tidligere arbejde, kan vi træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
Lærlinge- eller elevløn
Borgeren vil i visse tilfælde få almindelig lærlinge- eller elevløn under uddannelsen.
Der kan træffes en midlertidig afgørelse om tab af erhvervsevne, hvis borgeren aktuelt har en lønnedgang på mindst 15 procent sammenholdt med lønnen inden arbejdsskaden, jævnfør Højesterets dom gengivet først i kapitel 5.
Uddannelsesgodtgørelse og orlov til uddannelse
Personer, der ikke har en uddannelse ud over erhvervsuddannelsesniveau, eller som ikke har udnyttet deres uddannelse i længere tid, kan få støtte til at deltage i erhvervsrettet voksen- og efteruddannelse til og med erhvervsuddannelsesniveau (lov om godtgørelse ved deltagelse i erhvervsrettet voksen- og efteruddannelse).
Støtten kan blandt andet bestå i en godtgørelsen svarende til dagpengenes højeste beløb.
Hvis borgeren på grund af arbejdsskaden har forladt sit tidligere erhverv og har fået støtte til at deltage i en uddannelse, der må anses for at være egnet til at kompensere for arbejdsskadens følger, kan vi træffe en midlertidig afgørelse om tab af erhvervsevne.
Jobtræning og uddannelse - lov om aktiv arbejdsmarkedspolitik
Hvis borgeren er kommet i jobtræning, sker det til overenskomstmæssig løn eller den sædvanligt gældende løn for tilsvarende arbejde (lov om aktiv arbejdsmarkedspolitik).
Der vil kunne tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne ved en midlertidig afgørelse i disse tilfælde.
Hvis borgeren begynder på en uddannelse efter lov om aktiv arbejdsmarkedspolitik, modtager han uddannelsesgodtgørelse. Godtgørelsen svarer til den ydelse, som den ledige ellers ville være berettiget til.
Der kan tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne ved en midlertidig afgørelse i disse tilfælde.
6.1 Arbejdsløshedsdagpenge
Personer, der modtager arbejdsløshedsdagpenge, skal normalt stå til rådighed for arbejdsmarkedet og være tilmeldt Arbejdsformidlingen som arbejdssøgende. Derfor lægger vi som udgangspunkt til grund, at de har bevaret deres erhvervsevne. Arbejdsløsheden formodes normalt at være forårsaget af konjunkturerne og ikke en følge af arbejdsskaden (§ 57, stk. 4 i lov om arbejdsløshedsforsikring m.v.). (Se også SM U-13-91 og SM U-9-94)
I visse situationer er der alligevel grundlag for at antage, at erhvervsevnen er nedsat.
6.1.1 Hvornår ydes der erstatning for tab af erhvervsevne
Hvis det er klart, at erhvervsevnen er intakt, kan der naturligvis ikke ydes erstatning.
Hvis det derimod er rimeligt klart, at borgeren fremover vil stå til rådighed for arbejde til en væsentligt lavere indtægt end før skaden, eller at det må antages, at borgeren fremover ikke kan varetage et arbejde på fuld tid, kan der tilkendes en erstatning for tab af erhvervsevne, hvis det vurderes til 15 procent eller derover.
Det har ikke betydning for erstatning for tab af erhvervsevne, at borgeren kun er berettiget til arbejdsløshedsdagpenge med satsen for nyuddannede (dimittendsatsen).
Der kan således ikke tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne på grund af borgerens eventuelle indtægtstab, der følger af anden lovgivning, herunder lov om arbejdsløshedsforsikring.
Hvis borgeren modtager arbejdsløshedsdagpenge med begrænset rådighed, giver det ikke i sig selv grund til at tilkende en erstatning for tab af erhvervsevne. Arbejdsskadestyrelsen er ikke bundet af arbejdsløshedskassens vurdering af borgerens erhvervsmæssige muligheder, men skal foretage en selvstændig vurdering af, om der er et tab af erhvervsevne som følge af arbejdsskaden.
Hvis borgeren står begrænset til rådighed, vil arbejdsløshedskassens vurdering dog indgå i Arbejdsskadestyrelsens vurdering.
Selvom arbejdsløshedskassen har anset borgeren for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet uden begrænsning, vil Arbejdsskadestyrelsen i visse tilfælde tilkende en erstatning for tab af erhvervsevne. At borgeren står til rådighed for arbejdsmarkedet udelukker således ikke, at borgerens evne til at få indtægt ved arbejde må anses for at være nedsat.
Vi tager udgangspunkt i de følger, som arbejdsskaden har haft for borgerens indtjeningsmuligheder, og i den forbindelse lægger vi især vægt på:
Om arbejdsskaden har medført et skånebehov for borgeren i forhold til erhvervsarbejde
I hvilket omfang arbejdsskaden har medført arbejdsophøret og vedligeholder det
Om borgeren efter arbejdsskaden og eventuel revalidering er til rådighed for arbejdsmarkedet til en betydeligt lavere løn
Ad 1: Skånebehov som følge af arbejdsskaden
Når borgeren modtager arbejdsløshedsdagpenge, vil vi vurdere, om arbejdsskaden har medført et skånebehov for borgeren i forhold til erhvervsarbejde. Et skånebehov peger på, at arbejdsskaden i et vist omfang har nedsat borgerens erhvervsevne.
Et eventuelt skånebehov, eksempelvis i forhold til vådt og støvet arbejde på grund af en toksisk eksem, bliver vurderet i forhold til borgerens tidligere erhverv og øvrige muligheder for at tage skånehensyn inden for det erhverv, som borgeren står til rådighed for. Hvis borgeren står til rådighed for rengøringsarbejde og lignende arbejde, hvor det er svært at tage hensyn til skånebehovet, vil det tale for et erhvervsevnetab.
Hvis borgeren har gennemført en revalidering og nu modtager arbejdsløshedsdagpenge, vurderer Arbejdsskadestyrelsen, om der ved revalideringen er taget højde for borgerens skånebehov som følge af arbejdsskaden. Hvis der eksempelvis er tale om en alvorlig rygsygdom, og borgeren er revalideret til et erhverv, hvor rygbelastende arbejde ikke kan undgås, taler det for, at pågældende ikke kan klare et sådant arbejde på fuld tid, eller måske slet ikke kan klare det.
Eksempel 35: En 52-årig arbejdsmand har en alvorlig nikkelallergi. Det er en arbejdsbetinget sygdom, og godtgørelsen for varigt mén er fastsat til 35 procent. Han får arbejdsløshedsdagpenge, og der er søgt om førtidspension. Han vil ikke kunne klare nogen former for ufaglært arbejde, fordi der vil være kontakt med nikkel. Han står således reelt ikke til rådighed for arbejdsmarkedet. Arbejdsskadestyrelsen vil fastsætte en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 50 procent, svarende til forhøjet almindelig førtidspension. Arbejdsskadestyrelsen vil tage sagen op til revision efter 1 år for at undersøge, om han får førtidspension.
Eksempel 36: En 48-årig filetskærer i fiskeindustrien får en arbejdsbetinget eksemsygdom (blandet nikkelallergi og toksisk håndeksem). Godtgørelsen for varigt mén er fastsat til 10 procent. Hun får arbejdsløshedsdagpenge og står til rådighed for arbejdsmarkedet for andet ufaglært arbejde. Der er gået et par år efter arbejdsskaden, og der er ikke meget ufaglært arbejde, hvor hun kan undgå nikkel og vand. Hun står derfor kun til rådighed i begrænset omfang. Arbejdsskadestyrelsen vil efter omstændighederne fastsætte erstatningen for tab af erhvervsevne til 15 procent som et engangsbeløb.
Eksempel 37: En 56-årig sygehjælper på fuld tid får en arbejdsbetinget rygskade. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 15 procent. Efter endt arbejdsprøvning modtager hun arbejdsløshedsdagpenge med begrænset rådighed eller med skåneattest. Der er gået et par år, uden at hun har kunnet vende tilbage på arbejdsmarkedet. Da arbejdsskaden har stor indflydelse på hendes funktionsniveau, fastsætter Arbejdsskadestyrelsen erstatningen for tab af erhvervsevne til 30 procent som et engangsbeløb.
Ad 2: Arbejdsskadens betydning for arbejdsophøret og vedligeholdelsen heraf
Når Arbejdsskadestyrelsen ser på, i hvilket omfang arbejdsskaden er arbejdshindrende, er udgangspunktet, hvilke muligheder borgeren har for at få arbejde inden for sit hidtidige erhverv eller et erhverv med tilsvarende lønniveau.
Eksempel 38: En 44-årig mand havde fra 1962 haft vekslende ufaglært arbejde. I januar 1981 kom han til skade med venstre skulder under arbejde for postvæsenet. Han forsøgte at genoptage arbejdet, men blev på ny sygemeldt og fik senere skånearbejde. Arbejdspladsen blev nedlagt og borgeren afskediget i april 1984. Han modtog herefter arbejdsløshedsdagpenge indtil afsoning af en 16 måneders fængselsdom i 1986-1987. Efter afsoning fik han igen arbejdsløshedsdagpenge, og efter deres ophør fik han et jobtilbud i januar 1988. Efter dette arbejdes ophør fik han atter arbejdsløshedsdagpenge. Méngraden var i august 1982 blevet fastsat til 5 procent. Borgeren anførte, at han højst sandsynligt ikke ville komme i arbejde igen, i hvert fald ikke uden socialforvaltningens hjælp til revalidering.
Han fik afslag på erstatning for tab af erhvervsevne under henvisning til, at han modtog arbejdsløshedsdagpenge og således måtte anses for at stå fuldt til rådighed for arbejdsmarkedet. I øvrigt var det ikke kun følgerne efter arbejdsskaden, der havde været årsag til hans ustabile tilknytning til arbejdsmarkedet (SM U-13-91).
Ad 3: Til rådighed for betydeligt lavere løn
I vurderingen indgår, om borgeren efter arbejdsskaden, eventuelt efter en revalidering, er til rådighed for arbejde i et erhverv med et betydeligt lavere lønniveau.
Eksempel 39: En 35-årig slagteriarbejder får en arbejdsbetinget albuesygdom og må ophøre i sit erhverv. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 8 procent. Hans årsløn var omkring 300.000 kr. Efter revalidering til levnedsmiddeltekniker er han arbejdssøgende, og det er oplyst, at levnedsmiddelteknikere tjener 30-35 procent mindre end slagteriarbejdere. Han modtager arbejdsløshedsdagpenge. Arbejdsskadestyrelsen træffer en midlertidig afgørelse og tilkender en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 30 procent med revision efter 1 år.
Er borgeren efter revalidering arbejdssøgende i et erhverv med det samme eller et højere lønniveau end i det oprindelige, giver Arbejdsskadestyrelsen ikke erstatning, selvom borgeren endnu ikke er i arbejde.
Når Arbejdsskadestyrelsen i enkelte tilfælde undtagelsesvis giver erstatning, skal Arbejdsskadestyrelsen vurdere, hvad borgeren kunne have tjent, hvis han fortsat var i arbejde.
Arbejdsskadestyrelsen vurderer, hvad borgeren kunne have tjent, på samme måde som beskrevet i afsnit 3.1.
I vurderingen indgår den hidtidige løn og den sædvanlige løn inden for det fag, hvor han står til rådighed, ligesom arbejdsskadens art og omfang kan indgå i vurderingen.
Hvis Arbejdsskadestyrelsen kender det forventede fremtidige lønniveau, tager Arbejdsskadestyrelsen udgangspunkt i det, når Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne.
Eksempel 40: En 46-årig trykkeriarbejder har fået opløsningsmiddelforgiftning, der skyldes arbejdet. Méngraden er fastsat til 20 procent. Han er ophørt med arbejdet som trykkeriarbejder. Han har gennem nogle år modtaget arbejdsløshedsdagpenge og står til rådighed for andet arbejde end trykkeriarbejde. Han er interesseret i lagerarbejde eller lignende. Som trykkeriarbejder havde han en årlig indtægt på 240.000 kr., og som lagerarbejder vil den årlige indtægt formentlig være 15-20 procent lavere.
Arbejdsskadestyrelsen vil tilkende 20 procent som et engangsbeløb, under hensyn til den tidligere indtjening, det betydelige skånebehov og indtægtsmulighederne som lagerarbejder.
6.2 Borgeren modtager kontanthjælp
Borgeren er ikke kommet tilbage til arbejdsmarkedet, men får kontanthjælp fra kommunen (§ 11 i lov om aktiv socialpolitik).
Det er en betingelse for at få hjælpen,
at ansøgeren har været ude for ændringer i sine forhold, eksempelvis i form af sygdom, arbejdsløshed eller samlivsophør,
at ændringerne bevirker, at ansøgeren ikke har mulighed for at skaffe det nødvendige til sin egen eller familiens forsørgelse, og
at behovet ikke kan dækkes gennem andre ydelser
Det er en betingelse for at få kontanthjælp, at ansøgeren og ægtefællen ikke har rimeligt tilbud om arbejde.
Arbejdsskaden kan være en af årsagerne til, at borgeren ikke er kommet tilbage til arbejdsmarkedet, men behøver ikke at være den eneste.
Erhvervsevnetabet skal i denne situation vurderes konkret. I vurderingen lægger Arbejdsskadestyrelsen vægt på, hvilke skånebehov og funktionsbegrænsninger borgeren har fået på arbejdsmarkedet som følge af arbejdsskaden. Der foretages også en vurdering af, i hvilket omfang arbejdsskaden helt eller delvist har medført og vedligeholder arbejdsophøret.
I vidt omfang vil sagerne kunne sammenlignes med situationen, hvor borgeren modtager arbejdsløshedsdagpenge. Se afsnit 6.1.4.
I en del tilfælde er der grundlag for at træffe en midlertidig afgørelse med en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, da den erhvervsmæssige situation ikke er afklaret. Det vil således i visse tilfælde fremgå af sagen, at en sag om førtidspension eller revalidering vil blive indledt fra kommunens side.
Hvis borgeren efter længere tid fortsat modtager kontanthjælp og har et klart erhvervsevnetab, men kommunen ikke indleder en sag om revalidering eller førtidspension, vil Arbejdsskadestyrelsen typisk afgøre, at den løbende erstatning skal udbetales som engangsbeløb, da den erhvervsmæssige situation ikke ventes at blive forbedret i fremtiden. Den erhvervsmæssige situation anses således over tid for at være blevet afklaret i tilstrækkeligt omfang til at fastsætte erstatningen som et engangsbeløb.
Arbejdsskadestyrelsen kan i de fleste tilfælde få oplysninger om borgerens aktuelle og forventede fremtidige situation fra kommunen, der administrerer lov om aktiv socialpolitik.
Det vil fremgå af oplysningerne, om revalidering eller førtidspension overvejes, eller om udbetaling af kontanthjælp skyldes, at borgeren ikke har været medlem af en arbejdsløshedskasse.
Sagens karakter er afgørende for Arbejdsskadestyrelsens vurdering af sagen:
Borgeren har betydelige følger efter arbejdsskaden
Borgeren står til rådighed, eventuelt efter revalidering
Ad 1) Borgeren har betydelige følger efter arbejdsskaden
I visse tilfælde har borgeren betydelige følger af arbejdsskaden og har modtaget sygedagpenge, indtil de efter reglerne er blevet standset. Han kan fortsat ikke genoptage arbejdet eller indgå i en revalidering eller omskoling, eksempelvis som følge af høj alder, ringe skolekundskaber eller skånebehov. Når sygedagpengene udløber, modtager borgeren kontanthjælp på ubestemt tid. Kommunen har ikke planer om at revalidere eller indlede en sag om førtidspension.
I sådanne tilfælde kan sagen eksempelvis sammenlignes med eksempel 35, hvor der træffes en midlertidig afgørelse og fastsættes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 50 procent med revision efter 1 år, for at se, om kommunen har indledt en pensionssag. Hvis kommunen på dette tidspunkt fortsat ikke har indledt en sag, vil Arbejdsskadestyrelsen fastsætte endelig erstatning uden revision.
Arbejdsskadestyrelsen er i den forbindelse ikke bundet af kommunens vurdering af, om der skal indledes en sag om førtidspension eller ej.
Eksempel 41: En 53-årig støberiarbejder har pådraget sig en lungesygdom. Godtgørelse for varigt mén er fastsat til 20 procent. Han modtager kontanthjælp, fordi han på grund af arbejdsskaden har vanskeligt ved at finde et arbejde og ikke er medlem af en arbejdsløshedskasse. Arbejdsskadestyrelsen vurderer, at han vil få svært ved at varetage fysisk arbejde på normale vilkår med den moderate nedsættelse af lungekapaciteten. Efter Arbejdsskadestyrelsens vurdering er borgerens erhvervsmæssige tilstand uafklaret, og der træffes en midlertidig afgørelse. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter skønsmæssigt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 40 procent og vil med mellemrum tage sagen op til revision. Hvis borgerens erhvervsmæssige forhold ikke er afklaret med pension, revalidering eller lignende efter et par år, og erhvervsevnetabet fortsat vurderes til 40 procent, vil Arbejdsskadestyrelsen tilkende erstatningen som et engangsbeløb og anse den erhvervsmæssige situation for afklaret.
Ad 2) Borgeren står til rådighed eventuelt efter revalidering
Hvis borgeren får en arbejdsskade og derefter ophører med at arbejde og modtager kontanthjælp, vil han få afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, hvis arbejdsskaden ikke begrænser ham i at påtage sig andet arbejde til en lignende løn.
Eksempel 42: En 25-årig ufaglært bagerekspedient har pådraget sig en allergisk hudsygdom på grund af mel, altså et stof, der stort set kun findes på hans arbejdsplads. Godtgørelsen for varigt mén fastsættes til 5 procent. Han ophører med arbejdet, og da han ikke er medlem af en arbejdsløshedskasse, får han kontanthjælp. Da han står til rådighed for arbejdsmarkedet, og arbejdsskaden ikke begrænser hans mulighed for at arbejde andetsteds til en tilsvarende løn, fastsætter Arbejdsskadestyrelsen erstatningen for tab af erhvervsevne til mindre end 15 procent.
Hvis borgeren i en lignende situation har haft en høj årsløn før skaden og nu står til rådighed for arbejde med en væsentligt lavere årsløn end før skaden, kan det tale for at tilkende en erstatning for tab af erhvervsevne.
Hvis borgeren ikke er berettiget til kontanthjælp, for eksempel på grund af ægtefællens indtægts- og formueforhold, vurderes sagen konkret, efter omstændighederne på linie med de sager, hvor borgeren modtager kontanthjælp.
Borgeren er efter arbejdsskaden (endnu) ikke kommet tilbage til arbejdsmarkedet, men fortsat sygemeldt på grund af arbejdsskaden. Forsørgelsesgrundlaget er sygedagpenge.
Sygedagpenge er en tidsbegrænset kompensation for indtægtsbortfald på grund af sygdom.
Enhver, der pådrager sig en arbejdsskade, som omfattes af arbejdsskadelovgivningen, har ret til dagpenge fra første hele fraværsdag fra arbejdsskadens indtræden (§ 21 i lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel).
Sygedagpenge kan normalt kun udbetales i 1 år. Derefter vil borgeren ofte være berettiget til kontanthjælp, hvis han ikke bliver raskmeldt, der iværksættes revalidering, eller han får tilkendt førtidspension.
Perioden for udbetaling af sygedagpenge kan forlænges ud over 1 år, når der er rejst sag om ret til erstatning efter arbejdsskadelovgivningen (§ 22, stk. 1, nr. 4 i lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel). Forlængelse af perioden varer, indtil arbejdsskadesagen er afvist, eller der første gang er truffet afgørelse om erhvervsevnetab.
Perioden kan blandt andet også forlænges, hvis der iværksættes revalidering eller arbejdsprøvning, og hvis der påbegyndes en sag om førtidspension (§ 22, stk. 1 i lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel).
Arbejdsskadestyrelsen træffer afgørelse om anerkendelsesspørgsmålet eller erhvervsevnetab på sædvanlig vis, når Arbejdsskadestyrelsen har det fornødne grundlag for afgørelse.
Der kan som hovedregel ikke gives erstatning for tab af erhvervsevne i den periode efter arbejdsskaden, hvor borgeren modtager sygedagpenge. Årsagen er, at den erhvervsmæssige situation er uafklaret (§ 31, stk. 4).
Hovedreglen fraviges i en række situationer beskrevet under afsnit 7.3.1. til 7.3.4.
I disse specielle undtagelsestilfælde træffer Arbejdsskadestyrelsen en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne (se afsnit 2.2.1.). Erstatningen fastsættes efter en konkret vurdering og udbetales som en løbende ydelse. Ved denne vurdering vil der i vidt omfang blive taget hensyn til det skånebehov, som arbejdsskaden har medført for borgeren (se afsnit 2.5.).
Ved en tilkendelse af en løbede ydelse vil der som hovedregel blive fastsat et tilkendelsestidspunkt svarende til tidspunktet for afgørelsen. Når særlige omstændigheder taler for det, kan erstatningen udbetales fra et andet tidspunkt (se afsnit 2.4.).
Det varige erhvervsmæssige udfald af arbejdsskaden kan med sikkerhed forudses, og det er kun et spørgsmål om tid, før der rejses pensionssag. I disse tilfælde træffer vi en midlertidig afgørelse og tilkender en løbende erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 43: En 55-årig hjemmehjælper har pådraget sig en alvorlig rygsygdom. Arbejdsskadestyrelsen har fastsat godtgørelsen for varigt mén til 15 procent. Hun er afskediget og kan ikke klare tungt eller fysisk belastende arbejde. Hun har tidligere haft ufaglært arbejde, og det skønnes ikke realistisk, at hun kan gennemføre en boglig uddannelse. Hun modtager sygedagpenge på grund af arbejdsskaden. Sagen vil sandsynligvis ende med, at hun får førtidspension. Arbejdsskadestyrelsen kan fastsætte erstatningen for tab af erhvervsevne til 50 procent. Der er tale om en midlertidig afgørelse med en løbende ydelse, som Arbejdsskadestyrelsen tager op til revision med henblik på at se, om borgeren får tilkendt pension.
7.3.2. Borgeren dør inden for nærmeste fremtid
Hvis det er sandsynligt, at borgeren dør inden for nærmeste fremtid, vil kommunen normalt ikke rejse pensionssag, men blot lade sygedagpengene løbe.
Eksempel 44: En 50-årig mand har efter udsættelse for asbest fået konstateret en alvorlig lungesygdom i form af mesothelium. Arbejdsskadestyrelsen har fastsat godtgørelsen for varigt mén til 100 procent. Han er totalt uarbejdsdygtig. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 100 procent som en løbende ydelse, hvis lungesygdomn er årsag til, at han forlader arbejdsmarkedet. 50 procent kan kapitaliseres efter borgerens anmodning.
Hvor der som følge af arbejdsskaden må antages at være et sikkert erhvervsevnetab, eksempelvis når borgerens indtægt efter raskmelding klart må antages at ligge betydeligt under indtægten før arbejdsskaden, tilkender vi ofte en løbende erstatning for tab af erhvervsevne.
Sådanne sager kan i vidt omfang sammenlignes med vurderingen fra revaliderings- og omskolingssituationerne, hvor der blandt andet tages hensyn til borgerens alder, tidligere erhverv, tidligere indtægt og skånebehov som følge af skaden. Se afsnit 5.5.
Eksempel 45: En 43-årig akkordlønnet slagteriarbejder har en relativt høj lønindtægt på omkring 320.000 kr. (opreguleret). Han har pådraget sig en tennisalbue og bliver sygemeldt, hvorefter han modtager sygedagpenge. Han kan på grund af skaden ikke længere arbejde på akkord, og der er en betydelig risiko for, at han ikke fremover vil kunne varetage armbelastende og fysisk arbejde, hvilket vil forhindre ham i at arbejde som slagteriarbejder. Der er ikke noget, der tyder på, at han vil kunne genoptage sit arbejde på normale vilkår. Hans løn vil derfor efter raskmelding ligge betydeligt under lønnen inden arbejdsskaden. Arbejdsskadestyrelsen vil træffe en midlertidig afgørelse og fastsætte en erstatning til 45-50 procent som løbende ydelse. Arbejdsskadestyrelsen tager sagen op til revision med henblik på at fastsætte en endelig afgørelse.
Eksempel 46: En 32-årig akkordlønnet slagteriarbejder har en relativ høj lønindtægt på omkring 300.000 kr. (opreguleret). Han har pådraget sig et indirekte lændetraume og bliver sygemeldt, hvorefter han modtager sygedagpenge. Det tyder på, at han i løbet af kortere tid vil kunne genoptage sit arbejde, og med tiden gå på akkord igen. Arbejdsskadestyrelsen giver afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Hvis det viser sig, at han ikke kan genoptage sit arbejde fuldt ud kan sagen genoptages inden for 5 år fra afgørelsen.
Hvis borgeren modtager sygedagpenge, og kommunen har truffet beslutning om forrevalidering, tilkender Arbejdsskadestyrelsen i visse tilfælde en løbende erstatning for tab af erhvervsevne.
Forrevalidering skal have et erhvervsmodnende eller afklarende sigte for revalidenden og kan for eksempel bestå af skolegang i 10. klasse med videre. Der henvises til kapitel 5, om revalidering og forrevalidering, herunder om midlertidige afgørelser.
Eksempel 47: Borgeren har efter en arbejdsskade skiftet til anden beskæftigelse med en indtægtsnedgang på 15 procent. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 15 procent som løbende ydelse for at afvente, om hans indtjeningsmuligheder forbedres. Borgeren bliver derefter involveret i et trafikuheld og får sygedagpenge på grund af følgerne efter trafikuheldet. Han vil fortsat få udbetalt den løbende erstatning for tab af erhvervsevne. Der fastsættes revision med henblik på at følge sagens udvikling.
Krav for at få ledighedsydelse
Personer, der er visiteret til et fleksjob (se afsnit 3.6.), får udbetalt ledighedsydelse, mens de venter på et fleksjob (§ 74 a i lov om aktiv socialpolitik).
Det er en betingelse for at få ledighedsydelsen, at personen på tidspunktet for visitationen til fleksjob opfylder følgende krav:
Ville være berettiget til at modtage dagpenge efter lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel
Modtager sygedagpenge
Deltager i revalidering efter en erhvervsplan
Ledighedsydelsen udgør et beløb, der svarer til 91 procent af arbejdsløshedsdagpengenes højeste sats (§ 74d, stk. 2 i lov om aktiv socialpolitik).
Praksis om erhvervsevnetab ved ledighedsydelse
Når borgeren er visiteret til et fleksjob, er han ikke i stand til at komme tilbage i et arbejde på normale vilkår. Borgeren må i visse tilfælde vente i kortere eller længere tid på, at kommunen finder et egnet fleksjob. I denne periode modtager han ledighedsydelse som forsørgelsesgrundlag.
Hvis perioden mellem visitation og påbegyndelse af fleksjobbet er kort, taler det for at give afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. I denne situation afventer Arbejdsskadestyrelsen, at borgeren går i gang med fleksjobbet, hvorefter erhvervsevnetabet kan fastsættes endeligt (se afsnit 3.6.).
Hvis perioden er af længere varighed eller ikke er tidsbestemt, vil det tale for at træffe en midlertidig afgørelse med udgangspunkt i det aktuelle erhvervsevnetab.
Ydelsen vil normalt løbe fra det tidspunkt, hvor borgeren er begyndt at modtage ledighedsydelse. Sagen tages op til revision med henblik på at fastsætte en endelig erstatning i forbindelse med, at borgeren begynder i sit fleksjob.
Eksempel 48: En 37-årig social- og sundhedsassistent pådrager sig en rygskade. Hun får tilkendt 12 procent i godtgørelse for varigt mén for middelsvære daglige smerter med let bevægeindskrænkning. Hvis hun skulle søge arbejde på normale vilkår, ville hun formentlig kun kunne klare et mindre belastende, ufaglært arbejde - eventuelt på halv tid. Den 29. februar 2002 visiteres hun til et fleksjob og modtager herefter ledighedsydelse, mens hun venter på et fleksjob. Hun forventes at kunne påbegynde et egnet fleksjob i løbet af et par måneder. Hun ville have haft en årsløn på 230.000 kr. (opreguleret). Arbejdsskadestyrelsen vil skønsmæssigt tilkende 35 procent i løbende erstatning fra den 1. marts 2002 som udtryk for hendes aktuelle erhvervsevnetab. Der sættes revision til den 1. august 2002.
8.1 Efterløn
Betingelser for at overgå til efterløn
For at kunne overgå til efterløn kræves det blandt andet, at man er fyldt 60 år, og at man ved ledighed kan opfylde betingelserne for ret til arbejdsløshedsdagpenge eller modtager overgangsydelse (§ 74 a, stk. 1 i lov om arbejdsløshedsforsikring). Det vil sige, at man som udgangspunkt skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet for at blive berettiget til efterløn.
Man kan få udstedt et efterlønsbevis, hvis man opfylder betingelserne for at overgå til efterløn. Beviset sikrer, at medlemmet ikke mister retten til at overgå til efterløn, selvom medlemmet på overgangstidspunktet ikke står til rådighed for arbejdsmarkedet (§ 74 b i lov om arbejdsløshedsforsikring).
Arbejde ved siden af efterlønnen
Er fyldt 60 år før den 1. juli 1999:
Personer, der modtager efterløn, og som er fyldt 60 år før den 1. juli 1999, kan supplere efterlønnen med 200 timers arbejde årligt. Der trækkes ikke i efterlønnen.
Er fyldt 60 år efter den 1. juli 1999 - fleksibel efterløn:
Personer, der er fyldt 60 efter den 1. juli 1999 har ifølge efterlønsreformen mulighed for at vælge:
at arbejde op til 200 timer som tidligere uden fradrag i efterlønnen eller
at arbejde uden begrænsning, men med fradrag i efterlønnen time for time. Denne nye ordning kaldes for fleksibel efterløn. (§ 74 g og § 74 e i lov om arbejdsløshedsforsikring).
Fleksibel efterløn giver mulighed for at trække sig mere gradvist tilbage fra arbejdsmarkedet. Disse særlige rettigheder forudsætter, at man får et efterlønsbevis.
Ophør af efterlønnen
Retten til efterløn ophører, når medlemmet fylder 65 år eller afgår ved døden (§ 74 a, stk. 6 i lov om arbejdsløshedsforsikring).
Borgere, der er fyldt 60 år inden den 1. juli 1999, bevarer retten til efterløn frem til det fyldte 67. år.
Praksis for erhvervsevnetab ved efterløn
Når borgeren er gået på efterløn, og Arbejdsskadestyrelsen træffer afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, kan der være tale om forskellige situationer:
Borgeren er gået på efterløn efter arbejdsskaden. Arbejdsskaden har større eller mindre betydning for, at borgeren er gået på efterløn. Skaden kan eventuelt være "dråben", der medfører, at borgeren vælger at søge efterløn.
Borgeren er gået på efterløn efter arbejdsskaden. Det er sket efter eget ønske og har ikke forbindelse med arbejdsskaden, og følgerne af skaden er ubetydelige.
Borgeren er gået på efterløn, før arbejdsskaden indtræder. Det vil sige, at skaden er sket under den beskæftigelse, som efterlønsmodtagere har ret til at udføre.
Borgeren er gået på efterløn, før arbejdsskaden konstateres. Det kan være tilfældet ved en erhvervssygdom, der først anmeldes efter arbejdsophøret. Borgeren har måske været berettiget til, men ikke søgt førtidspension, men har i stedet søgt og fået efterløn.
Borgeren er gået på efterløn, har fået et efterlønsbevis og har valgt at arbejde ubegrænset mod fradrag i efterlønnen (fleksibel efterløn).
De forskellige situationer kan ikke behandles ens. Der skal i hver enkelt situation træffes en afgørelse, der afspejler arbejdsskadens reelle følger og sammenhængen med beslutningen om at gå på efterløn.
Udgangspunktet er blandt andet borgerens tidligere erhverv og indtægt, skadens art og omfang, herunder en vurdering af det skånebehov, arbejdsskaden har medført. Er skånebehovet snævert og begrænset til visse erhverv (eksempelvis allergi over for mel hos en bager), taler det imod at tilkende en erstatning for tab af erhvervsevne.
Dog må det erindres, at efterløn ikke tilkendes af en myndighed efter en vurdering af den sociale og helbredsmæssige situation. Da borgeren som udgangspunkt skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet for at overgå til efterløn, stilles der derfor store krav til beviset for årsagssammenhæng mellem arbejdsskaden og arbejdsophøret og for, at arbejdsskaden har medført et erhvervsevnetab.
Overgangen til efterløn indikerer således ikke i sig selv, at der er et erhvervsevnetab, men det udelukker ikke, at arbejdsophør og overgang til efterløn anses for at være udtryk for en nedsættelse af borgerens evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde.
Til brug for sagerne vil Arbejdsskadestyrelsen typisk indhente oplysninger fra borgeren selv og eventuelt fra den seneste arbejdsgiver med henblik på at belyse årsagerne til, at borgeren er gået på efterløn, og arbejdsskadens indflydelse på beslutningen.
Ad 1. Efterløn som følge af arbejdsskaden
Arbejdsskadestyrelsen vurderer, i hvilket omfang arbejdsophøret og overgangen til efterløn skyldes arbejdsskaden, og i hvilket omfang arbejdsskaden vedligeholder arbejdsophøret, det vil sige, om erhvervsevnen er nedsat på grund af arbejdsskaden.
Da borgeren som udgangspunkt (uden efterlønsbevis) kun kan få efterløn, hvis pågældende står til rådighed for arbejdsmarkedet, vil vurderingen af arbejdsskadens indflydelse på ønsket om at søge efterløn ofte munde ud i en erstatning for tab af erhvervsevne på under 50 procent. Højere erstatninger kan dog forekomme, hvis borgeren har fået et efterlønsbevis, der berettiger til at gå på efterløn på trods af, at borgeren ikke står til rådighed for arbejdsmarkedet.
Eksempel 49: En 63-årig, ufaglært kvindelig fabriksarbejder har beskadiget ryggen og venstre arm betydeligt og har fået 35 procent i godtgørelse for varigt mén for smerter og betydelig bevægeindskrænkning. Hun tjente før skaden 225.000 kr. årligt. Kort efter ulykken går hun på efterløn. Hun har en forudbestående sygdom i form af astma, men den er velbehandlet og har ikke givet sygedage tidligere. Efter Arbejdsskadestyrelsens vurdering har hun et betydeligt skånebehov i forhold til sit tidligere arbejde og andet fysisk belastende arbejde. Hun ville næppe kunne vende tilbage til arbejdet på normale vilkår uden store skånehensyn. Arbejdsskadestyrelsen ville tilkende 50 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Arbejdsskaden har således været hovedårsagen til arbejdsophøret og overgangen til efterløn.
Eksempel 50: En 63-årig bygningsarbejder beskadiger ved en arbejdsulykke sin ene overarm. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 12 procent (venstre albues bøjeevne nedsat til 90 grader). Han tjente omkring 250.000 kr. årligt. Bygningsarbejderen går senere på efterløn. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 35 procent. Med et moderat skånebehov i forhold til armbelastende arbejde vil han kun i begrænset omfang kunne varetage arbejdet som bygningsarbejder.
Eksempel 51: En 62-årig sygehjælper får ved en arbejdsulykke et indirekte lændetraume. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter en godtgørelse for varigt mén til 10 procent, svarende til lette daglige smerter i lænden med let bevægeindskrænkning. Efter en længere sygemelding begynder sygehjælperen igen på sit arbejde med mindre skånehensyn. Kort tid efter får hun betydelige nakkesmerter ved en privat ulykke, der ikke skyldes arbejdsskaden. Borgeren ophører kort tid herefter med at arbejde og overgår til efterløn. Hun tjente omkring 190.000 kr. årligt. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erhvervsevnetabet til 15 procent, da arbejdsskaden var medvirkende årsag til arbejdsophør og overgang til efterløn. Rygskaden har givet hende et mindre skånebehov i forhold til arbejdet som sygehjælper. Det er dog den private nakkeskade, der har været hovedårsagen til arbejdsophøret og overgangen til efterløn.
Eksempel 52: En 61-årig trykkeriarbejder pådrager sig allergi over for trykfarve. Arbejdsskadestyrelsen tilkender en godtgørelse for varigt mén på 8 procent for hyppige udbrud af håndeksem uden kroniske forandringer. Han tjente 280.000 kr. årligt. Trykkeriarbejderen må på grund af eksemet ophøre med arbejdet som trykkeriarbejder. Når han ikke er udsat for trykfarve, er der kun beskedne gener. Vi fastsætter erhvervsevnetabet til 15 procent, da allergien har betydet, at trykkeriarbejderen har måttet forlade sit erhverv. Imidlertid forhindrer allergien ham ikke i at påtage sig andet arbejde, hvorfor arbejdsskaden kun i begrænset omfang har medvirket til arbejdsophøret og overgangen til efterløn.
Hvis arbejdsskaden kan anses for at være "dråben", der fik borgeren til at søge efterløn, da borgeren har andre skader og sygdomme, der påvirker erhvervsevnen, kan der efter en konkret vurdering tilkendes en "slået ud"-erstatning. Se afsnit 8.5.
Ad 2. Efterløn efter arbejdsskade - efter eget ønske
Fremgår det klart af sagens oplysninger, at borgeren har forladt arbejdsmarkedet efter eget ønske og ikke som følge af arbejdsskaden, bliver der ikke tale om erstatning for erhvervsevnetab. Tilsvarende gælder, hvis arbejdsskadens følger er beskedne og ikke kan forhindre borgeren i at varetage et arbejde med tilsvarende løn. Da må det ligeledes antages, at borgerens overgang til efterløn ikke kan henføres til arbejdsskaden.
Eksempel 53: En 60-årig murer får amputeret det yderste led på 3. finger. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 5 procent. Mureren vælger at søge efterløn. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter tabet af erhvervsevne til mindre end 15 procent og giver derfor afslag på erstatning. Arbejdsskaden har således medført et meget beskedent skånebehov, der ikke forhindrer borgeren i at fortsætte sit arbejde.
Eksempel 54: En 62-årig sygehjælper har en arbejdsbetinget toksisk hudsygdom efter udsættelse for vand og sæbe. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til mindre end 5 procent, da eksemet er forsvundet efter behandling. Hun vælger at søge efterløn. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter tabet af erhvervsevne til mindre end 15 procent, da arbejdsskadens følger ikke kan begrunde overgangen til efterløn.
Ad 3. Skade under beskæftigelse som efterlønsmodtager
Efterlønsmodtagere har ret til at udføre arbejde i et begrænset omfang (200 timer), uden at de mister retten til efterløn, og uden at efterlønnen bliver nedsat på grund af arbejdsindtægten. De kan dog også vælge at arbejde ubegrænset, men med fradrag i ydelsen. Se afsnit 8.1.
Kommer man til skade under dette arbejde, er man naturligvis dækket af loven. I disse situationer fastsættes erstatningen med udgangspunkt i den faktiske lønnedgang, der følger af arbejdsskaden set i forhold til det begrænsede arbejde.
Eksempel 55: En efterlønsmodtager på 65 år beskadiger ved en arbejdsulykke det ene knæ. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 30 procent. Før arbejdsskaden arbejdede han 200 timer om året, men efter arbejdsskaden er hans erhvervsevne væsentligt reduceret. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 65 procent. Erstatningen fastsættes i forhold til arbejdsindtægten for de 200 timer.
Ad 4. Erhvervssygdom som eventuel årsag til efterløn
En borger er gået på efterløn. På et senere tidspunkt konstateres det, at han lider af en sygdom, der skyldes hans tidligere arbejde. I denne situation skal det vurderes, om arbejdsskaden var den egentlige årsag til arbejdsophøret, og om arbejdsskaden vedligeholder arbejdsophøret.
Eksempel 56: En efterlønsmodtager får konstateret en lungesygdom med betydeligt nedsat lungefunktion, som han har pådraget sig, mens han var i arbejde. Han tjente da 250.000 kr. årligt. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 50 procent. Erhvervsevnen vil blive vurderet på baggrund af årsagssammenhængen mellem arbejdsskadens følger og overgangen til efterløn. Selvom han formelt skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet for at få efterløn, fastsætter Arbejdsskadestyrelsen erstatningen for tab af erhvervsevne til 65 procent, da lungesygdomn vurderet efter arbejdsskadelovgivningen vil medføre et erhvervsevnetab på 65 procent og sygdomn må være eneste årsag til overgangen til efterløn. Borgeren har således med en svær lungesygdom et betydeligt skånebehov i forhold til selv lettere fysisk arbejde.
Ad 5. Fleksibel efterløn
En borger er gået på efterløn, og har fået et efterlønsbevis og har derefter valgt at benytte muligheden for fleksibel efterløn, hvor der må arbejdes ubegrænset med fradrag i efterlønnen time for time. Dette vil blandt andet give borgeren mulighed for langsomt at trappe ned i arbejdstid og indtjening.
Ved fastsættelsen af erstatningen for tab af erhvervsevne i denne situation, vil Arbejdsskadestyrelsen lade det indgå i vurderingen, hvor mange timer borgeren er i stand til at arbejde og hvor høj årsløn borgeren har ved siden af den fleksible efterløn sammenholdt med årslønnen før skaden. Hvis borgeren i længere tid efter overgangen til efterløn kan arbejde mange timer ugentligt og derved kan opnå en høj indtægt ved siden af efterlønnen, så taler det for at tilkende en mindre eller ingen erstatning for tab af erhvervsevne.
Eksempel 56a: En person fik i maj 1992 en arbejdsskade, og havde derefter svært ved at klare arbejdet, hvorfor han gik i gang med at afvikle sit anpartsselskab. Han fik 10 procent i méngodtgørelse for en traumatisk platfod. I maj 1999 overgik han til fleksibel efterløn. I 1999 havde han haft en lønindtægt på 110.000 kr., i 2000 en lønindtægt på 160.000 kr. og i 2001 en lønindtægt på 43.000 kr. ved siden af efterlønnen. Han havde i 1991 tjent 168.835 kr. og i 1992 tjent 203.087 kr.
Arbejdsskadestyrelsen tilkendte skønsmæssigt 35 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev lagt vægt på personens indtjening forud for ulykken, indtjeningen efter overgangen til efterløn samt arbejdsskadens følger. Efter Arbejdsskadestyrelsens opfattelse havde arbejdsskaden kun delvis været årsag til arbejdsophøret og overgangen til fleksibel efterløn.
Borgeren skal selv underrette efterlønsmyndigheden om afgørelsen i arbejdsskadesagen.
Når borgerens erhvervsevne er betydeligt nedsat, kan han søge om førtidspension. De tre pensionsgrader kan tilkendes, afhængig af blandt andet alder og hvor meget erhvervsevnen er nedsat efter følgende bestemmelser. Se skema 1.
Pensionstype Betingelser Alder Lov om social pension
Højeste førtidspension Erhvervsevnen er ubetydelig på grund af fysisk eller psykisk invaliditet 18-59 § 14, stk. 1
Mellemste førtidspension Erhvervsevnen nedsat med omkring 2/3 på grund af fysisk eller psykisk invaliditet 18-59 § 14, stk. 2, nr. 1
Erhvervsevnen ubetydelig i ethvert erhverv på grund af fysisk eller psykisk invaliditet 60-64 § 14, stk. 2, nr. 2
Almindelig førtidspension Erhvervsevnen nedsat med mindst halvdelen på grund af fysisk eller psykisk invaliditet 18-64 § 14, stk. 3, nr. 1
Erhvervsevnen nedsat med mindst halvdelen, uden at nedsættelsen alene skyldes helbredsmæssige forhold og
Varigt behov for forsørgelse
18-64 § 14, stk. 3, nr. 2
Sociale og helbredsmæssige forhold, herunder sociale forhold alene, taler for det, og
50-64 § 14, stk. 3, nr. 3
Bistandstillæg Behov for personlig bistand på grund af invaliditet, blindhed eller stærk svagsynethed 18-64 § 16, stk. 1
Plejetillæg Behov for vedvarende pleje eller tilsyn 18-64 § 16, stk. 2
Invaliditetsydelse De helbredsmæssige betingelser for højeste eller mellemste førtidspension er opfyldt, men erhvervsindtægt udelukker disse ydelser, eller alvorlig høreskade, der medfører svære kontaktvanskeligheder 18-64 § 18
Skema 1. Betingelserne for at få de forskellige former for pension, der særligt afhænger af alder og størrelsen af nedsættelse af erhvervsevnen. Når borgeren er 60 år, kræves det for at få mellemste førtidspension, at betingelserne for at få højeste førtidspension er opfyldt. Ved almindelig førtidspension er der muligheder for at få pension, uden at erhvervsevnen alene er nedsat som følge af helbredsmæssig invaliditet. Bistandstillæg og plejetillæg kan ydes sammen med en førtidspension.
Den 1. januar 2003 træder pensionsreformen i kraft. Herefter vil betingelserne for at få førtidspension blive ændret, ligesom antallet af pensionstyper vil blive reduceret.
Oplysningsgrundlag
Når der er søgt eller tilkendt førtidspension, indhentes akterne fra pensionssagen til behandlingen af arbejdsskadesagen.
Pensionstilkendelsen sker på grundlag af en samlet vurdering af de helbredsmæssige og sociale forhold (§§ 14 og 15 i lov om social pension).
I modsætning hertil ydes der efter arbejdsskadelovgivningen kun erstatning for følgerne af arbejdsskaden. Et påvist tab af erhvervsevne anses dog omvendt for at være en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod. Se afsnit 2.6. herom.
Arbejdsskadestyrelsens afgørelse træffes således efter andre regler end afgørelsen om førtidspension, men hvis der ikke er andre forhold end arbejdsskaden, der begrunder førtidspensionen, har pensionsafgørelsen naturligvis stor betydning for afgørelsen om erhvervsevnetab i arbejdsskadesagen.
Arbejdsskadestyrelsen skal vurdere, om arbejdsskaden i sig selv ville kunne føre til et erhvervsevnetab, svarende til den tilkendte førtidspension. Ved vurderingen lægger Arbejdsskadestyrelsen stor vægt på oplysningerne i pensionsakterne og begrundelsen for den tilkendte førtidspension. Arbejdsskadestyrelsen er ikke bundet af pensionsmyndighedernes vurdering af borgerens nedsættelse af erhvervsevnen.
Arbejdsskadestyrelsens vurdering foregår i 2 trin:
Dels en vurdering af borgerens samlede tab af erhvervsevne
Dels en vurdering af, hvor stor en del af det samlede erhvervsevnetab der har andre årsager end arbejdsskaden.
Ved trin 1 foretager Arbejdsskadestyrelsen en vurdering af borgerens samlede erhvervsevnetab, herunder både den del, der skyldes arbejdsskaden, og den del, der eventuelt skyldes andre forhold. Dette munder ud i en procent.
Ved trin 2 skal Arbejdsskadestyrelsen vurdere, om en del af det samlede erhvervsevnetab med overvejende sandsynlighed skyldes andet end arbejdsskaden. Den del af det samlede erhvervsevnetab, der ikke skyldes arbejdsskaden, fastsættes herefter til en brøk.
Der kan ske fradrag i erstatningen, hvis evnen til at tjene penge ved arbejde er forringet, både på grund af arbejdsskaden og på grund af andre sygdomme eller forhold, som eksisterede forud for arbejdsskaden eller ville vise sig arbejdshindrende, uanset om arbejdsskaden var sket eller ej.
Det vil typisk føre til fradrag, hvis det er klart, at pensionen er tilkendt på grund af arbejdsskadens følger og andre betydelige helbredsmæssige forhold. Det bliver herefter op til en konkret vurdering af fastslå, med hvilken brøk arbejdsskaden har medvirket til arbejdsophøret og overgangen til førtidspension.
Eksempel 57: Der er tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, hvor erhvervsevnen som udgangspunkt er nedsat med mindst halvdelen. På den baggrund vurderer Arbejdsskadestyrelsen, at det samlede tab af erhvervsevne er 50 procent. Da borgeren før arbejdsulykken var gået ned i tid på grund af en privat skade, har Arbejdsskadestyrelsen konkret vurderet, at halvdelen af det samlede erhvervsevnetab har andre årsager end arbejdsskaden. Erstatningen for tab af erhvervsevne fastsættes derfor til 25 procent.
Efter lov om social pension sker vurderingen alene ud fra brøker - "mindst halvdelen", "omkring 2/3" og "erhvervsevnen er ubetydelig". Arbejdsskadestyrelsen skal derimod foretage en mere præcis vurdering af det samlede erhvervsevnetab. Når pensionsmyndighederne har vurderet, at borgerens erhvervsevne er nedsat med mindst halvdelen, men ikke med omkring 2/3, og tilkender en forhøjet almindelig førtidspension, betyder det, at det samlede erhvervsevnetab kan ligge omkring 50-60 procent. Arbejdsskadestyrelsen foretager i den forbindelse en konkret vurdering af det samlede erhvervsevnetab.
De generelle retningslinier for Arbejdsskadestyrelsens vurdering af det samlede erhvervsevnetab fremgår af skema 2.
Pensionsgrad Samlet erhvervsevnetab
Højeste førtidspension 85-100
Mellemste førtidspension - alder 60-64 85-100
Mellemste førtidspension 65-80
Forhøjet almindelige førtidspension 50-60
Skema 2. Udgangspunkter for vurderingen af det samlede erhvervsevnetab. Hvis eksempelvis borgeren har fået tilkendt højeste førtidspension, bliver det samlede erhvervsevnetab fastsat til 85 eller 100 procent efter en konkret vurdering. Dette er dog kun et udgangspunkt, der kan fraviges, hvis konkrete omstændigheder taler herfor (eksempelvis en højesteretsdom trykt i UfR 1994.829H, hvor borgeren modtog højeste førtidspension og fik tilkendt et erhvervsevnetab på 75 procent).
I vurderingen af det samlede erhvervsevnetab indgår blandt andet oplysningerne om arbejdsskadens følger, herunder de skånebehov og den funktionsindskrænkning, som arbejdsskaden har medført for borgeren.
Eksempel 58: En 54-årig pædagog fik svære følger efter en bilulykke med en piskesmældslæsion og fik tilkendt 15 procent i godtgørelse for varigt mén, svarende til følger efter forvridning i halsrygsøjlen med konstante svære symptomer og ledsaget af de symptomer, der kan opstå efter en hjernerystelse. Arbejdsprøvning og revalidering var forsøgt, men opgivet, da borgeren havde svært ved at koncentrere sig og vanskeligheder ved at arbejde i længere tid ad gangen. Kommunen har tilkendt forhøjet almindelig førtidspension. Efter Arbejdsskadestyrelsens vurdering har borgeren et moderat skånebehov over for sit tidligere arbejde og i forhold til andre lignende jobs, som hun formentlig end ikke vil kunne klare på halv tid. Det samlede erhvervsevnetab vurderes herefter til 60 procent. Da der ikke er andre årsager til pensionen end arbejdsskaden, fastsættes erstatningen for tab af erhvervsevne som følge af arbejdsskaden til 60 procent. (Se også eksempel 4)
Méngraden i sig selv er ikke afgørende for fastsættelsen af erhvervsevnetabsprocenten ved sager, hvor borgeren har fået tilkendt førtidspension. Se kapitel 2.
Tilkendelse af førtidspension tyder sædvanligvis på, at den sociale situation er afklaret. Derfor vil Arbejdsskadestyrelsen normalt træffe endelig afgørelse i sagen.
Hvis førtidspensionen er tilkendt med tilføjelse om, at afgørelsen skal tages op til fornyet overvejelse, eller er borgeren kun indstillet til pension, vil Arbejdsskadestyrelsen ofte træffe en midlertidig afgørelse og tilkende en løbende erstatning for tab af erhvervsevne (§ 31, stk. 4). Der vil samtidig blive fastsat en dato for revision med henblik på at følge sagen.
Mulighederne for genoptagelse
Arbejdsskadestyrelsen genoptager spørgsmålet om erhvervsevnetab, hvis der er sket væsentlige ændringer af de helbredsmæssige eller sociale forhold. Typisk vil en forhøjelse fra en pension til en højere pension føre til genoptagelse af sagen om erhvervsevnetab. Se afsnit 2.12.
Erstatning for erhvervsevnetab løber som udgangspunkt fra afgørelsestidspunktet (se afsnit 2.4.), men i sager, hvor der er tilkendt pension, vil erstatningen normalt enten løbe fra sygedagpengenes ophør eller fra tidspunktet for pensionstilkendelsen - som regel fra sidstnævnte tidspunkt, dog tidligst fra anmeldelsen eller anmodning om genoptagelse.
Hvis en løbende erstatning forhøjes som følge af, at pensionen er blevet forhøjet, har forhøjelsen normalt virkning fra tidspunktet for forhøjelse af pensionen. Hvis sagen er genoptaget på borgerens foranledning, sker forhøjelsen dog tidligst fra anmodningen om genoptagelse.
Hvis erstatningen nedsættes, sker ændringen fra den førstkommende måned efter Arbejdsskadestyrelsens nye afgørelse.
Er der tale om en tjenestemand, løber erstatningen ofte fra tilkendelsen af tjenestemandspensionen.
Hvis der er begået fejl fra Arbejdsskadestyrelsens side, vil genoprettelsen af den oprindelige, utilstrækkelige afgørelse efter almindelige forvaltningsretlige principper ofte betyde, at der tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra et tidligere tidspunkt end anmodningen om genoptagelse, eksempelvis fra tidspunktet for tilkendelse af en førtidspension. Se afsnit 2.13.
Hvis der tilkendes eller indstilles til førtidspension alene på grundlag af følgerne efter arbejdsskaden, det vil sige, at der ikke foreligger oplysninger om andre helbredsmæssige eller sociale forhold, er der formodning for, at erstatningen for tab af erhvervsevne skal fastsættes til det samlede erhvervsevnetab.
Eksempel 59: En 53-årig renovationsarbejder blev påkørt af en lastbil og beskadigede den ene fod. Det varige mén blev fastsat til 18 procent på grund af stift fodled, smerter og føleforstyrrelser. Han forsøgte at blive revalideret til tømrer og til arbejde på fabrik, men ophørte, da arbejdet kun kunne klares i meget nedsat tempo. Derefter fik han tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen på mindst halvdelen. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 50 procent. Arbejdsskaden var eneste årsag til pensionstilkendelsen, og borgeren havde et betydeligt skånebehov i forhold til gående og stående arbejde.
Eksempel 60: En 51-årig malersvend fik en opløsningsmiddelforgiftning. Det varige mén blev fastsat til 35 procent på grund af en demenstilstand. Revalidering måtte opgives, da han havde indlæringsproblemer. Der blev tilkendt mellemste førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen med omkring 2/3, udelukkende på grund af den arbejdsbetingede hjerneskade. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 65 procent. Der var ikke andre årsager til arbejdsophøret og overgangen til pension.
Eksempel 61: En 53-årig arbejdsmand fik asbestose. Godtgørelse for det varige mén blev skønsmæssigt fastsat til 40 procent som følge af moderat begrænsning af den fysiske aktivitet, hvor symptomerne fremkom også ved aktivitet. Han måtte ophøre med sit arbejde, som var fysisk belastende, og fik tilkendt højeste førtidspension, da hans erhvervsevne var ubetydelig i ethvert erhverv. Arbejdsskaden var eneste årsag til pensionstilkendelsen. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 85 procent. Der blev lagt vægt på, at borgeren havde en alvorlig funktionsindskrænkning, at borgeren havde en høj alder, og at borgeren kun havde en beskeden resterhvervsevne tilbage.
Eksempel 62: En 34-årig pædagog havde pådraget sig lumbago. Det varige mén blev fastsat til 5 procent for daglige smerter. Hun fik tilkendt førtidspension alene på grund af lumbago. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 25 procent, da arbejdsskadens følger efter beskrivelsen i speciallægeerklæringen ikke kunne begrunde et erhvervsevnetab på mere end 25 procent. Rygskaden kunne således kun anses for at give et mindre skånebehov i forhold til borgerens arbejde som pædagog.
8.2.3.1. Sociale forhold
Som det fremgår af skema 1 ovenfor, kan sociale forhold også få betydning ved vurderingen af pensionen (§ 14, stk. 3, nr. 2 og 3 i lov om social pension).
Hvis der tilkendes en pension, der er begrundet helt eller delvist i sociale forhold, må der foretages en skønsmæssig fastsættelse af erhvervsevnetabet, der tager udgangspunkt i arbejdsskadens konkrete følger.
Ifølge arbejdsskadelovgivningen skal der således tages hensyn til borgerens evner, uddannelse, alder og muligheder for erhvervsmæssig omskoling og optræning (§ 32, stk. 2).
Eksempel 63: En 39-årig, retarderet mand har boet hjemme og er blevet forsørget af forældrene og har ikke haft større tilknytning til arbejdsmarkedet. Han beskadiger knæet, da han arbejder for den lokale kiosk 10 timer ugentligt. Godtgørelse for varigt mén fastsættes til 10 procent for knæ med bøjeevne nedsat til 10 grader. Han ophører med arbejde i kiosken og får tilkendt en kombineret helbredsmæssig og social almindelig førtidspension (§ 14, stk. 3, nr. 2 i lov om social pension). Kommunen har blandt andet lagt vægt på, at borgeren nu er flyttet hjemmefra og derfor har fået et varigt forsørgelsesgrundlag. Erhvervsevnetabet fastsættes skønsmæssigt til 25 procent, da knæskaden har haft en vis betydning for tilkendelsen af førtidspension. Knæskaden kan dog ikke anses for at forhindre borgeren i et vist omfang at fortsætte arbejdet i kiosken, hvor borgeren i vidt omfang har forsøgt at udnytte sin erhvervsevne før skaden.
Eksempel 64: En 51-årig kvinde har gået hjemme og har i det væsentlige været forsørget af sin ægtefælle. Hun beskadiger venstre pegefinger i forbindelse med sit arbejde som hjemmesyerske. Godtgørelse for varigt mén blev fastsat til 10 procent for tab af pegefingerens yder- og midterstykke. Kommunen tilkender hende almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen på mindst halvdelen, alene på grund af sociale forhold (§ 14, stk. 3, nr. 3 i lov om social pension). Der er lagt vægt på, at borgeren, der er over 50 år, har fået et varigt forsørgelsesbehov som følge af høj alder og manglende erhvervserfaring, kombineret med, at borgeren netop har mistet sin ægtefælle, der i det væsentlige forsørgede hende. Arbejdsskadestyrelsen giver afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, da arbejdsskaden ikke forhindrer hende i at fortsætte sit arbejde som hjemmesyerske. Det er hovedsagelig ægtefællens død, der har medført forsørgelsesbehovet, hvilket ikke er relevant i forhold til fastsættelse af erhvervsevnetab efter arbejdsskadelovgivningen.
Hvis der tilkendes eller indstilles til førtidspension af flere årsager, herunder følgerne af arbejdsskaden, fastsætter Arbejdsskadestyrelsen erhvervsevnetabet efter et konkret skøn over de følger, som arbejdsskaden har for arbejdsevnen.
Det vil fremgå af afgørelsen, hvor stor en del af det samlede erhvervsevnetab, Arbejdsskadestyrelsen mener kan tilskrives arbejdsskaden, ligesom Arbejdsskadestyrelsen vil begrunde denne skønsmæssige vurdering. Denne vurdering vil som regel være angivet med en brøk, for eksempel 1/4, 1/3, 1/2, 2/3 eller 3/4.
Andre årsager til pensionstilkendelsen kan være sygdomr, der er opstået uafhængigt af arbejdet, herunder medfødte sygdomr, der har påvirket erhvervsevnen.
Eksempel 65: En trykkeriarbejder pådrog sig en arbejdsbetinget opløsningsmiddelforgiftning. Arbejdsskadestyrelsen fastsatte en godtgørelse for varigt mén til 35 procent, svarende til let til middelsvær demens. Borgeren havde desuden en alvorlig rygsygdom, der ikke skyldtes arbejdet, og som havde medført, at borgeren var gået ned i arbejdstid. Han fik tilkendt mellemste førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen med omkring 2/3, dels på grund af hjerneskaden, dels på grund af rygsygdomn. De to sygdomr var indgået med samme vægt ved pensionstilkendelsen. Arbejdsskadestyrelsen vurderede den samlede erstatning for tab af erhvervsevne til 65 procent. Erstatningen for tab af erhvervsevne blev herefter fastsat til 35 procent, da Arbejdsskadestyrelsen vurderede, at hjerneskaden begrundede omkring halvdelen af pensionstilkendelsen. Rygsygdomn havde således en væsentlig andel i borgerens arbejdsophør og overgang til førtidspension.
Eksempel 66: En jord- og betonarbejder pådrog sig en arbejdsbetinget vibrationssygdom i form af hvide fingre. Det varige mén blev fastsat til 15 procent, da der var hyppige anfald af hvide fingre. Borgeren fik tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen på mindst halvdelen, dels på grund af vibrationssygdomn, dels på grund af en kronisk bronkitis, der ikke var arbejdsbetinget. Det samlede erhvervsevnetab blev vurderet til 50 procent. Erstatningen for tab af erhvervsevne blev herefter fastsat til 25 procent, da Arbejdsskadestyrelsen vurderede, at vibrationssygdomn begrundede omkring halvdelen af den tilkendte pension.
Eksempel 67: En 54-årig arbejdsmand kom ved et fald til skade med det ene knæ. Der var også en forudbestående sygdom i knæet, der havde givet borgeren gener, men som ikke havde ført til sygemeldinger. Det varige mén blev fastsat til 20 procent, svarende til 3/4 af det samlede mén på 25 procent for et stift knæ. Borgeren fik tilkendt mellemste førtidspension, svarende til, at erhvervsevnen var nedsat med 2/3. Det samlede erhvervsevnetab blev vurderet til 65 procent og erstatningen for tab af erhvervsevne herefter fastsat til 65 procent. Den forudbestående knæskade havde således ikke påvirket borgerens erhvervsevne, hvorfor der ikke var grundlag for at trække fra i erstatningen for tab af erhvervsevne.
Eksempel 68: En 55-årig lastbilchauffør fik en genstand ned over det ene knæ. Det varige mén blev fastsat til 5 procent på grund af smerter og nedsat bevægelighed i knæleddet. Der var forudbestående slidgigt i knæet, som havde givet ham symptomer og sygemeldinger. Han fik mellemste førtidspension, svarende til, at erhvervsevnen var nedsat med 2/3, på grund af en svær hjertesygdom og en moderat rygsygdom samt knægener. Erhvervsevnetabet blev fastsat til mindre end 15 procent, da arbejdsskadens følger ikke havde nogen særlig betydning for arbejdets ophør og overgang til førtidspension.
Eksempel 69: En 58-årig hjemmehjælper pådrog sig lændesmerter efter to forløftningsskader. Det varige mén blev fastsat til 10 procent for lette daglige smerter med let bevægeindskrænkning. Et par år efter sidste skade fik hun tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen med mindst halvdelen på grund af rygsygdomn, åreforkalkning og slidgigt i knæ og hofter. Hun havde allerede forud for de to skader haft ryggener. Det samlede erhvervsevnetab blev vurderet til 50 procent. Erhvervsevnetabet blev herefter fastsat til 15 procent, da følgerne af arbejdsskaderne blev vurderet til omkring 1/3 af det samlede erhvervsevnetab.
Hvis arbejdsskaden sker under deltidsarbejde som førtidspensionist, skal der ved udmålingen af tab af erhvervsevne tages hensyn til, hvad de konkrete følger af arbejdsskaden er. Hvis borgeren mister hele sin resterhvervsevne, vil erhvervsevnetabet være 100 procent. Det vil sige, at hele resterhvervsevnen vil være bortfaldet. Erstatningen fastsættes i forhold til indtægten ved deltidsarbejdet.
Kommunen giver tilbud om skånejob med løntilskud til personer, der får førtidspension efter lov om social pension, når de pågældende ikke er i stand til at fastholde eller opnå beskæftigelse på nedsat tid på normale vilkår på arbejdsmarkedet (§ 75 i lov om aktiv socialpolitik).
Arbejdsgiveren betaler lønnen, og kommunen giver arbejdsgiveren tilskud til lønnen. Tilskuddet er på halvdelen af den løn, som arbejdsgiveren betaler, dog højst 1/6 af den mindste overenskomstmæssige timeløn på det aktuelle ansættelsesområde eller af den løn, som sædvanligvis gælder for tilsvarende arbejde, med tillæg af udgifter til arbejdsgiverbidrag til ATP og eventuelle andre arbejdsgiverbidrag.
Løn og øvrige arbejdsvilkår, herunder arbejdstiden, fastsættes ved aftale mellem arbejdsgiveren og den ansatte. Det skal ske i samarbejde med de faglige organisationer.
Arbejdsskadestyrelsens praksis
Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erhvervsevnetabet ved at sammenligne den løn, borgeren fik i skånejobbet året før arbejdsskaden, med den løn, han kan få i et skånejob efter arbejdsskaden. Har borgeren ingen mulighed for at få et skånejob igen på grund af arbejdsskaden, har han 100 procent erhvervsevnetab set i forhold til sit skånejob. Årslønnen, som skal ligge til grund for beregningen af erstatningen, er den samlede arbejdsfortjeneste i skånejobbet i året før arbejdsskadens indtræden.
Folkepension udbetales til personer, der er fyldt 65 år, når betingelserne i øvrigt er opfyldt (§ 12 i lov om social pension). Hvis borgeren ikke er fyldt 60 år den 1. juli 1999 er betingelsen at personen er 67 år.
Kommunalbestyrelsen sender en meddelelse til alle personer, der nærmer sig 65 år om deres ret til folkepension. Det er herefter op til personen selv at søge folkepension. Personer, der i forvejen modtager førtidspension eller invaliditetsydelse overgår uden ansøgning til folkepension.
Når Arbejdsskadestyrelsen træffer afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, kan der være tale om forskellige situationer:
Borgeren er gået på folkepension efter arbejdsskaden. Arbejdsskaden har større eller mindre betydning for, at borgeren har søgt folkepension. Skaden kan eventuelt være "dråben", der medfører, at borgeren vælger at søge folkepension.
Borgeren er gået på folkepension efter arbejdsskaden. Det er sket efter eget ønske og har ikke forbindelse med arbejdsskaden, og følgerne af skaden er ubetydelige.
Borgeren er gået på folkepension, før arbejdsskaden indtræder. Det vil sige, at skaden er sket under den beskæftigelse, som folkepensionisten udfører for at supplere folkepensionen med en beskeden arbejdsindtægt.
Borgeren er gået på folkepension, før arbejdsskaden konstateres. Det kan være tilfældet ved en erhvervssygdom, der først anmeldes efter arbejdsophøret. Det kan være, at borgeren på grund af alder ikke er berettiget til førtidspension, men i stedet har søgt og fået folkepension.
De forskellige situationer kan ikke behandles ens. Der skal i hver enkelt situation træffes en afgørelse, der afspejler arbejdsskadens reelle følger og sammenhængen med beslutningen om at gå på folkepension.
Ved vurderingen tages der blandt andet udgangspunkt i borgerens tidligere erhverv og indtægt, skadens art og omfang, herunder en vurdering af det skånebehov, arbejdsskaden har medført. Er skånebehovet snævert og begrænset til visse erhverv (eksempelvis allergi over for mel hos en bager), taler det imod at tilkende en erstatning for tab af erhvervsevne.
Det må dog erindres, at folkepension ikke tilkendes af en myndighed efter en vurdering af den sociale og helbredsmæssige situation. Det er ikke en betingelse for at få folkepension, at borgeren står til rådighed for arbejdsmarkedet eller at borgeren skal have nedsat erhvervsevne. Der må derfor stilles store krav til beviset for årsagssammenhæng mellem arbejdsskaden og arbejdsophøret og for, at arbejdsskaden har medført et erhvervsevnetab.
Som udgangspunkt er kravene til at få folkepension, at man er dansk statsborger, og at man skal have boet i Danmark i mindst tre år. De tre år skal ligge i perioden, fra man er fyldt 15 år, og til man er 65. For at få fuld folkepension skal man dog have boet i Danmark i mindst 40 år. De 40 år skal også ligge i perioden, fra man er fyldt 15 år, og til man er 65. Har man boet i Danmark i kortere tid, vil man få nedsat pensionsbeløbet. I visse tilfælde kan der ses bort fra kravet om bopæl i Danmark.
Overgangen til folkepension indikerer ikke, at der er et erhvervsevnetab, men udelukker på den anden side heller ikke, at arbejdsophøret og overgangen til folkepension kan anses for at være udtryk for en nedsættelse af borgerens evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde.
Til brug for sagerne vil Arbejdsskadestyrelsen typisk indhente oplysninger fra borgeren selv og eventuelt fra den seneste arbejdsgiver med henblik på at belyse årsagerne til, at borgeren er gået på folkepension, og arbejdsskadens indflydelse på beslutningen.
Ad 1. Folkepension som følge af skaden
Arbejdsskadestyrelsen vurderer, i hvilket omfang arbejdsophøret og overgangen til folkepension skyldes arbejdsskaden, og i hvilket omfang arbejdsskaden vedligeholder arbejdsophøret, det vil sige, om erhvervsevnen er nedsat på grund af arbejdsskaden.
I modsætning til efterløn, er der ved folkepension ikke et krav om at borgeren som udgangspunkt skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet. Borgeren kan således få folkepension både med en fuld erhvervsevne og helt uden en erhvervsevne.
Eksempel 69a: En 65-årig, ufaglært fabriksarbejder beskadiger ryggen og venstre ben betydeligt og får 40 procent i godtgørelse for varigt mén for smerter og betydelig bevægeindskrænkning. Han havde regnet med at arbejde indtil han blev 69 år. Kort efter ulykken går han på folkepension. Efter Arbejdsskadestyrelsens vurdering har han et betydeligt skånebehov i forhold til sit tidligere arbejde og andet fysisk belastende arbejde. Han vil næppe have kunnet vende tilbage til arbejdet på normale vilkår uden store skånehensyn. Arbejdsskadestyrelsen ville tilkende 65 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Arbejdsskaden er således hovedårsagen til arbejdsophøret og overgangen til folkepension. Årslønnen fastsættes til 270.000 kr. med udgangspunkt i hans indtægt som fabriksarbejder. Han vil få et engangsbeløb på 4 gange den årlige erstatning (se afsnit 2.5.).
Eksempel 69b: En 65-årig trykkeriarbejder pådrager sig allergi over for trykfarve. Arbejdsskadestyrelsen tilkender en godtgørelse for varigt mén på 8 procent for jævnlige udbrud af håndeksem med lette kroniske forandringer. Trykkeriarbejderen må på grund af eksemet ophøre med arbejdet som trykkeriarbejder og går derefter på folkepension. Når han ikke er udsat for trykfarve, er der kun lette gener. Vi ville fastsætte erhvervsevnetabet til 15 procent, da allergien har betydet, at trykkeriarbejderen har måttet forlade sit erhverv. Imidlertid forhindrer allergien ham ikke i at påtage sig andet arbejde, hvorfor arbejdsskaden kun i begrænset omfang har medvirket til arbejdsophøret og overgangen til folkepension. Årslønnen fastsættes til 280.000 kr. årligt med udgangspunkt i hans indtægt som fabriksarbejder.
Ad 2. Folkepension efter skaden efter eget valg
Fremgår det klart af sagens oplysninger, at borgeren har forladt arbejdsmarkedet efter eget ønske og ikke som følge af arbejdsskaden, er der ikke tale om et tab af erhvervsevne. Tilsvarende gælder, hvis arbejdsskadens følger er beskedne og ikke kan forhindre borgeren i at varetage et arbejde med tilsvarende løn. Da må det ligeledes antages, at borgerens overgang til folkepension ikke kan henføres til arbejdsskaden.
Eksempel 69c: En 65-årig kontorassistent brækker benet ved et fald. Der er ingen varige følger af arbejdsskaden, hvorfor vi giver afslag på godtgørelse for varigt mén. Efter arbejdsskaden går hun på folkepension. Da arbejdsskaden ikke kan anses for at have haft indflydelse på arbejdsophøret og overgangen til folkepension ville vi give vi afslag på erstatning for tab af erhvervsevne.
Ad 3. Skade under bibeskæftigelse som folkepensionist
Hvis borgeren supplerer sin folkepension med erhvervsarbejde, kan der blive tale om at fastsætte en erstatning for tab af erhvervsevne.
Erstatningen fastsættes, så den svarer til følgerne af arbejdsskaden, set i forhold til mulighederne for fortsat at have et erhvervsarbejde ved siden af folkepensionen.
Se i øvrigt afsnit 2.5. om løbende erstatninger tilkendt efter at tilskadekomne er fyldt 65 år.
Eksempel 70: En folkepensionist mistede højre tommelfinger i sin beskæftigelse som gartner, hvor han tjente 25.000 kr. årligt. Arbejdsskadestyrelsen fastsatte det varige mén til 25 procent. Han ophørte efter skaden helt med erhvervsarbejde. Erhvervsevnetabet bliver fastsat til 50 procent i forhold til hans beskæftigelse som gartner, fordi følgerne af arbejdsskaden efter Arbejdsskadestyrelsens opfattelse forringer hans muligheder for at fortsætte i dette erhverv betydeligt.
Ad 4. Erhvervssygdom som eventuel årsag til folkepension
En borger er gået på folkepension. På et senere tidspunkt konstateres det, at han lider af en sygdom, der skyldes hans tidligere arbejde. I denne situation skal det vurderes, om arbejdsskaden var den egentlige årsag til arbejdsophøret, og om arbejdsskaden har nedsat tilskadekomnes erhvervsevne. For at dokumentere et tab af erhvervsevne må det normalt kræves sandsynliggjort, at tilskadekomne ville have arbejdet efter pensionsalderen, hvis denne ikke havde fået en erhvervssygdom.
Eksempel 70a: En 76-årig, der var gået på folkepension som 67-årig, får konstateret lungekræft. Enhver fysisk aktivitet udløser symptomer, der også er til stede i hvile. Det må ventes, at borgeren snarligt vil afgå ved døden som følge af den alvorlige lungesygdom. Han har pådraget sig sygdommen ved udsættelse for asbest i sit tidligere arbejde. Symptomerne på sygdommen er først blevet erhvervshæmmende efter overgang til folkepensionen. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 100 procent. Arbejdsskadestyrelsen ville fastsætte erstatningen for tab af erhvervsevne til under 15 procent, da folkepensionisten ikke havde symptomer på sygdommen, da han som 67-årig gik på folkepension.
Eksempel 70b: Samme situation som i eksempel 70a, men folkepensionisten havde ved overgang til folkepensionen moderate gener fra lungesygdommen, der langsomt bliver værre med årene. Han havde oprindeligt tænkt sig at arbejde indtil han blev 70 år. Arbejdsskadestyrelsen ville tilkende 50 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, da den arbejdsbetingede lungesygdom ved overgangen til folkepension har nedsat hans erhvervsevne i moderat omfang. Årslønnen fastsættes skønsmæssigt til 250.000 kr. i forhold til hans indtægt i det tidligere erhverv. Han vil få et engangsbeløb på 2 gange den årlige erstatning (se afsnit 2.5.).
8.4. Borgeren får delpension
Borgeren er gået på delpension, når afgørelsen om erhvervsevnetab træffes. Ved delpension forstås, at borgeren er gået ned i arbejdstid, og han modtager pension for de timer, han er gået ned i tid (lov om delpension).
Der er 2 mulige situationer:
Arbejdsskaden sker, mens borgeren arbejder på fuld tid. Borgeren vælger på grund af arbejdsskaden at gå på delpension
Arbejdsskaden sker i borgerens deltidsbeskæftigelse, det vil sige efter borgeren er gået på delpension
Arbejdsskadestyrelsen vurderer erhvervsevnen så konkret og individuelt som muligt, når det gælder en person, der kun delvist skal vende tilbage til arbejdsmarkedet.
Erstatningen for tab af erhvervsevne fastsættes i forhold til årsagssammenhængen mellem arbejdsskaden og overgangen til delpension, henholdsvis i forhold til borgerens mulighed for at få deltidserhvervsarbejde.
Der skal i situation 1 tages hensyn til, at borgeren mister muligheden for at fortsætte i arbejde på fuld tid. Hvis der er et reelt løntab på 15 procent eller derover, som skyldes arbejdsskaden, erstattes det. Erstatningen fastsættes i forhold til indtægten ved fuldtidsbeskæftigelse.
I situation 2 skal der tages hensyn til, hvad de konkrete følger af arbejdsskaden er, for eksempel om borgeren helt forlader arbejdsmarkedet.
Erstatningen fastsættes i overensstemmelse med arbejdsskadens konkrete følger og fastsættes i forhold til indtægten ved deltidsarbejdet.
Efter praksis tilkender vi i visse tilfælde en mindre erstatning for tab af erhvervsevne i form af en "slået ud"-erstatning, når arbejdsskaden kun er delvis årsag til borgerens arbejdsophør. Det kan eksempelvis være, når borgeren lider af andre sygdomme end arbejdsskaden. Arbejdsskadens følger vil i sådanne situationer ofte være så begrænsede, at de alene ikke kan begrunde et arbejdsophør. På grund af de andre sygdomme kan arbejdsskaden imidlertid forhindre borgeren i at genoptage sit tidligere arbejde, og borgeren må derfor søge om pension eller delpension eller overgå til efterløn. En "slået ud"-erstatning forudsætter, at arbejdsskaden har været den udløsende faktor for arbejdsophøret.
Eksempel 71: En 45-årig mand blev i 1985 udsat for en privat rygskade ved et trafikuheld og blev i 1997 udsat for en arbejdsskade. På trods af betydelige vanskeligheder havde han genoptaget arbejdet som lærer efter den første skade, hvor han havde fået 35 procent i mén og 60 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Senere i 1997 måtte han opgive at arbejde og fik i 1999 tilkendt mellemste førtidspension. Han fik tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Arbejdsskaden havde således "slået ham ud" af arbejdsmarkedet, men det var den første private skade, der var hovedårsagen til arbejdsophøret og førtidspensionen.
Betingelser for at få fleksydelse
For at kunne overgå til fleksydelse skal man være i et fleksjob, være bedømt egnet til et fleksjob eller modtage ledighedsydelse. Man skal være fyldt 60 år, ligesom en række andre betingelser skal være opfyldt. Ydelsen ophører, når man fylder 65 år (lov om fleksydelse).
Fleksydelsen træder i stedet for den tidligere seniorydelse og giver mulighed for, at man kan trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet uden at stå fuldt ud til rådighed for arbejdsmarkedet. Ordningen, der trådte i kraft den 1. juli 2001, kan sammenlignes med efterlønsordningen, der også er en frivillig tilbagetrækningsordning, og har blandt andet til formål at gøre fleksjob mere attraktive.
Fleksydelsen svarer til 91 procent af det højeste beløb af syge- eller barselsdagpenge (i 2001 svarer det til cirka 138.000 kr. årligt). Beløbet nedsættes, hvis man har erhvervsarbejde ved siden af. Man kan have erhvervsarbejde uden begrænsning. Det er Fleksydelseskontoret, der administrerer ordningen (www.fleksydelse.dk).
Praksis for erhvervsevnetab ved fleksydelse
Da ordningen ligner efterlønsordningen, vil Arbejdsskadestyrelsen i vidt omfang behandle en sag på samme måde som beskrevet i afsnit 8.1. En væsentlig forskel er dog, at det ved fleksydelse ikke kræves, at man står fuldt ud til rådighed, hvilket er udgangspunktet ved efterløn. Tværtimod er man visiteret til et fleksjob, der forudsætter, at man ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet. Dette giver således en vis formodning om, at erhvervsevnen er nedsat. På den anden side har kommunen vurderet, at man kan klare et fleksjob og derfor ikke er berettiget til førtidspension.
Eksempel 71a: En 58-årig bygningsarbejder beskadiger ved en arbejdsulykke sin højre underarm. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter godtgørelsen for varigt mén til 20 procent for sværere følger efter brud på underarmen. Bygningsarbejderen bliver herefter tilbudt et fleksjob. I den forbindelse tilkender Arbejdsskadestyrelsen ham en erstatning for erhvervsevnetab på 30 procent, svarende til forskellen mellem hans tidligere løn og den samlede indtægt i fleksjobbet (se afsnit 3.6.). Det viser sig dog, at han har svært ved at klare fleksjobbet og i flere perioder bliver sygemeldt på grund af gener fra underarmen. Da han bliver 60 år, ønsker han at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet og får i den forbindelse bevilget fleksydelse.
Arbejdsskadestyrelsen forhøjer herefter erstatningen for erhvervsevnetab skønsmæssigt til 40 procent. Det betydelige skånebehov har vist sig at gøre det vanskeligt at varetage selv et fleksjob uden større armbelastninger.
Skaden sker under bibeskæftigelse, for eksempel som aftenskolelærer eller som halvprofessionel fodboldspiller.
Arbejdsskaden kan efter omstændighederne hindre borgeren i midlertidigt eller varigt at fortsætte sin bibeskæftigelse. I særligt alvorlige situationer kan skaden også hindre borgeren i midlertidigt eller varigt at varetage sin hovedbeskæftigelse.
Skadens faktiske betydning for borgerens indtjeningsevne eller erhvervsmuligheder lægges til grund ved afgørelsen om erhvervsevnetabet.
Når erstatningen fastsættes, tager vi hensyn til, om bibeskæftigelsen er af varig eller tidsbegrænset art.
Er der tale om en varig bibeskæftigelse, fastsættes erstatningen på sædvanlig vis. Erstatningen kan gives både som løbende ydelse og som kapitalbeløb.
Er der tale om tidsbegrænset bibeskæftigelse, er erstatningen også tidsbegrænset, med mindre skaden også påvirker hovedbeskæftigelsen. Arbejdsskadestyrelsen vil derfor normalt udbetale erstatningen som en løbende ydelse, selvom nedsættelsen er under 50 procent.
Eksempel 72: En 30-årig halvprofessionel fodboldspiller måtte opgive sin fodboldkarriere, hvor han tjente omkring 50.000 kr. årligt. Han bevarede sin hovedbeskæftigelse, hvor han tjente 200.000 kr. årligt. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 20 procent, fordi Arbejdsskadestyrelsen lagde den samlede indtjening på 250.000 kr. til grund og beregnede indtægtsnedgangen på 50.000 kr. i forhold til den samlede indtjening. Erstatningen blev tidsbegrænset til 5 år, svarende til den periode, hvor han kunne have påregnet at fortsætte sin fodboldkarriere. Hvis skaden også berører hans evne til at klare hovedbeskæftigelsen, kan der blive tale om at fastsætte et højere erhvervsevnetab og erstatning i en længere periode.
Tilsvarende spørgsmål kan opstå, når skaden er sket under en tidsbegrænset fuldtidsbeskæftigelse, for eksempel under ansættelse som fodboldspiller ansat på kontrakt på fuld tid. Der er tale om et erhverv, man ikke kan forvente at fortsætte med til den almindelige pensionsalder på 65 år. Vi lægger i disse sager vægt på de samme forhold, som er omtalt ovenfor under skader indtrådt under bibeskæftigelse.
Udgangspunktet er, at tab af erhvervsevne kan erstattes for den periode, hvor borgeren kunne forvente at have denne beskæftigelse.
Når en professionel fodboldspiller får en arbejdsskade, gives erstatningen som udgangspunkt, indtil han fylder 35 år, med mindre skaden også påvirker anden beskæftigelse. Det gælder, selvom ansættelseskontrakten måtte ophøre tidligere. Praksis er begrundet med, at tiden som aktiv professionel fodboldspiller normalt ophører omkring dette tidspunkt.
For så vidt angår målmænd, der normalt har en længere karriere end andre fodboldspillere, er udgangspunktet efter praksis 38 år.
Eksempel 73: En 25-årig professionel fodboldspiller, der tidligere var kontorassistent, måtte opgive sin fodboldkarriere. Han opnåede herefter beskæftigelse som kontorassistent til en løn, der svarede til omkring 1/3 af lønnen som fodboldspiller. Arbejdsskadestyrelsen fastsatte erhvervsevnetabet til 65 procent i 10 år, svarende til den periode, hvori han kunne have påregnet at fortsætte sin fodboldkarriere.
Dette udgangspunkt modificeres, når borgeren som følge af arbejdsskaden ikke kan opnå ny beskæftigelse efter udløbet af den tidsbegrænsede ansættelse. I sådanne sager er udgangspunktet, at erstatningen ydes i en længere periode, eventuelt indtil pågældende fylder 65 år.
Hvis en professionel fodboldspiller som følge af arbejdsskaden ikke kan opnå ny beskæftigelse efter ophøret af ansættelseskontrakten, kan erstatningen ydes i en længere periode.
Bilag 1: Uddrag af love
Lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel (Dagpengeloven)
Lovbekendtgørelse nr. 943 af 16. oktober 2000
§ 31. Når der efter sygebehandling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over skadelidtes fremtidige helbredstilstand og erhvervsmuligheder, afgør Arbejdsskadestyrelsen, om der tilkommer skadelidte erstatning for tab af erhvervsevne og godtgørelse for varigt mén. Afgørelsen skal så vidt muligt træffes inden 1 år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse.
Stk. 4. Hvis den erhvervsmæssige situation ikke er afklaret, kan Arbejdsskadestyrelsen, når der foreligger særlige omstændigheder, træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for erhvervsevnetab.
§ 32. Har arbejdsskaden medført nedsættelse af skadelidtes evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde, tilkommer der den pågældende erstatning for tab af erhvervsevne. Der ydes ikke erstatning, hvis erhvervsevnetabet er mindre end 15 pct.
Stk. 2. Ved bedømmelsen af erhvervsevnetabet tages hensyn til skadelidtes muligheder for at skaffe sig indtægt ved sådant arbejde, som med rimelighed kan forlanges af den pågældende efter dennes evner, uddannelse, alder og muligheder for erhvervsmæssig omskoling og optræning.
Stk. 3. Erstatning for tab af erhvervsevne til et barn med fosterskade, jf. § 10, stk. 1, nr. 2, eller til et barn med sygdomme som følge af påvirkning af forældrene før befrugtningen eller efter fødslen, jf. § 10, stk. 2, kan tidligst ydes fra skadelidtes 15. år.
Stk. 4. Erstatningen tilkendes som en løbende ydelse, medmindre denne kapitaliseres efter reglerne i § 43.
Stk. 5. Ved fuldstændigt tab af erhvervsevne udgør den løbende ydelse årlig 4/5 af skadelidtes årsløn, jf. § 41, og ved nedsættelse af erhvervsevnen en forholdsmæssig del heraf.
Stk. 6. Den årlige ydelse udbetales med 1/12 månedlig forud og løber fra tidspunktet for afgørelsen, medmindre særlige omstændigheder taler for et andet tidspunkt.
Stk. 7. For skadelidte, der den 1. juli 1999 er fyldt 60 år, ophører den løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor skadelidte fylder 67 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 2 gange den årlige erstatning efter stk. 5. Er skadelidte på tidspunktet for afgørelsen fyldt 67 år, udbetales erstatningen som anført i 2. pkt.
Stk. 8. For skadelidte, der fylder 60 år den 1. juli 1999 eller senere, ophører den løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor skadelidte fylder 65 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 4 gange den årlige erstatning efter stk. 5. Er skadelidte på tidspunktet for afgørelsen fyldt 65 år, udbetales erstatningen som anført i 2. pkt.
§ 43. Løbende årlig erstatning tilkendt efter § 32 for tab af erhvervsevne på mindre end 50 pct. skal normalt og uden den erstatningsberettigedes samtykke omsættes til et kapitalbeløb. Af løbende årlig erstatning tilkendt for tab af erhvervsevne på 50 pct. og derover omsættes efter den erstatningsberettigedes begæring herom den del af erstatningen, der svarer til 50 pct. erhvervsevnetab, til kapitalbeløb. Der kan ikke ske omsætning til kapitalbeløb, når der alene er truffet midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne efter § 31, stk. 4. Erstatning efter § 36 for tab af forsørger omsættes til kapitalbeløb efter den erstatningsberettigedes begæring.
Stk. 2. Omsætning af løbende ydelse til kapitalbeløb finder sted på grundlag af ydelsens størrelse på omsætningstidspunktet. Socialministeren fastsætter efter indstilling fra Arbejdsskadestyrelsen de nærmere regler for omsætning af den løbende ydelse til kapitalbeløb.
Stk. 3. Når der er truffet endelig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne og den erstatningsberettigede har begæret erstatningen omsat til kapitalbeløb, udbetales beløbet til boet, hvis den erstatningsberettigede afgår ved døden, inden kapitalbeløbet er udbetalt. Omsætning af løbende ydelse til kapitalbeløb finder sted på grundlag af ydelsens størrelse på dagen før dødsfaldet.
Lovbekendtgørelse nr. 615 af 26. juni 2001
§ 12. Folkepension, der består af grundbeløb og pensionstillæg, kan udbetales til personer, der er fyldt 65 år.
§ 13. Førtidspension kan udbetales til personer i alderen fra 18 til 65 år i form af
højeste førtidspension, der består af grundbeløb, invaliditetsbeløb, erhvervsudygtighedsbeløb og pensionstillæg,
mellemste førtidspension, der består af grundbeløb, invaliditetsbeløb og pensionstillæg,
forhøjet almindelig førtidspension, der består af grundbeløb, førtidsbeløb og pensionstillæg, eller
almindelig førtidspension, der består af grundbeløb og pensionstillæg.
personer i alderen fra 18 til 60 år, hvis erhvervsevne er nedsat med omkring 2/3, og
personer i alderen fra 60 til 65 år, hvis erhvervsevne er nedsat i det omfang, der er nævnt i stk. 1.
personer i alderen fra 18 til 65 år, hvis erhvervsevne er nedsat på grund af helbredsmæssige forhold med mindst halvdelen,
personer i alderen fra 18 til 65 år, hvis erhvervsevne er nedsat med mindst halvdelen, uden at nedsættelsen alene skyldes helbredsmæssige forhold, og
personer i alderen fra 50 til 65 år, når sociale og helbredsmæssige forhold taler for det.
Stk. 5. Socialministeren kan fastsætte nærmere regler om tilkendelse af pension efter stk. 3, nr. 2 og 3.
Stk. 6. Alderen på det tidspunkt, hvor en førtidspensionssag påbegyndes, eller hvor der er ansøgt om pension efter §§ 16 og 18, er afgørende for, hvilken pension der kan tilkendes. Er de øvrige betingelser for tilkendelse først opfyldt på et senere tidspunkt, er det alderen på dette tidspunkt, der er afgørende for, hvilken pension der kan tilkendes.
Stk. 7. Efter det fyldte 60. år kan pension uden pensionistens samtykke hverken frakendes eller nedsættes til lavere form for pension, jf. § 13. Dette gælder dog ikke for invaliditetsydelse og bistands- og plejetillæg.
§ 15. Tilkendelse af pension efter § 14, stk. 1-2 og stk. 3, nr. 1 og 2, er betinget af, at erhvervsevnen varigt er nedsat på grund af fysisk eller psykisk invaliditet. Med henblik på pension efter § 14, stk. 3, nr. 2, skal der dog også lægges afgørende vægt på andre omstændigheder, der klart viser, at erhvervsevnen hos en ansøger, som ikke har andre forsørgelsesmuligheder, er varigt nedsat. Der kan i helt ekstraordinære tilfælde tilkendes pension efter § 14, stk. 3, nr. 2, uden at nedsættelsen af erhvervsevnen skyldes helbredsmæssige forhold.
Stk. 4. Socialministeren fastsætter nærmere regler om vurderingen af erhvervsevnenedsættelsen for personer, der ikke kan anses for hidtil at have været fuldtidsbeskæftigede.
§ 16. Bistandstillæg kan tilkendes personer i alderen fra 18 til 65 år sammen med pension. Tillæg kan tilkendes personer, der er blinde eller stærkt svagsynede, eller hvis invaliditet medfører, at pågældende stadig må have personlig bistand af andre.
§ 18. Invaliditetsydelse kan tilkendes personer i alderen fra 18 til 65 år, der ikke modtager anden pension, men som ville have ret til højeste eller mellemste førtidspension, hvis de ikke havde erhvervsmæssigt arbejde, jf. § 15. Invaliditetsydelse kan også tilkendes personer, der på grund af alvorlig høreskade har svære kontaktvanskeligheder.
Nr. 614 af 26. juni 2001
at ansøgeren har været ude for ændringer i sine forhold, f.eks. i form af sygdom, arbejdsløshed eller samlivsophør,
at behovet ikke kan dækkes gennem andre ydelser.
Kortvarige vejlednings- og introduktionsprogrammer med vejledning om arbejds- og uddannelsesmuligheder og med adgang til at afprøve beskæftigelsesønsker.
Jobtræning med løntilskud hos private eller offentlige arbejdsgivere, jf. §§ 12-14 i lov om en aktiv arbejdsmarkedspolitik.
Individuel jobtræning hos private eller offentlige arbejdsgivere, jf. §§ 22 og 24 i lov om en aktiv arbejdsmarkedspolitik.
Særligt tilrettelagte uddannelsesaktiviteter.
Særligt tilrettelagte aktiverende forløb i form af vejlednings- og praktikforløb, erhvervsmodnende kurser eller andre tilsvarende forløb med en kombination af arbejde og uddannelse.
Frivillige og ulønnede aktiviteter efter personens eget ønske, som kommunen anser for at have samfundsmæssig betydning eller betydning for den pågældendes uddannelses- eller arbejdsmæssige situation.
Voksen- eller efteruddannelse efter personens eget ønske, jf. § 19.
Ordninger om jobrotation, hvor ledige erstatter beskæftigede, jf. § 20 i lov om en aktiv arbejdsmarkedspolitik.
§ 46. Revalidering i form af virksomhedsrevalidering eller anden revalidering er erhvervsrettede aktiviteter og økonomisk hjælp, der kan bidrage til, at en person med begrænsninger i arbejdsevnen fastholdes eller kommer ind på arbejdsmarkedet, således at den pågældendes mulighed for at forsørge sig selv og sin familie forbedres. En person, der er berettiget til sådan hjælp, kaldes en revalidend. Aktiviteter, som revalidenden gennemfører, før det erhvervsmæssige sigte er afklaret, kaldes forrevalidering. Det er aktiviteter med et erhvervsmodnende eller afklarende sigte for revalidenden.
§ 47. Kommunen tilrettelægger revalideringen i samarbejde med revalidenden således, at tilbudet er tilpasset den enkeltes forudsætninger og behov og under hensyn til egne ønsker til fremtidig beskæftigelse. Ved virksomhedsrevalidering tilrettelægges revalideringen i samarbejde med både revalidenden og virksomheden, og revalideringen sigter mod en efterfølgende varig ansættelse på normale løn- og arbejdsvilkår i virksomheden eller en virksomhed med tilsvarende funktioner.
Arbejdsprøvning, herunder arbejdsprøvning som led i virksomhedsrevalidering i offentlige eller private virksomheder.
Erhvervsmodnende eller afklarende aktiviteter, herunder aktiviteter som led i virksomhedsrevalidering i offentlige eller private virksomheder.
Virksomhedsrevalidering i form af optræning eller oplæring i offentlige eller private virksomheder.
Hjælp til etablering af selvstændig virksomhed.
Stk. 3. Økonomisk hjælp til revalidering kan omfatte:
Revalideringsydelse efter § 52, dog med fradrag af eventuelle arbejdsindtægter m.v., jf. §§ 58 og 59.
Helt eller delvis løntilskud efter § 62.
Særlig støtte efter §§ 63 og 64.
Støtte til at etablere selvstændig virksomhed efter § 65.
Stk. 4. Revalidenden bevarer sit hidtidige forsørgelsesgrundlag under forrevalideringen både i virksomhedsrevalidering og i anden revalidering.
§ 50. Kommunen udarbejder i samarbejde med revalidenden en erhvervsplan, når det erhvervsmæssige sigte er afklaret for den pågældende. Planen skal angive mål, tidsrammer og indhold. Ved virksomhedsrevalidering angiver planen tillige, hvordan virksomheden deltager i revalideringsforløbet, samt kommunens bistand til virksomheden.
Arbejdsprøvning.
Optræning eller oplæring.
Nødvendig forberedende undervisning.
Kurser og projekter.
den pågældende forsørger egne børn i hjemmet eller
den pågældende har haft arbejdsindtægter, som giver ret til højeste sygedagpenge.
Stk. 4. Personer, der får hjælp efter stk. 2, og som har en dokumenteret bidragspligt over for et barn, får et månedligt tillæg, der svarer til det fastsatte bidrag, dog højst normalbidraget. Er bidraget forskudsvis udlagt på tidspunktet for udbetaling af hjælp, benyttes tillægget til afdrag på bidragsgælden. Hjælpen inkl. tillæg kan højst udgøre 10.245 kr.
§ 70. Kommunen sørger for, at personer under 65 år med varige begrænsninger i arbejdsevnen har mulighed for
ansættelse hos private eller offentlige arbejdsgivere i fleksjob efter § 71,
ansættelse hos private eller offentlige arbejdsgivere i skånejob efter § 75 eller
støtte til at fastholde beskæftigelsen i egen virksomhed.
Stk. 3. Socialministeren kan under hensyn til Danmarks internationale forpligtelser fastsætte regler om, at der inden for visse erhvervsområder ikke er adgang til at beskæftige personer efter stk. 1 og 2.
§ 71. Kommunen giver tilbud om fleksjob til personer, som ikke modtager førtidspension efter lov om social pension, og som ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet.
Stk. 2. Fleksjob kan først tilbydes, når alle relevante aktiverings- og revalideringsmæssige samt andre foranstaltninger, herunder eventuelt forsøg på omplacering på arbejdspladsen, har været afprøvet for at bringe eller fastholde den pågældende i ordinær beskæftigelse. Undtaget herfra er tilfælde, hvor det er åbenbart formålsløst at gennemføre de nævnte foranstaltninger forud for visitationen.
§ 74. Ledighedsydelse udbetales af kommunen til personer, der er berettiget til fleksjob. Ledighedsydelse kan udbetales
i perioden efter visitationen, indtil den pågældende ansættes i fleksjob,
ved ledighed efter et fleksjob,
i perioder med sygdom eller barsel,
ved afholdelse af ferie eller
ved midlertidige afbrydelser i arbejdet, som ikke kan tilregnes den pågældende.
§ 74 a. Personer, der er visiteret til et fleksjob efter § 71, har ret til ledighedsydelse, mens de venter på et fleksjob. Det er en betingelse for retten til ledighedsydelse efter visitationen, at personen på tidspunktet for visitationen til fleksjob
ville være berettiget til at modtage dagpenge efter lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel,
modtager sygedagpenge eller
deltager i revalidering efter en erhvervsplan.
Stk. 2. Personer, der efter stk. 1 er berettiget til ledighedsydelse, har ret til ledighedsydelse ved ledighed efter et fleksjob.
Stk. 3. Personer, der ikke er omfattet af stk. 1, får ret til ledighedsydelse ved ledighed efter et fleksjob, når de har været ansat i fleksjob efter § 71 i 9 måneder inden for de seneste 18 måneder.
Stk. 4. Personer, der er berettiget til ledighedsydelse, har også ret til ledighedsydelse ved midlertidige afbrydelser i arbejdet, som ikke kan tilregnes den pågældende.
Stk. 5. Modtageren bevarer ledighedsydelsen i perioder med sygdom eller barsel. Reglerne om opfølgning i forbindelse med modtagelse af dagpenge efter lov om dagpenge ved sygdom eller fødsel finder tilsvarende anvendelse.
Lovbekendtgørelse nr. 147 af 02/03/2001
det anses for overvejende sandsynligt, at revalidering vil blive iværksat,
det anses for nødvendigt at gennemføre arbejdsprøvning eller andre afklarende foranstaltninger med henblik på at klarlægge den sikredes arbejdsevne, således at dagpengeperioden forlænges i op til 2 gange 13 uger,
den sikrede er under eller venter på lægebehandling, som må antages inden for en kortere tid at kunne genskabe arbejdsdygtigheden,
der er rejst sag om ret til erstatning efter lov om sikring mod følger af arbejdsskade, eller
der er påbegyndt en sag om førtidspension, eller
særlige omstændigheder i øvrigt taler derfor.
fra arbejdsgiveren eller kommunen i de første 2 uger af fraværsperioden ved sygdom eller
i anledning af graviditet, barsel eller adoption efter kapitel 7.
Denne side er senest ændret den 08. juni 2009

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret