text:
En støtteerklæring (også kendt som hensigtserklæring, Letter of Comfort, Letter of Awareness mv.) er typisk en erklæring, hvori udstederen/underskriveren erklærer at ville støtte debitors forpligtelser over for kreditor.
Støtteerklæringer anvendes ofte i stedet for kautionserklæringer eller som et surrogat for en kautionserklæring i tilfælde, hvor udstederen ønsker at undgå/lempe sin hæftelse. Et almindeligt eksempel på det er et moderselskab, som afgiver støtteerklæring til sikkerhed for et datterselskabs forpligtelser til en bank eller anden kredit-/långiver.
Ny dom fra Retten i Næstved
En dom afsagt af Retten i Næstved medio 2019, der omhandler fodboldklubben FC Vestsjælland, som blev erklæret konkurs i december 2015.
Inden konkursen ønskede klubben at ansøge om en DBU klublicens for den kommende sæson, men det spændte klubbens budget ben for, da det fremgik heraf, at det var nødvendigt med en kapitaltilførsel på 13 mio. kr. DBU betingede udstedelse af klublicensen af, at der blev indsendt garanti for kapitaltilførslen, og da det ikke skete, blev klubbens ansøgning blev afslået.
FC Vestsjælland klagede over afgørelsen og vedlagde i den forbindelse en støtteerklæring til fordel for DBU, som var undertegnet af to af klubbens ejere. Erklæringen havde følgende ordlyd: “[Ejer 1] forpligter sig til ubetinget at dække [klubben]s likviditetsbehov på op til kr. 13.000.000, jf. selskabets budget dateret den 10. marts 2015, enten som ansvarligt lån eller ved kapitalforhøjelse. Formålet hermed er at understøtte [klubben] økonomisk, i det omfang det er påkrævet for, at [klubben] kan betale sine kreditorer, og i øvrigt have den økonomi, der er nødvendig for at opretholde den DBU-licens, der til enhver tid er påkrævet indtil udløbet af licensperioden 2015/2016.”
Støtteerklæringen indeholdt en enslydende erklæring fra Ejer 2, som dog begrænsede sin forpligtelse til 1,4 mio. kr.
Ejerne indbetalte derefter i alt 5.888.200 kr. til FC Vestsjælland, men klubben gik efterfølgende konkurs. Spørgsmålet var herefter, om de to ejere var bundet af støtteerklæringen, og om den forpligtelse i så fald også kunne gøres gældende af konkursboet til opfyldelse af kreditorernes tab.
På baggrund af erklæringens formulering konkluderede Retten i Næstved 10. maj 2019, , at ejerne havde givet et klart og ubetinget løfte. Retten traf derefter afgørelse om, at ejerne, grundet løftet og dets formulering, havde en generel forpligtelse over for klubben, selvom erklæringen var afgivet over for DBU i en specifik sammenhæng.
Ejerne havde kun indbetalt en del af de 13 mio. kr., selvom konkursboet havde et likviditetsbehov, som klart oversteg det resterende beløb på 7.111.800 kr., hvorfor de havde misligholdt deres forpligtelse væsentligt over for klubben. De blev derfor dømt til at betale en samlet erstatning på 7.111.800 kr., hvoraf den ene ejers del dog var begrænset til 1.4 mio. kr.
Svag eller stærk støtteerklæring
Der sondres mellem svage og stærke støtteerklæringer. En svag støtteerklæring indeholder faktiske oplysninger, der ikke er juridisk bindende for udstederen, fx:
“Vi står bag vores datterselskabers forretningspolitik”.
En stærk støtteerklæring indeholder derimod et løfte til modtageren, som er bindende for udstederen, fx: “Vi forpligter os til at stille tilstrækkelige økonomiske midler til rådighed for…”.
Højesteret tog tilbage i 1994 og 1998 stilling i to sager om fortolkning af støtteerklæringer. I begge sager var der tale om et moderselskab, som havde afgivet en erklæring til datterselskabets bank.
I 1994 fastslog Højesteret, at moderselskabets erklæring om, at “vi om fornødent vil tilføre selskabet tilstrækkelige likvide midler til, at det til enhver tid er i stand til at opfylde sine forpligtelser over for banken” var udtryk for et klart og ubetinget løfte til banken, som forpligtede moderselskabet til at dække bankens tab. Dermed var der tale om en stærk støtteerklæring.
Derimod mente Højesteret i sagen fra 1998 ikke, at en erklæring om “økonomisk at ville støtte G A/S med henblik på at selskabet vil være i stand til at opfylde sine forpligtelser over for banken” var et tilstrækkeligt klart og ubetinget løfte til banken. Højesteret vurderede, at der blot var tale om en svag støtteerklæring, der ikke forpligtede moderselskabet til at dække bankens tab.
Støtteerklæringer er ikke en kautionsforpligtelse
Støtteerklæringer behandles ikke som kautionserklæringer, fordi erklæringsudstederen ikke påtager sig en egentlig betalingsforpligtelse men alene en forpligtelse til at sikre, at debitor overholder sine forpligtelser.
I en sag for Højesteret i 1999 behandlede man følgende meddelelse fra en bank til sælgers advokat i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse: “Under henvisning til den foreliggende korrespondance … skal vi (banken) herved bekræfte, at den aftalte kontante købesum i alt kr. 800.000 er stillet til købers rådighed. Beløbet kan overføres, når købekontrakterne er behørigt gennemgået af … og køber og underskrevet af denne…”.
Flertallet i landsretten havde fundet, at banken herved havde givet en indeståelse for at ville betale de 800.000 kr., idet erklæringen var udarbejdet under omstændigheder, hvor det måtte stå klart for banken, at man ønskede sikkerhed for købesummens betaling. Derudover bemærkede flertallet, at erklæringen allerede efter sin ordlyd var at betragte som en indeståelse for betaling fra bankens side, og den blev derfor dømt til at betale.
En enstemmig Højesteret fandt derimod, at erklæringens formulering ikke udgjorde et tilsagn om, at købesummen ville blive betalt, hvorfor banken blev frifundet. Sagen viser, at formuleringen af erklæringen er uklar i forhold til udstederens hensigt.
Ordlyden er afgørende – andre omstændigheder kommer i anden række
Der kan være mange omstændigheder ved tilblivelsen af en støtteerklæring, der siger noget om udstederens hensigt med den. Det er dog i sidste ende formuleringen, som vejer tungest, hvilket blev understreget af Højesteret under afsigelsen af en dom i 2011: “Det følger af Højesterets praksis vedrørende støtteerklæringer, at det i første række er indholdet af den konkrete støtteerklæring, som er bestemmende for, i hvilket omfang en erklæringsgiver bliver forpligtet over for erklæringens adressat.”
Højesterets udtalelse kan betragtes som en kritik af landsrettens begrundelse, idet landsretten først gennemgik de øvrige omstændigheder ved tilblivelsen af støtteerklæringen, for derefter at tage stilling til selve formuleringen.
En støtteerklæring forpligter ikke over for enhver
Højesteret slog i 2009 fast, at formuleringen af en støtteerklæring skal fortolkes indskrænkende i forhold til, hvem forpligtelsen er gældende over for.
Erklæringen var i denne sag udstedt af et selskabs ejere med følgende ordlyd: “Selskabets bestyrelse og ejere vil sørge for den nødvendige kapital til selskabets fortsatte drift og fremadrettede udvikling” og “vil stille likviditet til rådighed i form af lån således, at selskabet samlet forventes at have den nødvendige likviditet til at kunne gennemføre de budgetterede aktiviteter for det kommende år.”
Selskabet gik efterfølgende konkurs, og flere kreditorer anlagde sag mod ejerne for opfyldelse af deres forpligtelse efter erklæringen.
For Højesteret var det imidlertid afgørende, at der var tale om generelle udsagn rettet til en ubestemt personkreds og ikke en indeståelse for opfyldelsen af selskabets forpligtelser over for kreditorerne. Ejerne blev derfor frifundet.
Formulering af støtteerklæringer har stor betydning for retsvirkning
Formuleringen af en støtteerklæring er afgørende for den efterfølgende retsvirkning, og den kan have konsekvenser i flere henseender; dels om erklæringen overhovedet er bindende, dels hvem udstederen er forpligtet overfor. Det er derfor vigtigt for banker, moderselskaber og andre udstedere at være varsomme ved formuleringen og modtagelsen af en støtteerklæring, da der kan ske fortolkning imod udstederens hensigt, hvis formuleringen er tilstrækkelig tvetydig. I situationer, hvor udstederen er i tvivl, skal der søges professionel rådgivning.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny højesteretsdom om arbejdsgiveres ret til modregning i løn - DreistStorgaard
Ny højesteretsdom om arbejdsgiveres ret til modregning i løn
15-11-2019 Højesteret har netop taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt en kommunal arbejdsgiver var berettiget til at modregne tabt sygedagpengerefusion i en medarbejders løn. Dette kunne arbejdsgiver ikke i den konkrete sag.
Sagen drejede sig om en arbejdsgiver, der i forbindelse med betaling af fuld løn under sygdom til en medarbejder havde tabt sygedagpengerefusion, fordi medarbejderen havde undladt at indsende sygdomsoplysninger til kommunen rettidigt.
By-og Landsretten havde afvist arbejdsgiverens krav. Afvisningen var begrundet i udgangspunktet i funktionærloven, hvorefter en medarbejder har ret til fuld løn under sygdom. Uden udtrykkelig hjemmel i lov eller aftale- og overenskomstgrundlag var arbejdsgiveren derfor ikke berettiget til at søge refusionskravet dækket ved modregning i medarbejderens løn.
Højesteret stadfæstede Landsrettens afgørelse men begrundede deres resultat med en væsentlig anden argumentation.
Højesteret fastslog, at hverken funktionær- eller sygedagpengeloven regulerede spørgsmålet om arbejdsgiverens erstatningskrav ved bortfald af refusionsretten. Spørgsmålet skulle derfor afgøres efter almindelige erstatnings- og obligationsretlige regler.
Herefter konstaterede Højesteret, at medarbejderen i kraft af ansættelsesforholdet havde en loyalitetspligt. Dette indebar, at medarbejderen – som udgangspunkt – var forpligtet til at opfylde de krav, som kommunen stillede.
Højesteret kom dernæst frem til, at hvis medarbejderen skulle erstatte tabet af sygedagpengerefusion, skulle det være rimeligt. I den rimelighedsvurdering lagde Højesteret vægt på følgende:
Om medarbejderen havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt
Arbejdsgiverens og medarbejderens evne til at bære tabet
Omfanget af den vejledning og hjælp, som arbejdsgiveren havde givet medarbejderen i relation til opfyldelsen af Ydelseskontorets krav
I den konkrete sag fandt Højesteret ikke, at medarbejderen ved sin manglende medvirken forsætligt havde tilsidesat sine forpligtelser.
Medarbejderen burde have været opmærksom på kommunens henvendelser og opfølgning. Den udviste forsømmelse var dog – efter Højesterets bedømmelse – ikke groft uagtsom, idet medarbejderen havde udvist forsøg på at efterkomme sine oplysningsforpligtelser over for kommunen.
Højesteret lagde også vægt på, at arbejdsgiver ikke havde vejledt eller tilbudt hjælp til medarbejderen, så medarbejderen kunne imødekomme kommunens krav.
Resultatet i den konkrete sag blev, at arbejdsgiveren ikke var berettiget til at modregne i medarbejderens løn.
Hvilken betydning har dommen?
Dommen fastslår, at en medarbejder efter en konkret rimelighedsvurdering kan blive ansvarlig for arbejdsgivers tab af refusion af sygedagpenge, og at arbejdsgiver kan modregne i medarbejderens løn.
Vores anbefaling er, at virksomheder skal angive vilkår om modregning i medarbejderes ansættelsesaftaler. Herudover bør virksomhedens retningslinjer vedrørende sygdom og opfølgning i den forbindelse fremgå af virksomhedens personalehåndbog, foruden at virksomheden skal tilbyde hjælp/vejledning til medarbejderen undervejs i et sygdomsforløb.
Kontakt advokat Lisa Webster på mail liwe@dreiststorgaard.dk eller på telefon 56 64 08 83 for at høre nærmere om dommens betydning for din virksomhed eller for rådgivning om indarbejdelse af relevante bestemmelser i ansættelsesaftaler og personalehåndbog.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Elmer Advokater | 4 domme fra Højesteret om behandling af personoplysninger
nyheder	Elmer Advokater Nyheder 4 domme fra Højesteret om behandling af personoplysninger	4 domme fra Højesteret om behandling af personoplysninger
Der er hos alle virksomheder og myndigheder i øjeblikket et massivt fokus på behandling af personoplysninger, fordi persondataforordningen – med navnlig et helt andet bødeniveau end vi før har set i Danmark for behandling af oplysninger – vil få fuld virkning pr. 25. maj 2018.
Med henvisning hertil fandt Højesteret partshøringen berettiget og dermed også videregivelsen berettiget i henhold til persondatalovens regler, idet de henviser til lovens § 7, stk. 1, nr. 4.
Højesterets afgørelse understreger, at man ved vurderingen af offentlige myndigheders behandling af personoplysninger i forbindelse med deres sagsbehandling, nødvendigvis må læse persondatalovens regler i lyset af også de forpligtelser, der gælder for myndighederne efter andre regler – herunder forvaltningslovens regler og principper.
Herom kan henvises til eksempelvis Højesterets dom af 29. september 2016. Her skulle Højesteret tage stilling til Banedanmarks indhentelse af lægeoplysninger i forbindelse med afskedigelsen af 3 tjenestemænd. Højesteret udtalte, at helbredsoplysningsloven ikke fandt anvendelse, men at Banedanmark havde handlet i strid med d særlige regler, der gælder for afskedigelsen af tjenestemænd. I samme sag noterede Højesteret sig desuden , at parterne var enige om, at Banedanmark ved at behandle og gemme oplysningerne tillige havde handlet i strid med persondatalovens regler, som altså gælder ved siden af. Højesteret fandt imidlertid ikke grundlag for at tilkende tjenestemændene en tortgodtgørelse, fordi videregivelsen kun var sket til en snæver kreds, og fordi det ikke havde haft indflydelse på den materielle afgørelse om afskedigelsen.
Som eksempel på tilkendelse af tort for overtrædelse af persondataloven kan til gengæld henvises til Højesterets dom af 27. maj 2011. Her havde en tidligere arbejdsgiver uberettiget videregivet oplysninger om en tidligere medarbejders mulige alkoholmisbrug i forbindelse med, at en potentiel ny arbejdsgiver skulle indhente en reference på den pågældende. Højesteret udtalte, at et ikke nærmere specificeret samtykke til at indhente referenceoplysninger hos en tidligere arbejdsgiver som udgangspunkt ikke kunne antages at omfatte følsomme personoplysninger, at den tidligere arbejdsgiver også måtte vide, at oplysningen kunne være stærkt skadelig for den tidligere medarbejder, ligesom medarbejderen gentagne gange havde bestridt oplysningen og direkte havde anmodet sin tidligere arbejdsgiver om at stoppe spredningen af rygter om et alkoholmisbrug. Højesteret fandt på den baggrund videregivelsen i strid med persondatalovens § 7 og pålagde den tidligere arbejdsgiver at betale en tort på 25.000 kr.
PERSONDATALOVENS MANGE FACETTER
Spørgsmål til sagerne, eller spørgsmål om persondataområdet i øvrigt, kan rettes til Kira Kolby Christensen eller Peter Breum.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Forsendelsesrisiko - betydning for SKATs brevudsendelser
07 Feb 2014 13:54
SKM2014.150.HR
2. afdeling, 183/2013
A og B, der stod på venteliste hos H1 og H2, fik i december 2010 tilsendt en giroopkrævning med oplysning om sletning fra ventelisten, hvis de ikke betalte et ajourføringsgebyr på 100 kr. Giroopkrævningen med korrekt adressering kom imidlertid ikke frem til A og B. Som følge af manglende betaling blev de herefter slettet fra ventelisten.
Højesteret udtalte bl.a., at der i § 3, stk. 3, i den dagældende bekendtgørelse om udlejning af almene boliger mv., ikke var taget stilling til forsendelsesrisikoen. Giroopkrævningen indeholdt en meddelelse, der dels var et påbud om betaling, dels var en orientering om retsvirkningen ved manglende betaling. Højesteret fastslog, at forsendelsesrisikoen for en sådan meddelelse - der ikke har karakter af en pligtmæssig reklamation som omhandlet i aftalelovens § 40 - efter almindelige regler påhvilede afsenderen. A og B fik herved medhold, og de havde derfor ikke mistet deres medlemsanciennitet.
Boligselskabernes Landsforening som mandatar for
(advokat Camilla Ernst, beskikket for begge)
Poul Søgaard, Niels Grubbe, Thomas Rørdam, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen.
I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 5. juli 2012 og af Vestre Landsrets 8. afdeling den 19. april 2013.
Bekendtgørelse nr. 1303 af 15. december 2009 om udlejning af almene boliger mv., § 3, stk. 3, er ved bekendtgørelse nr. 26 af 18. januar 2013 ændret, således at der med virkning fra den 23. januar 2013 gælder nye regler om bl.a. sletninger fra ventelisten. Det hedder i den nye bestemmelse:
Stk. 3. Boligorganisationen opkræver ved optagelse på ventelisten et gebyr (opnoteringsgebyr), der ikke i væsentligt omfang må overstige boligorganisationens udgifter ved administrationen. Ved opnoteringen skal boligorganisationen skriftligt oplyse den boligsøgende om reglerne i 3., 5. og 7. pkt. Yderligere administrationsgebyrer opkræves 1 gang årligt ved ajourføring af ventelisten (ajourføringsgebyrer). Boligorganisationen kan dog efter forudgående aftale med den boligsøgende opkræve ajourføringsgebyret for en længere periode, dog højst for en periode på 5 år. Betaler den boligsøgende ikke gebyret, skal boligorganisationen sende en påmindelse om den manglende betaling til den boligsøgende. Påmindelsen skal indeholde oplysning om reglen i 7. pkt. Betaler den boligsøgende ikke trods påmindelsen, slettes den boligsøgende fra ventelisten.
Som anført af landsretten er parterne enige om, at giroopkrævning med orientering om sletningsreglerne blev sendt til A og B i december 2010 med korrekt adressering, men at opkrævningerne ikke kom frem til dem.
Det fremgår af § 3, stk. 3, i den dagældende bekendtgørelse om udlejning af almene boliger mv., at den boligsøgende slettes fra ventelisten, hvis ajourføringsgebyret ikke betales senest 6 uger efter, at boligorganisationen har sendt opkrævning. Højesteret finder, at der ikke ved bestemmelsen er taget stilling til, hvem der har forsendelsesrisikoen.
Giroopkrævningen, der blev sendt i december 2010, indeholder en meddelelse, der dels er et påbud om betaling, dels er en orientering om retsvirkningerne af manglende rettidig betaling. Højesteret finder, at forsendelsesrisikoen for en sådan meddelelse - der ikke har karakter af en pligtmæssig reklamation som omhandlet i aftalelovens § 40 - efter almindelige regler påhviler afsenderen. Det betyder, at fristen for betaling efter § 3, stk. 3, udløber 6 uger efter afsendelsen, dog under forudsætning af at giroopkrævningen er kommet frem.
Herefter, og da det, Boligselskabernes Landsforening i øvrigt har gjort gældende, ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster Højesteret landsrettens dom.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Boligselskabernes Landsforening som mandatar for H1 og H2 betale 17.500 kr. til A og 17.500 kr. til B.
Sagsomkostningsbeløbene skal indbetales til Højesteret, der efter dækning af udgifterne til fri proces afregner med retshjælpsforsikringen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal Boligselskabernes Landsforening som mandatar for H1 og H2 betale 17.500 kr. til A og 17.500 kr. til B. Beløbene indbetales til Højesteret.


text:
Fondsbestyrelsers forpligtelser ved uddeling til ligestillede formål - Højesteret afsiger principiel dom
Den 30. april 2019 afsagde Højesteret dom i en ankesag mellem Civilstyrelsen og den ikke-erhvervsdrivende fond, Det Nissenske Familiefond. Spørgsmålet i sagen var, om fondslovens § 29 opstiller et krav om ligelig uddeling til flere uddelingsformål, når der i en fonds vedtægt ikke er fastsat en prioritering eller en fordelingsnøgle.
Efter sin ordlyd pålægger fondslovens § 29 alene en fondsbestyrelse at anvende årets overskud til de formål, der er fastsat i fondens vedtægt. Fondslovens § 29 tager således ikke direkte stilling til spørgsmålet om, hvilke forpligtelser, der præcist påhviler en fondsbestyrelse ved ikke-ligelige uddeling til ikke prioriterede formål.
Uanset dette traf Civilstyrelsen i 2015 afgørelse over Det Nissenske Familiefond om, at fondens to aktuelle uddelingsformål – udbetaling af årlige ydelser til efterkommere efter fondens stifter og støtte til almennyttige formål – skulle anses for indbyrdes ligestillede, og at der over tid skulle ske ligelig uddeling til de to formål. Civilstyrelsens afgørelse var i overensstemmelse med styrelsens mangeårige praksis på området.
Det var derimod fondens opfattelse, at Civilstyrelsen ikke havde hjemmel i fondslovens § 29 til at kræve, at der over tid skulle ske ligelig uddeling til fondens to formål.
Højesteret fandt, at der ikke er hjemmel i fondslovens § 29 til at pålægge en fond, hvis vedtægt ikke fastsætter en prioritering, over tid at foretage uddeling med lige store beløb til fondens forskellige formål.
Højesteret udtalte generelt, at der ikke – medmindre vedtægten bestemmer andet – må ske en ensidig begunstigelse af et eller flere af en fonds formål frem for andre. Ifølge Højesteret ligger der heri, at der som udgangspunkt skal være en vis rimelig balance i uddelingerne til en ikke-erhvervsdrivende fonds forskellige uddelingsformål over en årrække.
En fondsbestyrelse skal ifølge dommen således sagligt og loyalt tilgodese de formål, der er opregnet i vedtægten, og en eventuel uddeling af forskellige beløb til disse formål set over en årrække – uden at der er fastsat en prioritering eller en fordelingsnøgle i vedtægten – skal være rimelig og sagligt begrundet. Herved tilsidesætter Højesteret den mangeårige praksis fra Civilstyrelsen om ikke-erhvervsdrivende fondes pligt til at foretage ligelig uddeling til fondens formål.
Konkret fandt Højesteret, at det ikke på baggrund af ordlyden i vedtægten i Det Nissenske Familiefond eller sammenhængen i de enkelte bestemmelser kunne udledes, at slægtsformålet var fortrinsberettiget frem for det almennyttige formål. Hertil bemærkede Højesteret, at det er et grundlæggende fondsretligt princip, at stifter uigenkaldeligt har udskilt fondens midler fra sin egen formue, hvorfor en stifters ønsker med fonden må komme til udtryk i forbindelse med affattelsen af vedtægten eller dokumenter, der knytter sig hertil. Ifølge Højesteret kunne det derimod ikke tillægges betydning, at den pågældende fonds uddelinger i alt væsentligt var gået til slægtsformålet i den periode, hvor fondsstifteren var formand for fondens bestyrelse.
Højesteret annullerede på denne baggrund Civilstyrelsens afgørelse fra 2015 om, at der over tid skulle ske ligelig uddeling af Det Nissenske Familiefond til de to, efter Højesterets opfattelse, ligestillede formål.
Det er dog vigtigt at bemærke, at afgørelsen angik en fond med to ligestillede, og ikke prioriterede formål. I tilfælde, hvor det klart fremgår af en vedtægt, hvordan uddelinger til en ikke-erhvervsdrivendes fonds forskellige formål bør prioriteres, skal fondsbestyrelsen (naturligvis) respektere dette.
Erhvervsdrivende fondes forpligtelser ved uddeling til ligestillede formål
Som også nævnt angik sagen en ikke-erhvervsdrivende fond, der er underlagt fondsloven. ikke-erhvervsdrivende fonde adskiller sig fra erhvervsdrivende fonde, der udøver erhvervsaktivitet, og som i stedet er underlagt lov om erhvervsdrivende fonde.
Fælles for både erhvervsdrivende og ikke-erhvervsdrivende fonde er dog, at der ved begge typer fonde forstås juridiske personer, som besidder en formue, der er uigenkaldeligt udskilt fra stifterens formue, og som skal anvendes til varetagelse af et eller flere bestemte formål i vedtægten. Disse formål skal kunne efterleves i en længere årrække, hvor rådighedsbeføjelserne over fonden tilkommer en i forhold til stifter selvstændig ledelse, og hvor ingen fysisk eller juridisk person uden for fonden har ejendomsretten til fondens formue.
Uanset, at Højesterets dom konkret angik en ikke-erhvervsdrivende fond, gør problemstillingen om uddeling til en fonds formål sig også gældende for erhvervsdrivende fonde.
Ifølge lov om erhvervsdrivende fonde § 77 påhviler det fondsbestyrelsen i en erhvervsdrivende fond at foretage uddeling til de formål, der er fastsat i vedtægten. Bestemmelsen svarer således næsten ordret til formuleringen af fondslovens § 29, der efter sin ordlyd alene pålægger en fondsbestyrelse at anvende årets overskud til de formål, der er fastsat i en ikke-erhvervsdrivende fonds vedtægt.
Af forarbejderne til lov om erhvervsdrivende fonde § 77 fremgår det således også, at hvis flere uddelingsformål fremgår af vedtægten, må der ikke over en årrække ske en ensidig begunstigelse af det ene formål frem for de øvrige. Denne formulering svarer ligeledes i vidt omfang til, hvad der fremgår af forarbejderne til fondslovens § 29.
Det fremgår desuden specifikt af forarbejderne til lov om erhvervsdrivende fonde, at der skal være en vis rimelig balance i uddelingerne over en årrække, hvilket Højesterets også bemærker i den konkrete sag om fondslovens § 29.
Det kan derfor ikke udelukkes, at Højesterets fortolkning også kan få betydning for fastlæggelsen af erhvervsdrivende fondes forpligtelser ved uddeling til ikke prioriterede formål i henhold til lov om erhvervsdrivende fonde § 77.
Højesterets dom kan læses i sin helhed her.