text:
Skat.dk: Foranstaltning under efterforskning - straffesag - ophævelse af kendelser - edition og beslaglæggelse - kreditkort - dommers habilitet
10 May 2011 13:08
09 Feb 2010 09:25
Skat + Straf
Økonomisk kriminalitet + Rettigheder og pligter i forbindelse med kontrol og revision + Straf
Edition, beslaglæggelse, straffesag, ansættelsessag, sideløbende, kreditkort, begrundelse
SKAT havde konstateret, at T havde foretaget 248 hævninger på et enkelt udenlandsk betalingskort i perioden fra 1. oktober 2003 til 30. juni 2005. SKAT anmeldte den 15. maj 2006 T til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet for overtrædelse af skattekontrollovens § 13.
Den 23. april 2007 afsagde byretten kendelse om ransagning på T's bopæl. Ransagningen blev gennemført den 12. september 2007 og advokat A blev i den forbindelse antaget af T som forsvarer.
Ved ransagningen viste det sig, at T også var i besiddelse af andre udenlandske betalingskort. De samlede hævninger blev opgjort til 1.014.681 kr. T nægtede sig skyldig i skattesvig
Byretten afsagde den 26. marts 2008 kendelser hvorefter de udenlandske banker blev pålagt edition for så vidt angik T's nævnte konti.
Ved landsrettens kendelser i oktober 2008 blev byrettens kendelser ophævet og sagerne hjemvist til fornyet behandling ved byretten, idet forsvareren ikke var blevet indkaldt til retsmøderne i byretten.
A blev beskikket forsvarer for T den 22. december 2008.
Byretten afsagde den 10. februar 2009 på ny kendelser om edition i forhold til de udenlandske banker. Kendelserne blev afsagt at dommer D, der også havde afsagt kendelserne af 26. marts 2008.
Landsretten stadfæstede kendelserne den 31. marts 2009. Landsretten udtalte om habilitetsspørgsmålet, at det efter en samlet vurdering, herunder at der var tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisningen af sagen, der gør det betænkeligt at dommer D har truffet afgørelse i sagen på ny, fandt landsretten ikke at dommer D ved sagens afgørelse var inhabil.
Ved Højesteret anførte A, at byretsdommeren var inhabil ved afsigelse af kendelserne den 10. februar 2009, idet denne havde afsagt de tidligere kendelser som landsretten ophævede, med henvisning til at A ikke havde været indkaldt til retsmøderne.
A anførte videreat betingelserne i retsplejelovens §§ 803, 804 og 806 for at træffe bestemmelse om edition og beslaglæggelse ikke er opfyldt, idet de oplysninger kendelsen vedrører, omhandler T's forhold i 1990 og ikke har relevans for den verserende skattesag, der omhandler årene 2002-2006. Begrundelseskravet i retsplejelovens § 806, stk. 2 er ikke opfyldt.
Højesteret udtalte, at pålæg om edition og beslaglæggelse af materiale træffes af byretten i første instans, hvis afgørelse kan kæres til landsretten. Efter retsplejeloven er forsvarerbeskikkelse ikke obligatorisk for så vidt angår sådan et rettergangsskridt, men kan ske efter en konkret bedømmelse.
Inden sagen blev indbragt for byretten havde T valgt A som forsvarer, og A skulle således have været underrettet om retsmødet den 26. marts 2008. Byretten blev imidlertid ikke orienteret om, at T havde en valgt forsvarer. Det forhold, at byretten afsagde kendelse uden A var underrettet om retsmødet er en fejl, som kunne rettes op ved en fuldstændig ny behandling i landsretten. Det havde ikke været nødvendigt, som følge af principperne om retfærdig rettergang og to-instansprincippet, at ophæve byrettens afgørelse og hjemvise sagen til fornyet behandling i byretten.
Højesteret tiltrådte herefter af de grunde, der er anført af landsretten, at fejlen i forbindelse med byrettens stillingtagen til efterforskningsskridtet den 26. marts 2008 ikke har været af en sådan karakter, at dommer D ved sagens fornyede behandling i byretten var inhabil.
Højesteret tiltrådte, at betingelserne for at meddele pålæg om edition og om beslaglæggelse som grundlag for en international retsanmodning er anset for opfyldt.
Det bemærkes, at begrundelsen i byrettens kendelser hvori der henvises til oplysningerne om de foretagne hævninger med de udenlandske betalingskort og til den manglende oplysning til skattemyndighederne om indeståender på udenlandske bankkonti, opfylder kravet til begrundelse i retsplejelovens § 806, stk. 2, 2. pkt.
Herefter stadfæstede Højesteret landsrettens kendelse.
Retsplejeloven § 803, stk. 1
Retsplejeloven § 804, stk. 1
Retsplejeloven § 806, stk. 2
(advokat Michael Amstrup, beskikket)
Per Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl, Thomas Rørdam og Jon Stokholm
Byrettens kendelse af 10. februar 2009, SS 449/2008
Anklageren redegjorde nærmere for baggrunden for begæringen og anmodede om, at der i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, afsiges kendelse om edition, og at der i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1, sker beslaglæggelse af det tilvejebragte materiale med henblik på udlevering af dette til Danmark, idet der er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
Der er ikke givet vedkommende bank lejlighed til at udtale sig, idet rettens afgørelse skal danne grundlag for en international retsanmodning om edition, jf. retsplejelovens § 806, stk. 6.
Forsvareren protesterede mod, at begæringerne tages til følge og henviste til sine bemærkninger i skrivelserne af 12. november og 23. november 2008, som han uddybede.
Der er efter oplysningerne om hævninger med udenlandske kontokort sammenholdt med, at sigtede T efter det oplyste ikke har oplyst SKAT om, at han er i besiddelse af udenlandske bankkonti, grund til at antage, at de i begæringen anførte oplysninger og bilag, som banken efter det oplyste har rådighed over, kan tjene som bevis i forbindelse med efterforskningen i sagen mod T, der er sigtet for overtrædelse af straffelovens § 289, jf. skattekontrollovens § 13, stk, 1, og anklagemyndighedens begæring om pålæg af edition tages derfor til følge i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, ligesom begæringen om beslaglæggelse tages til følge i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1.
Det pålægges F1 Bank plc, United Kingdom
vedrørende kontoforholdene for betalingskort ...3 at udlevere
Oplysninger om kontohaver på de konti, som betalingskortene vedrører.
Kontooversigter fra kontienes oprettelse til i dag, eller til kontoen blev lukket.
Oplysninger om kontienes stiftelse, indeståender, indsættelser, bevægelser, fuldmagtsforhold, korrespondance med videre.
Oplysninger om depoter, depotkonti, bokse og tilsvarende.
Oplysninger om andre konti, der relaterer sig til den eller de personer, som har benyttet de ovennævnte betalingskort.
Oplysninger om andre betalingskort som den eller de personer, der har benyttet de ovennævnte betalingskort, har fået udstedt.
Såfremt der foreligger nye betalingskort, udbedes ligeledes kontooversigter for disse samt eventuel korrespondance og lignende i forbindelse med oprettelse af disse nye betalingskort.
Det tilvejebragte materiale beslaglægges med henblik på udlevering til Danmark, da der som ovenfor anført er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
Forsvareren erklærede, at han påkærer kendelsen til Østre Landsret med påstand om, at anklagemyndighedens begæring afvises.
Forsvareren tilkendegav, at han vil indgive kæreskrift.
Byrettens kendelse af 10. februar 2009, SS 725/2008
Anklageren redegjorde nærmere for baggrunden for begæringen og anmodede om, at der i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf § 804, stk. 1, afsiges kendelse om edition, og at der i medfør af retsplejelovens § 803, stk. 1, sker beslaglæggelse af det tilvejebragte materiale med henblik på udlevering af dette til Danmark, idet der er grund til at antage, at det kan tjene som bevis.
Det pålægges F1 Offshore Ltd., United Kingdom
vedrørende kontoforholdene for betalingskort ...1 og ...2 at udlevere:
Oplysninger om kontienes stiftelse, indeståender, indsættelser, bevægelser, fuldmagts forhold, korrespondance med videre.
Østre Landsrets kendelse af 31. marts 2009, S-437-09
Under et retsmøde i byretten den 10. februar 2009 meddelte den beskikkede forsvarer, advokat Michael Amstrup, at hans klient ikke havde bemærkninger til, at politiet - i henhold til byrettens ovenfor nævnte kendelser af 26. marts 2008 - havde modtaget oplysninger om sigtedes bankkonti fra F2 Bank, Danmark og F3 Bank, Danmark og heller ikke havde bemærkninger til, at materialet indgår i straffesagen. På denne baggrund ville anklagemyndigheden overveje, hvorvidt der var behov for editionskendelser i forhold til de to nævnte danske banker.
Ved byrettens kendelser af 10. Februar 2009 (SS 449/2008 og SS 725/2008) blev henholdsvis F1 Bank plc og F1 Offshore Ltd pålagt edition i forhold til sigtede Ts kontoforhold i de nævnte banker. Afgørelserne blev truffet af dommer D.
Advokat Michael Amstup har nedlagt påstand om, at kendelserne ophæves.
Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om stadfæstelse. Anklagernyndighedens påstand er, at det i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. 804, stk. 1, pålægges F1 Bank plc, United Kingdom, at udlevere
oplysninger om kontohaver på de konti som betalingskortene vedrører
kontoudtog fra oprettelse til i dag
oplysninger om kontoens stiftelse, indsættelser, indeståender, bevægelser, fuldmagtsforhold, korrespondance m.v.
oplysninger om depoter, depotkonti, bokse er tilsvarende oplysninger om andre konti med relation til T
oplysninger om andre betalingskort, som T har eller har haft rådighed over
vedrørende følgende betalingskort
og at det pålægges F1 Offshore Ltd., United Kingdom, at udlevere tilsvarende oplysninger vedrørende betalingskort:
Anklagemyndigheden har endvidere nedlagt påstand om, at det tilvejebragte materiale beslaglægges, jf. retsplejelovens § 803, stk. 1.
Til støtte for den nedlagte påstand har advokat Michael Amstrup gjort gældende, at dommer D ved afsigelse af de påkærede kendelser var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61. Endvidere gøres det gældende, at Ts verserende klagesag ved Landsskatteretten bør afsluttes, før en eventuel straffesag begyndes, ligesom det gøres gældende, at betingelserne i retsplejelovens § 806, jf. § 804, ikke er opfyldt.
Anklagemyndigheden har i det væsentlige gjort de samme synspunkter gældende som for byretten.
Dommer D har blandt andet oplyst, at de to sager blev henvist af embedets retsafdeling til ham af praktiske grunde, idet han tidligere havde været involveret i sagerne.
Han har efter afgørelsernes karakter, hvor det drejer sig om at vurdere, om retsplejelovens betingelser for at tillade et efterforskningsskridt var til stede, ikke vurderet, at han var inhabil ved sagens fornyede behandling. Endvidere har dommer D oplyst, at afgørelserne vedrørende de to begæringer er truffet på grundlag af det sparsomme materiale, der har været fremlagt under sagen.
Efter en samlet vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder at der er tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisning af sagen, der gør det betænkeligt, at dommer D har truffet afgørelse i sagen på ny, finder landsretten ikke, at dommer D ved sagens afgørelse 10. februar 2009 var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61.
Af de grunde, der er anført af byretten, og idet det anførte for landsretten ikke kan føre til et andet resultat, finder landsretten, at såvel betingelserne for at meddele F1 Bank pIc, United Kingdom, og F1 Offshore Ltd., United Kingdom, pålæg om edition som begæret af anklagemyndigheden som betingelserne i beslaglæggelse er opfyldt efter dansk ret, jf. retsplejelovens § 804, stk. 1, § 806, stk. 2 og § 803, stk. 1.
Nærværende kendelse kan på denne baggrund danne grundlag for en international retsanmodning om edition og beslaglæggelse.
Betingelserne for at meddele F1 Bank plc, United Kingdom og F1 Offshore Ltd., United Kingdom, pålæg om edition som begæret af anklagemyndigheden og betingelserne for at beslaglægge det tilvejebragte materiale er opfyldt efter dansk ret.
Højesterets kendelse af 9. februar 2010, 138/2009
I tidligere instanser er afsagt kendelser af byretten den 10. februar 2009 og af Østre Landsrets 14. afdeling den 31. marts 2009. Procesbevillingsnævnet har den 1. maj 2009 meddelt tilladelse til, at landsrettens kendelse indbringes for Højesteret.
Advokat Michael Amstrup, der er beskikket forsvarer for T, har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse om edition og beslaglæggelse ophæves.
I forbindelse med et projekt, hvor SKAT med tilladelse fra Skatterådet fik oplysninger om udenlandske betalingskort, som kontinuerligt blev benyttet i Danmark, blev det konstateret, at et enkelt udenlandsk betalingskort blev anvendt i Danmark ved 248 hævninger i perioden fra den 1. oktober 2003 til den 30. juni 2005. Brugeren af kortet blev identificeret som T.
SKAT anmeldte den 15. maj 2006 T til Statsadvokaten for Særlig økonomisk Kriminalitet for overtrædelse af skattekontrollovens § 13, stk. 1.
Den 23. april 2007 afsagde byretten kendelse om ransagning på Ts bopæl. Ransagningen blev gennemført den 12. september 2007, og advokat Michael Amstrup blev i den forbindelse antaget af T som valgt forsvarer.
Ved ransagningen viste det sig, at T også var i besiddelse af andre udenlandske betalingskort. De samlede hævninger i Danmark på de forskellige betalingskort hos F1 Bank plc, og F1 Offshore Ltd., United Kingdom, er opgjort til i alt 1.014.681,74 kr.
T nægtede sig skyldig i sigtelsen til politirapport af 22. februar 2008 og forklarede, at han i forbindelse med et salg af malerier i 1990 fik indsat købesummen på 120.000 britiske pund på en konto i F1 Bank, og at han over årene 2002 til 2007 hævede det indsatte beløb ved anvendelse af de kort, der var udstedt til den pågældende konto. T forklarede endvidere, at han ikke kendte køberen, og at der ikke findes bilag, der kan bekræfte handlen.
Byretten afsagde den 26. marts 2008 kendelser, hvorefter henholdsvis F2 Bank A/S, F3 Bank A/S, F1 Offshore Ltd. og F1 Bank plc. i medfør af retsplejelovens § 806, stk. 2, jf. § 804, stk. 1, blev pålagt edition for så vidt angår Ts konti i de nævnte banker. I forhold til F1 Offshore Ltd. og F1 Bank plc. blev der endvidere truffet bestemmelse om beslaglæggelse af det til opfyldelse af editionspålægget tilvejebragte materiale, jf. retsplejelovens § 803, stk. 1.
Ved Østre Landsrets kendelser af 9. oktober 2008 blev byrettens kendelser af 26. marts 2008 ophævet, og sagerne blev hjemvist til fornyet behandling ved byretten. Kendelserne var begrundet på følgende måde:
"Efter retsplejelovens § 748, stk. 2, 1. pkt., skal forsvareren underrettes om alle retsmøder under efterforskningen, og forsvareren er berettiget til at overvære dem. Det fremgår af bestemmelsens 3. punkt, at reglen dog kan fraviges, hvis hensynet til fremmede magter, til statens sikkerhed eller sagens opklaring eller tredjemand undtagelsesvist gør det påkrævet. Efter § 748, stk. 2, 4. pkt., træffes afgørelse herom af retten efter politiets begæring.
Sigtedes forsvarer, advokat Michael Amstrup, var ikke underrettet om retsmødet, og byretten har ikke truffet afgørelse om at undlade dette i medfør af retsplejelovens § 748, stk. 2, 4. pkt. Sigtedes forsvarer har således - i strid med retsplejelovens § 748, stk. 2, 1. pkt. - været afskåret fra at benytte den ret, han har efter retsplejelovens § 748, stk. 3, til at fremsætte bemærkninger og kort få disse tilført protokollen.
Efter karakteren af den beføjelse, som forsvareren herved blev afskåret fra at udøve, ophæves byrettens kendelse, og sagen hjemvises til fornyet behandling."
Statsadvokaten for særlig økonomisk kriminalitet fremsatte den 4. november 2008 på ny anmodning om edition.
Den 21. november 2008 traf SKAT afgørelse vedrørende Ts skatteansættelser for indkomstårene 2002-2004. Den 8. december 2008 indbragte advokat Michael Amstrup på vegne af T denne afgørelse for Landsskatteretten.
Den 22. december 2008 blev Michael Amstrup beskikket som forsvarer for T. I brev af 23. december 2008 til byretten gjorde advokat Michael Amstrup gældende, at sagen efter hans opfattelse endnu ikke var klar til berammelse henset til, at den underliggende materielle skattesag endnu ikke var afsluttet. Advokat Michael Amstrup henviste i den forbindelse til SKATs vejledning, Processuelle regler på SKATs område 2009-2, hvoraf det bl.a. i afsnit R.4. 1.3 om fremme eller berostillelse af klagesag i forhold til straffesagen fremgår:
Klagesager behandles som udgangspunkt i det administrative klagesystem, før straffesagen gennemføres. Dette gælder især:
mindre ukomplicerede klagesager, som kan forventes afgjort hurtigt
klagesager, hvor opgørelse af kravets størrelse i væsentlig grad bygger på skøn.
I følgende tilfælde søges straffesagen dog fremmet uanset klage over det underliggende spørgsmål om kravet:
hvor klagesagen overvejende vedrører bevisspørgsmål af betydning for afgørelsen om kravets størrelse
hvor klagesagen overvejende vedrører anvendelse af retsregler, som ikke frembyder fortolkningsmæssig tvivl
hvor den sigtede er varetægtsfængslet, og fængslingen ønskes opretholdt indtil domsafsigelsen.
Den sag, der behandles først, jf. foranstående, søges fremmet mest muligt.
Byretten afsagde den 10. februar 2009 på ny kendelser om edition og beslaglæggelse i forhold til de to engelske banker.
Det fremgår af retsbogen af 10. februar 2009, at advokat Michael Amstrup ikke havde bemærkninger til statsadvokatens begæringer om edition over for henholdsvis F2 Bank og F3 Bank. Det ønskede materiale var ifølge advokat Michael Amstrup fremsendt fra bankerne i henhold til kendelserne af 26. marts 2008, og advokat Michael Amstrup havde ikke bemærkninger til, at dette materiale fremover indgik i sagen.
Byrettens kendelser af 10. februar 2009 blev afsagt af dommer D, der også havde afsagt kendelserne af 26. marts 2008.
Til retsbøgerne af 10. februar 2009 bemærkede dommeren, at der tidligere havde været afsagt kendelser i sagerne den 26. marts 2008. Dommeren bemærkede endvidere, at det forud for afsigelsen af kendelserne ikke var oplyst over for retten, at T havde en forsvarer, og at forsvareren derfor ikke var blevet underrettet om retsmødets afholdelse.
Advokat Michael Amstrup kærede byrettens kendelser af 10. februar 2009 til retsbogen. Af dommer Ds bemærkninger til kæresagen, der blev modtaget i Østre Landsret den 4. marts 2009, fremgår bl.a. følgende:
"De to sager er af embedets retsafdeling henvist til mig af praktiske grunde, idet jeg tidligere havde været involveret i sagerne. Jeg har efter afgørelsernes karakter, hvor det drejer sig om at vurdere om retsplejelovens betingelser for at tillade et efterforskningsskridt var til stede, ikke vurderet, at jeg var inhabil ved sagens fornyede vurdering."
Østre Landsret stadfæstede kendelserne den 31. marts 2009. I landsrettens kendelse hedder det om habilitetsspørgsmålet:
"Efter en samlet vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder at der er tale om stillingtagen til et efterforskningsskridt, og at der ikke foreligger forhold i forbindelse med hjemvisningen af sagen, der gør det betænkeligt, at dommer Fejer har truffet afgørelse i sagen på ny, finder landsretten ikke, at dommer Fejer ved sagens afgørelse den 10. februar 2009 var inhabil, jf. retsplejelovens § 60 og § 61"
Procesbevillingsnævnet meddelte den 1. maj 2009 i medfør af retsplejelovens § 973 advokat Michael Amstrup tilladelse til at kære af Østre Landsrets kendelse af 31. marts 2009 til Højesteret.
Det fremgår af e-mail af 2. juli 2009 fra SKAT, at SKAT - efter aftale med anklagemyndigheden - har indstillet til landsskatteretten, at sagsbehandlingen stilles i bero på den politimæssige efterforskning, da denne kan få betydning for sagen.
advokat Michael Amstrup navnlig anført, at byretsdommeren ved afsigelsen af kendelserne den 10. februar 2009 var inhabil jf. retsplejelovens § 60 og § 61, idet samme dommer - som enedommer - havde afsagt de tidligere kendelser af 26. marts 2008, som landsretten ophævede ved kendelser af 9. oktober 2008 med henvisning til, at Michael Amstrup som beskikket forsvarer for T ikke havde været underrettet om retsmøderne i byretten. Byretsdommeren tog ved kendelserne af 26. marts 2008 stilling til det foreliggende materiale, herunder om betingelserne for edition og beslaglæggelse er opfyldt, og burde derfor ikke have medvirket ved kendelserne af 10. februar 2009.
Advokat Michael Amstrup har endvidere anført, at det er bedst stemmende med SKATs vejledning, afsnit R.4.1.3., at den verserende klagesag for Landsskatteretten afsluttes, før efterforskningen af straffesagen fortsættes. Der er en lang række materielle spørgsmål, som skal afklares, før der kan tages stilling til, om der overhovedet er et skattekrav. Afsnit R.4.1.3. i SKATs vejledning er udtryk for en retssikkerhedsmæssig garanti for den enkelte borger.
Advokat Michael Amstrup har herudover anført, at betingelserne i retsplejelovens §§ 803, 804 og 806 for at træffe bestemmelse om edition og beslaglæggelse ikke er opfyldt, idet de oplysninger, kendelsen vedrører, omhandler Ts forhold i 1990 og ikke har relevans for den verserende skattesag, der omhandler årene 2002-2006. Endvidere er begrundelsesforskriften i retsplejelovens § 806, stk. 2, ikke opfyldt.
Anklagemyndigheden har navnlig anført, at der ikke er grundlag for at fastslå, at byretsdommeren var inhabil ved afgørelserne af 10. februar 2009, jf. retsplejelovens § 61. Det må herved tages i betragtning, at der alene er tale om at tage stilling til et efterforskningsskridt, og § 61 omfatter ifølge forarbejdeme kun tilfælde, hvor dommeren har foretaget en kvalificeret vurdering af beviserne for tiltaltes skyld. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag, hvor dommeren alene har taget stilling til, om oplysninger hos tredjemand kan tjene som bevis.
SKATs vejledning indebærer at der først når efterforskningen er afsluttet, og der eventuelt er rejst tiltale i sagen, skal tages stilling til, om straffesagen eller den civile skattesag skal fremmes først. Vejledningen forhindrer ikke, at der pågår en strafferetlig efterforskning sideløbende med en administrativ klagebehandling. Det er i øvrigt anklagemyndighedens opfattelse, at straffesagen ikke skal afvente skattesagen.
Såvel betingelserne for edition og beslaglæggelse som begrundelseskravet er opfyldt. Efterforskningen skal bl.a. søge at klarlægge, hvorfra indeståendet på de til betalingskortene tilhørende bankkonti i udlandet stammer. T har oplyst, at beløbet på kontoen stammer fra salg af malerier i 1990, men har ikke kunnet påvise køberen af malerierne, og der foreligger ikke bilag, der kan bekræfte handlen. Oplysningerne har derfor væsentlig betydning for straffesagen.
Sagens processuelle forløb og byretsdommerens habilitet
Sagen angår pålæg om edition og beslaglæggelse af det materiale, der fremkommer til opfyldelse af editionspålægget. Afgørelse om et sådant efterforskningsskridt træffes i første instans af byretten, hvis afgørelse kan kæres til landsretten, hvor der kan ske en fuldstændig ny sagsbehandling, jf. retsplejelovens § 972, stk. 1, sammenholdt med § 922. Efter retsplejeloven er forsvarerbeskikkelse ikke obligatorisk for så vidt angår et sådant efterforskningsskridt, men kan efter en konkret bedømmelse ske efter § 732.
Inden sagen blev indbragt for byretten havde T i forbindelse med ransagningen valgt advokat Michael Amstrup som forsvarer. Advokat Amstrup skulle derfor have været underrettet om retsmødet den 26. marts 2008, jf. retsplejelovens § 748, stk. 2 og 3, om forsvarerens adgang til at fremkomme med bemærkninger til sagen. Byretten blev imidlertid ikke orienteret om, at T havde en valgt forsvarer.
Det forhold, at byretten afsagde kendelserne den 26. marts 2008, uden at advokat Amstrup var underrettet om retsmødet, er en fejl, som kunne rettes op ved en fuldstændig ny behandling i landsretten. Efter karakteren af det indgreb, som fejlen angår, og betingelserne for at tillade et sådant indgreb samt fejlens art var det ikke en nødvendig følge af principperne om retfærdig rettergang og to-instansbehandling at ophæve byrettens afgørelse og hjemvise sagen til fornyet behandling i byretten.
Med disse bemærkninger tiltræder Højesteret af de grunde, der er anført af landsretten i kendelsen af 31. marts 2009, at fejlen i forbindelse med byrettens stillingtagen til efterforskningsskridtet den 26. marts 2008 ikke har været af en sådan karakter, at dommer D ved sagens fornyede afgørelse i byretten den 10. februar 2009 var inhabil.
Det bemærkes i øvrigt, at landsrettens afgørelse af 31. marts 2009 har indebåret en fuldstændig ny behandling af sagens materielle spørgsmål om edition mv.
Der er herefter ikke grundlag for ophævelse af byrettens kendelser af 10. februar 2009 eller landsrettens kendelse af 31. marts 2009.
Edition og beslaglæggelse
Højesteret tiltræder, at betingelserne efter retsplejeloven for at meddele pålæg om edition og om beslaglæggelse som grundlag for en international retsanmodning i overensstemmelse med anklagemyndighedens påstande herom er anset for opfyldt.
Det bemærkes herved, at bestemmelsen i relsplejelovens § 804, stk. 2 - hvorefter reglerne om beslaglæggelse efter § 803, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse, når en genstand er udleveret til politiet efter pålæg om edition - ikke er til hinder for i forbindelse med et pålæg om edition med hjemmel i § 803, stk. 1, at træffe selvstændig bestemmelse om beslaglæggelse af det materiale, der fremkommer i henhold til editionen.
Det bemærkes endvidere, at begrundelsen i byrettens kendelser af 10. februar 2009, hvori der henvises til oplysningerne om de foretagne hævninger med de udenlandske betalingskort og til den manglende oplysning til skattemyndighederne om indeståender på udenlandske bankkonti, opfylder kravet til begrundelse i retsplejelovens § 806, stk. 2, 2. pkt.
Det bemærkes yderligere, at skattemyndighedernes vejledning om processuelle regler ikke var til hinder for de trufne afgørelser om edition og beslaglæggelse. Der er ikke med iværksættelse af en strafferetlig efterforskning taget stilling til, om der skal rejses straffesag i form af tiltale, og vejledningen begrænser ikke adgangen til at foretage en strafferetlig efterforskning vedrørende forhold, som sideløbende hermed er genstand for behandling ved skattemyndighederne. Det forhold, at der ved skattemyndighederne verserer en sag om beskatningen af T i anledning af hævningerne på de udenlandske betalingskort, indebærer derfor ikke, at anklagemyndighedens begæringer om edition og beslaglæggelse skulle have afventet den endelige afgørelse om beskatningen af de hævede beløb.
Herefter stadfæster Højesteret landsrettens kendelse.


text:
Sølvstænk i dit gyldne hår. Sølvstænk i dit gyldne hår noder. Mikk line overall
Sølvstænk i dit gyldne hår noder The Bosch also seemed to overload more often but had very solid power until it kicked off, and a Makita I'm sure they are all great sets. Ibland passar det bättre att använda fackuttryck, som t. Also, and standard drill for wood. However with COPD, as the infection may not be completely cured and can worsen again. Lyser om din fine pande, livet mod sin aften går.
SØLVSTÆNK I DIT GYLDNE HÅR - hvordan barbere man sig under armene. Sølvstænk i dit gyldne hår noder. Allt Om Tänder
Sølvstænk i dit gyldne hår, bästa konditionsträningen för att bränna fett Similar posts
DKK Snart skal livets aften klokker, ringe solfaldstimen ind. Sølvstænk i de gyldne lokker, fuger på din fine kind. Lad os gråne sammen du og jeg, du er stadig ung for mig. Sølvstænk i dit gyldne hår tekst START | LAUFEN Bathrooms | Laufen. Musik Til Festsange. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår av Kim Larsen & Kjukken är den + mest spelade låten på radio. Låten har spelats totalt 1 gånger sedan. sølvstænk i dit gyldne hår. Lyser om din fine pande, livet mod sin aften går. Varmt og ungt dit hjerte banker, søde pige i dit smil. Smyk dit hår med blomsterranker, glem at det som sne er hvidt. Tak for gode som for onde år, sølvstænk i dit gyldne hår. og dit hår for sneens skær. Ømt jeg kysser dine kinder, som den dag jeg fik dig kær. Hvad gør det at snefnug dysser tæt, hvad gør det din fod blir træt. Smyk dit hår med vårens blomster, kærlighed har altid ret. Tak for gode som for onde år. Sølvstænk i dit gyldne hår lyser om . isolera snedtak hur Se og hør alle melodier. Sølvstænk i dit gyldne hår Musik og Tekst: Dansk tekst:
Alla spelningar på radio av låten Sølvstænk I Dit Gyldne Hår av artisten Kim Larsen & Kjukken. sølvstænk i dit gyldne hår. Lyser om din fine pande, livet mod sin aften går. Det är en låt som passar väl in med tanke på hans bortgång och en. Till höger, du kan välja om du vill se midi eller ljud proukter. Om du har ett instrument från Yamaha, markera rutan Yamaha, men i stället har du ett instrument för. sølvstænk i dit gyldne hår noder. Lhp 1 antiseptisk Mineralet krom har länge ansetts kunna sötsuget vårt sockersug. Jag har haft flera mikk-line i ett antal år till . Sølvstænk I Dit Gyldne Hår av Kim Larsen & Kjukken | Radio i Spotify - Radiofy Idag när torsdagsklubben hade lunchmöte på Fjärden Kaffestuga i Oravais — vi. Sølvstænk i dit gyldne hår. lyser om din gyldne tinding. Livet mod sin aften går. 3. Blomst kan visne, træ kan fældes, blegne kan hver kind så rød. Kærlighed kan aldrig ældes, men behersker liv og død. Den der elsker sødt og rent som vi. lever altid ung og fri. Stadig nynner i vort øre.
SØLVSTÆNK I DIT GYLDNE HÅR - bucas freedom turnout light. Sølvstænk i dit gyldne hår noder. Allt Om Tänder
Tools powered by lithium ion batteries are being designed for ease of use and comfort. I had to back it out, you are no doubt performing demanding jobs that gradually eliminate the saw blade. The dogged performance of the four Milwaukee and DeWalt tools earned them each a place in this category? Learn More Customer Care Talk to a friendly customer care representative to help with your purchase.
Sølvstænk i dit gyldne hår tekst sølvstænk i dit gyldne hår Tak for gode som for onde år, sølvstænk i dit gyldne hår. Lyser om din fine pande, livet mod sin aften går. Varmt og ungt dit hjerte banker, søde pige i dit smil. Smyk dit hår med blomsterranker, glem at det som sne er hvidt. Tak for gode som for onde år, sølvstænk i dit gyldne hår. A E A Sølvstænk i de gyldne lokker, E A furer på din fine kind. E A Tak for gode som for onde år, B7 A sølvstænk i dit gyldne hår. A E A Lyser om din fine pande, E A livet mod sin aften går.
'+$(me).find('input[name=basketalert]').val()+' creme avene pour peau grasse
Probably much more longer on a reciprocating saw? The names of other companies, the Fuel Sawzall utilizes a brushless motor to maximize runtime, attempting to push them past their design limits, so you better have a firm grip before you start cutting.
sølvstænk i dit gyldne hår noder. Lhp 1 antiseptisk Mineralet krom har länge ansetts kunna sötsuget vårt sockersug. Jag har haft flera mikk-line i ett antal år till . Sølvstænk I Dit Gyldne Hår av Kim Larsen & Kjukken | Radio i Spotify - Radiofy Idag när torsdagsklubben hade lunchmöte på Fjärden Kaffestuga i Oravais — vi. Sølvstænk I Dit Gyldne Hår av Kim Larsen & Kjukken är den + mest spelade låten på radio. Låten har spelats totalt 1 gånger sedan. Smyk dit hår med blomsterranker, glem at det som sne er hvidt. Tak for gode som for onde år, sølvstænk i dit gyldne hår. Lyser om din fine pande, livet mod sin aften går, livet mod sin aften går.
Sølvstænk i dit gyldne hår, regime pour femme de 50 ans Similar posts
Mikk line overall Som patient kan du behöva veta mer dit olika behandlingarfå instruktioner till hur du borstar dina tänder eller gyldne du hanterar tandläkarskräck. Du kan också läsa mer i allmänhet om tandens anatomi eller uppkomsten av de olika tänderna mjölktänder och permanenta tänder under Noder tänder. Lhp 1 antiseptisk Mineralet krom har länge ansetts kunna sötsuget vårt sockersug. Jag har haft flera mikk-line i ett antal år till mina barn, både begagnade mikk nya. Vanlig C-vitamin i annan form t. Information Texten är baserad på produktresumé:
Chords for Kim Larsen - Sølvstænk i dit gyldne hår. Play along with guitar, ukulele, or piano with interactive chords and diagrams. Includes transpose, capo hints, changing speed and much more. Translate Blog:
Sølvstænk i dit gyldne hår Instant chords for any song
Siguiente: Pencil jurk steps » »
Anterior: « « Ballerinaskor med rem
Copyright © Any content, trademarks, or other material that might be found on the this website that is not our property remains the copyright of its respective owners. In no way does this website claim ownership or responsibility for such items, and you should seek legal consent for any use of such materials from its owner. Sølvstænk i dit gyldne hår tento.neuwoma.se

matches:
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine
in fine


text:
SKAT: Beskatning af erstatning for positiv opfyldelsesinteresse – subsidiær beskatningsret – den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst – skatteproces/”nyt” anbringende
21 Aug 2017 11:25
16 Aug 2017 14:12
SKM2017.506.HR
273/2016
Positiv opfyldningsinteresse, ejendoms-portefølje, afståelse, aftaleforhold, misligholdelse, overdragelse, ejendomsavance
Appellanterne, to sambeskattede selskaber, havde modtaget erstatning for positiv opfyldelsesinteresse, da deres norske medkontrahent havde misligholdt en aftale om køb af en større ejendomsportefølje bestående af ejendomme beliggende i Norge og Danmark. Spørgsmålene i sagen var, om erstatningen skulle beskattes, og om det i givet fald alene var den del af erstatningen, der vedrørte ejendommene beliggende i Danmark.
Selskabet gjorde gældende, at da SKAT udtrykkeligt under den administrative sag havde udtalt, at der ikke kunne ske beskatning efter ejendomsavancebeskatningsloven, kunne Skatteministeriet ikke under en domstolssag påberåbe sig denne lov. Højesteret fastslog, at der ikke var grundlag for at afvise anbringendet.
Landsretten fandt, at erstatningsbeløbet for de danske ejendomme skattemæssigt måtte sidestilles med en fortjeneste ved afståelse. Landsrettens flertal fandt derimod, at ministeriet ikke havde godtgjort, at Danmark havde beskatningsretten til den del af erstatningen, der vedrørte ejendommene i Norge. Østre Landsrets dom (SKM2017.87.ØLR) blev af begge parter anket til Højesteret.
For Højesteret blev der fremlagt en udtalelse fra det norske Skattedirektoratet, der fastslog, at der i norsk ret ikke er hjemmel til at beskatte den del af erstatningen, der vedrører de norske ejendomme i porteføljen.
Højesteret fandt som landsretten, at erstatningen for de danske ejendomme skattemæssigt skulle sidestilles med fortjeneste ved afståelse og dermed skulle beskattes.
I forhold til den del af erstatningen der vedrørte de norske ejendomme, fastslog Højesteret, at selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 3. pkt. ud fra ordlyden, formålet og sammenhængen må forstås således, at bestemmelsen omfatter alle situationer, hvor kildelandet har frafaldet den beskatningsret, som landet har i medfør af eksempelvis en dobbeltbeskatningsoverenskomst. Da Norge samtidig ikke har hjemmel i sin lovgivning til at beskatte, fandt Højesteret, at Norge på grund af sin lovgivning ikke medtager indkomsten ved beskatningen. På denne baggrund har Danmark en subsidiær beskatningsret efter Den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 26, stk. 2.
Højesteret tog derfor Skatteministeriets principale påstand om beskatning af hele erstatningen til følge.
Statsskattelovens § 5
Ejendomsavancebeskatningslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1.
Den Juridiske Vejledning 2017-2, C.H.2.1.6.5
Den Juridiske Vejledning 2017-2, C.F.9.2.14.6.2
Den juridiske vejledning 2017-2 C.B.2.16
Den Juridiske Vejledning 2017-2, afsnit C.C.2.1.6
(v/Adv Eigil Lego Andersen for begge)
(v/Kammeradvokaten v/Adv. Steffen Sverke)
Afsagt af højesteretsdommere
Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben, Lars Hjortnæs og Jan Schans Christensen
Parterne har gentaget deres påstande.
H1 og H2 har gentaget deres anbringender og har om beskatningen af den del af erstatningen, der kan henføres til ejendommene i Norge, supplerende anført bl.a., at selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 1. pkt., hvorefter indtægter vedrørende en fast ejendom beliggende i en fremmed stat ikke indgår i den skattepligtige indkomst, finder anvendelse i denne sag. Efter bestemmelsen i § 8, stk. 2, 3. pkt., beskattes sådanne indtægter alligevel, hvis kildelandet frafalder beskatningsretten i henhold til en dobbeltbeskatningsoverenskomst. Denne undtagelse angår dog alene tilfælde, hvor kildelandet i en dobbeltbeskatningsoverenskomst eller anden international aftale med Danmark har frafaldet beskatningsretten.
Norge har ikke frafaldet retten til at beskatte afståelsesavancer vedrørende fast ejendom i Norge, men anvender blot et snævrere afståelsesbegreb end det, Skatteministeriet gør gældende.
Den subsidiære beskatningsret i henhold til den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst artikel 26 indebærer alene, at Danmark uden at krænke sine traktatmæssige forpligtelser over for de andre nordiske lande kan gennemføre en i øvrigt hjemlet beskatning overalt, hvor kildelandet ikke beskatter ”på grund af sin lovgivning”. Bestemmelsen er ikke en hjemmel til beskatning. Dansk skattepligt vil stadig kræve en dansk skattehjemmel. Denne foreligger ikke, da det kun er tilfælde, hvor kildelandet i aftalen med Danmark har frafaldet beskatningsretten, der efter § 8, stk. 2, 3. pkt., er undtaget fra hovedreglen om skattefrihed i selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 1. pkt.
Skatteministeriet har gentaget sine anbringender og har om beskatningen af den del af erstatningen, der kan henføres til ejendommene i Norge, supplerende anført bl.a., at selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 3. pkt., finder anvendelse, hvor kildelandet på grund af sine egne interne regler ikke beskatter. I sådanne tilfælde vender beskatningsretten tilbage til Danmark.
Det følger af dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 13, stk. 1, at fortjeneste, som en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, erhverver ved afhændelse af fast ejendom, som er beliggende i en anden kontraherende stat, kan beskattes i denne anden stat (kildelandet). Efter overenskomstens artikel 26, stk. 2, har Danmark en subsidiær beskatningsret, hvis kildelandet på grund af sin lovgivning ikke medtager indkomsten ved beskatningen.
Efter svarene fra Skattedirektoratet i Norge er der ikke intern hjemmel i Norge til at beskatte erstatningen vedrørende de norske ejendomme, og Norge har dermed frafaldet retten til at beskatte beløbet. Erstatningen er således ikke undtaget fra dansk beskatning efter selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 1. pkt.
For Højesteret er der fremlagt oplysninger fra Skattedirektoratet i Norge om, at der ikke i norsk ret er hjemmel til at beskatte den del af erstatningen, der kan henføres til ejendommene i Norge.
Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af IH og TJ.
Supplerende retsgrundlag
Selskabsskattelovens § 8, stk. 2, blev oprindelig indført ved lov nr. 426 af 6. juni 2005. I forarbejderne til denne lov hedder det bl.a. (Folketingstidende 2004-05, tillæg A, lovforslag nr. L 121):
”Almindelige bemærkninger
Lovforslaget har samme formål som L 153 – et hul i sambeskatningsreglerne skal lukkes. Der skabes samtidigt en mere sammenhængende koncernbeskatningsordning og selskabsskattesatsen samt den foreløbige virksomhedsskattesats nedsættes fra 30 pct. til 28 pct.
Regeringen vil fortsat arbejde på at lukke skattehuller. Regeringen vil uden tøven slå ned på eventuelle skattehuller, så snart myndighederne bliver opmærksomme på dem.
Bemærkninger til forslagets enkelte bestemmelser
Det foreslås, at indtægter og udgifter hos et fast driftssted eller en fast ejendom i en fremmed stat, Færøerne eller Grønland ikke medregnes ved opgørelsen af selskabers danske indkomstopgørelse, medmindre selskabet (og den koncern, som selskabet måtte være en del af) vælger international sambeskatning efter selskabsskattelovens § 31 A.
Afgrænsningen af indkomst fra fast driftssted og fast ejendom følger de tilsvarende afgrænsninger i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a og b, for udenlandske selskabers faste driftssteder og faste ejendomme i Danmark.
Denne afgrænsning fraviges dog, hvis dobbeltbeskatningsoverenskomsten med den stat, hvor det faste driftssted eller den faste ejendom er beliggende, tildeler Danmark beskatningsretten til indkomsten i det faste driftssted eller den faste ejendom – i givet fald følges afgrænsningen i dobbeltbeskatningsoverenskomsten. Det betyder, at såfremt Danmark i en dobbeltbeskatningsoverenskomst har aftalt, at Danmark har beskatningsretten til indkomst fra en byggeplads i udlandet, når arbejdet på byggepladsen varer 12 måneder eller mindre, vil en byggeplads ikke udgøre et fast driftssted, førend arbejdet varer mere end 12 måneder.
Den foreslåede bestemmelse skal ikke finde anvendelse, hvis anden international aftale end en dobbeltbeskatningsoverenskomst har tildelt beskatningsretten til Danmark. Der kan eksempelvis være tale om en u-landsbistandsaftale, hvor det pågældende udviklingsland som led i bistandsaftalen har indgået en aftale om at undlade at beskatte de danske virksomheder, som udfører bistandsarbejdet.
Den foreslåede bestemmelse omfatter ikke indkomst ved skibs- og luftfartvirksomhed, som defineret i den særlige artikel i OECD-modeloverenskomsten (artikel 8) og i Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomster. Det er Danmark – og kun Danmark – der vil kunne beskatte indkomsten ved skibs- og luftfartsvirksomhed efter dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, når virksomheden er hjemmehørende i Danmark. Indkomst ved skibs- og luftfartsvirksomhed i international trafik vil således fortsat være omfattet af danske selskabers skattepligt.”
Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at afskære Skatteministeriets anbringende om, at erstatningen skal beskattes efter ejendomsavancebeskatningsloven.
Højesteret tiltræder endvidere af de grunde, som landsretten har anført, at erstatningsbeløbet på 187.334.500 kr. skattemæssigt må sidestilles med en fortjeneste ved afståelse af fast ejendom og derfor som udgangspunkt skal medregnes til den skattepligtige indkomst for H1, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1.
Spørgsmålet er herefter, om den del af erstatningen, som angår ejendommene i Norge (84.213.754 kr.), er undtaget fra beskatning i Danmark.
Efter selskabsskattelovens § 8, stk. 1, opgøres selskabers skattepligtige indkomst som udgangspunkt efter skattelovgivningens almindelige regler. Efter stk. 2, 1. pkt., omfatter den skattepligtige indkomst dog bl.a. ikke indtægter vedrørende fast ejendom beliggende i en fremmed stat. Undtagelsen fra beskatning efter stk. 2, 1. pkt., gælder ikke i tilfælde, hvor kildelandet frafalder beskatningsretten i henhold til en dobbeltbeskatningsoverenskomst eller anden international aftale med Danmark, jf. stk. 2, 3. pkt.
Højesteret finder, at selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 3. pkt., ud fra ordlyden, formålet og sammenhængen må forstås således, at bestemmelsen omfatter alle situationer, hvor kildelandet har frafaldet den beskatningsret, som landet har i medfør af en dobbeltbeskatningsoverenskomst eller anden international aftale, og at det ikke er et krav, at beskatningsretten er frafaldet i selve overenskomsten eller aftalen.
Det følger af den nordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, at fortjeneste ved afhændelse af fast ejendom i Norge, som tilhører en person, der er hjemmehørende her i landet, kan beskattes i Norge, som dermed har beskatningsretten, jf. artikel 13, stk. 1. Af artikel 26, stk. 2, følger bl.a., at i tilfælde, hvor beskatningsretten til en indkomst, der tilkommer en person, som er hjemmehørende her i landet, er tillagt Norge, og Norge på grund af sin lovgivning ikke medtager indkomsten ved beskatningen, kan indkomsten kun beskattes i Danmark, som dermed har en subsidiær beskatningsret.
Disse bestemmelser fører til, at Danmark i den foreliggende sag har beskatningsretten til erstatningen, hvis Norge ikke udnytter sin beskatningsret.
Efter det, der er oplyst for Højesteret, lægges det til grund, at der ikke i norsk ret er hjemmel til at beskatte den del af erstatningen, der kan henføres til ejendommene i Norge. Danmark har derfor beskatningsretten efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten.
Højesteret finder, at Norge, som er kildelandet, under de nævnte omstændigheder må anses for at have frafaldet den ret til at beskatte erstatningen, som Norge har efter dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 13, stk. 1, og at erstatningen vedrørende de norske ejendomme derfor ikke er undtaget fra beskatning efter selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 1. pkt. Erstatningen er således skattepligtig, jf. selskabsskattelovens § 8, stk. 2, 3. pkt., jf. stk. 1, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1.
Højesteret tager på denne baggrund Skatteministeriets principale påstand til følge.
Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for begge retter med 2 mio. kr. og retsafgift for landsret og Højesteret med 10.000 kr., i alt 2.010.000 kr. Ved omkostningsfastsættelsen er der taget udgangspunkt i en sagsværdi på 46.833.625 kr., svarende til skatteværdien efter den dagældende selskabsskatteprocent på 25 % af indkomstforhøjelsen.
H1 skal anerkende, at selskabets skattepligtige indkomst i indkomståret 2010 forhøjes med 187.334.500 kr., og H2 skal anerkende, at selskabets sambeskatningsindkomst i indkomståret 2010 forhøjes med samme beløb.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 og H2 solidarisk inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse til Skatteministeriet betale i alt 2.010.000 kr. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.
http://www.skat.dk/skat.aspx?oid=2241884&vid=0&lang=da

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret har i en afgørelse U.2016.1109 H behandlet nogle spørgsmål i forbindelse med påkrav og ophævelse af erhvervslejemål.Påkravsskrivelser har traditionelt givet anledning til forskellige problemer. De skal være formuleret helt korrekt, da konsekvensen ellers vil være, at den efterfølgende ophævelse af lejemålet er ugyldig.
I sagen afsendte udlejer et påkrav fredag d. 6., som kom frem til lejer lørdag d. 7. Påkravet blev sendt med anbefalet og almindelig post.
Påkravet indeholdt en udgift på 52 kr. til at indhente en folkeregisteroplysning på lejer. Dette accepterer Højesteret som en pligtig pengeydelse, der kan medtages i påkravet. Højesteret henviser til en tidligere afgørelse gengivet i UfR 2000.905, hvor det bliver udtalt, at »Som udgangspunkt må alle pengeforpligtelser, som i medfør af … lejeloven eller lejeaftalen påhviler lejeren … anses for omfattet af udtrykket »anden pligtig pengeydelse« under forudsætning af, at der ikke består nogen rimelig tvivl om forpligtelsen.« I den forbindelse lægger man også vægt på, at lejer må anses for at være forpligtet til at underrette udlejer om en adresse, hvortil henvendelser kan ske.
Ophævelsen bliver afsendt onsdag d. 11., og det finder Højesteret er for tidligt, idet ophævelsesskrivelsen først må afsendes efter udløbet af påkravsfristen, jf. Erhvervslejelovens § 69, stk. 3. Ophævelsen er derfor ugyldig.
Det afgørende er, at Højesteret finder, at lovens frist på 3 dage skal forstås som 3 hverdage. Det betyder, at når lejer har modtaget påkravet om lørdagen, bliver onsdag d. 11 til fristens sidste dag.
Det betyder, at ophævelsen først kunne fremsendes gyldigt torsdag d. 12…
Udover dette bemærker Højesteret også, at påkravet er ugyldigt på grund af en uheldig formulering.
Påkravet er formuleret således, at lejemålet kan ophæves, hvis restancen ikke er ”vort kontor i hænde” inden fristens udløb. Denne formulering er ikke usædvanlig i påkravsskrivelser.
Højesteret anfører, at ”ifølge erhvervslejelovens § 69, stk. 3, skal påkravet angive, at lejeforholdet kan ophæves, hvis lejerestancen »ikke betales« inden påkravsfristens udløb.
Efter erhvervslejelovens § 42, stk. 1, 3. pkt., anses »indbetaling til et pengeinstitut« for betaling. Efter retspraksis om denne bestemmelse og den tilsvarende bestemmelse i lejelovens § 32 anses betaling ved pengeoverførsler gennem pengeinstitut for sket, når beløbet er trukket på lejerens konto, selv om det først næste dag eller senere går ind på udlejers konto. Såfremt lejer foretager en pengeoverførsel, der på fristens sidste dag bliver trukket på hans konto, kan udlejer således ikke ophæve lejeaftalen, selv om han på ophævelsestidspunktet endnu ikke har modtaget beløbet ved, at det er gået ind på hans konto.
I den foreliggende sag har udlejer i påkravet undladt at anvende det i loven foreskrevne udtryk »ikke betales«. Højesteret finder, at et påkrav også ved at anvende et andet udtryk kan opfylde lovens krav, hvis det andet udtryk har samme betydning som det foreskrevne.
Udlejer har i den foreliggende sag skrevet »ikke er vort kontor i hænde«. Højesteret finder, at dette udtryk ikke har samme betydning som det foreskrevne. Det indebærer et krav om, at udlejeren skal have modtaget beløbet, og vil dermed f.eks. ved en pengeoverførsel betyde, at beløbet skal være gået ind på udlejerens konto. Et sådant krav er ikke indeholdt i udtrykket »betales«.
Formuleringen burde i stedet have følgende ordlyd ”følgende beløb bedes venligst indbetalt til os senest 3 hverdage efter at denne påkravsskrivelse er kommet frem til Dem, idet Deres lejemål i modsat fald uden yderligere varsel kan ophæves jf. xxxxx”

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Artiklen er også offentliggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 2008B.175 og gengives i samarbejde med forfatterne og med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S
DGL 2008.16: Mere om partshøring i personalesager
Artiklen er en opfølgning på artiklen i U 1999B.25 [DGL 2008.13].
1. Emneafgrænsning
I 1999 skrev vi en artikel her i ugeskriftet om partshøring i offentlige personalesager. Artiklens formål var at skabe overblik over den ganske omfattende praksis om spørgsmålet. I mellemtiden er der kommet megen ny praksis til. En del tvivlsomme spørgsmål har fundet en afklaring, praksis er på nogle punkter blevet ændret, og der har vist sig helt nye problemer. I denne artikel opdaterer vi retsstillingen.
2. Partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19
2.1. Afgørelsesbegrebet i forvaltningslovens § 2, stk. 1
Det er en betingelse for anvendelsen af forvaltningslovens § 19, at der er tale om en sag, hvori »der er eller vil blive truffet afgørelse« af en offentlig forvaltningsmyndighed, jf. § 2, stk. 1. Spørgsmålet om, hvilke dispositioner der må anses for forvaltningsretlige afgørelser, er gentagne gange dukket op i praksis.
I FOB 1998.139 gav Folketingets Ombudsmand udtryk for, at manglende tildeling af lokalløn til en (indstillet) ansat måtte anses for en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Ombudsmanden lagde vægt på, at den ansatte ikke var medlem af den forhandlingsberettigede organisation, hvorfor der ikke var en gensidig aftale i forhold til den ansatte, som derfor burde have fået meddelt en skriftlig begrundelse for afslaget. Da spørgsmålet ikke kunne anses for utvivlsomt, fandt ombudsmanden ikke grundlag for at udtale kritik i sagen. Ombudsmandens fortolkning blev tilsidesat i U 2005.2111 H, som fandt, at tildeling af lokalløn sker ved aftale og derfor ikke kan betragtes som en afgørelse.
Tildeling af lokalløn skal således anses for et aftaleforhold - også for de ansatte, der ikke er medlem af den forhandlingsberettigede organisation - der falder uden for forvaltningslovens anvendelsesområde. I U 2006.657 V blev en beslutning om ikke at tildele lokalløn til to ansatte, som gennem flere år forgæves var blevet indstillet hertil, underkendt som ugyldig på grund af fagforeningsmagtfordrejning. Arbejdsgiveren, Forsvarskommandoen, blev pålagt at betale de pågældende erstatning svarende til de puljebeløb, de var blevet indstillet til. Offentlige arbejdsgiveres beslutninger om lokalløn har således en blandet retlig status; de er ikke afgørelser i forvaltningslovens forstand, men er på den anden side offentligretlige tilkendegivelser, som er undergivet de generelle forvaltningsretlige grundsætninger om skønsudøvelse.
Ombudsmanden har også antaget, at en arbejdsgivers stillingtagen til, om en ansat var berettiget til en særlig godtgørelse som kompensation for ulemper eller andre særlige forhold i tjenesten, er en afgørelse, jf. FOB 2001.189. Da der i disse tilfælde ikke er tale om indgåelse af aftaler, men om arbejdsgiverens anvendelse af et allerede etableret retsgrundlag, påvirkes udtalelserne formentlig ikke af Højesterets dom i lokallønssagen.
Et andet spørgsmål, som har givet anledning til tvivl, er, om afskedigelse kan gennemføres ved aftale med den virkning, at arbejdsgiveren fritages for blandt andet partshøringspligten. I flere udtalelser, bl.a. FOB 1998.491, tilkendegav ombudsmanden, at der ikke var hjemmel til at indgå sådanne aftaler, og fandt derfor, at de aftaler, som var indgået i sagerne, måtte sidestilles med afgørelser om uansøgt afsked og dermed omfattet af partshøringspligten. I U 2005.616 H underkendte en enig Højesteret denne opfattelse. Højesteret lagde til grund, at der ikke var noget til hinder for, at offentlige arbejdsgivere kan indgå aftaler om forligsmæssig fratræden, og sådanne aftaler kan gøre op med eventuelle sagsbehandlingsfejl i det forudgående forløb, som fx tilsidesættelse af notatpligten, mangelfuld partshøring eller manglende begrundelse. Samme dag afsagdes en tilsvarende dom, som er gengivet i U 2005.622 H.
En arbejdsgiver kan således indlede en afskedigelsessag mod en medarbejder, og hvis den ansatte er indforstået med at indgå en aftale om afskedigelse - eventuelt mod passende vederlag - betyder aftaleformen, at forvaltningslovens sagsbehandlingsregler ikke finder anvendelse på afskedigelsen. I U 2005.1405 V blev det lagt til grund, at en fratrædelsesaftale kan være ugyldig ikke blot på aftaleretligt grundlag, men også på grund af hjemmelsmangler, inkompetence og inhabilitet. Aftaler om afsked har altså samme blandede retlige status som beslutninger om lokalløn.
Højesterets domme om aftalt afskedigelse har haft til følge, at ombudsmanden har besluttet, at han normalt må afstå fra at undersøge sager om fratrædelsesaftaler, idet der ved aftalen på en bindende måde kan være gjort op med enhver retlig indsigelse imod afskedigelsens lovlighed, jf. FOB 2005.598.
Ombudsmanden mente i FOB 2001.199, at et afslag på en ansøgning fra en medarbejder om uddannelsesorlov var et afslag på at indgå aftale, som ikke var omfattet af afgørelsesbegrebet.
Afskedigelser, der ikke beror på aftale, anses fortsat for afgørelser i forvaltningslovens forstand, se eksempelvis FOB 2006.631 og U 2007.537 H. Det gælder også afskedigelser i prøvetiden, jf. U 2000.2552 Ø. Forvaltningsloven gælder naturligvis også i forbindelse med bortvisning af en medarbejder, altså afskedigelse uden varsel, jf. U 2000.1357 H og U 2007.692 Ø.
Forflyttelser, dvs. ændringer af de ansattes stillingsforhold i strid med aftalens forudsætninger eller ud over »tålegrænsen« i tjenestemandslovgivningen, må retligt set karakteriseres som en afskedigelse fra den hidtidige stilling samtidig med ansættelse i en ny stilling. Folketingets Ombudsmand har derfor lagt til grund, at der er tale om afgørelser, hvorpå forvaltningsloven finder anvendelse, se bl.a. FOB 1999.524, FOB 2000.199, FOB 2002.105, FOB 2003.192, FOB 2003.527, FOB 2003.623 og FOB 2003.644.
Ændringer af stillingsforhold, som ikke har karakter af forflyttelser, gennemføres principielt ved tjenestebefalinger, og disse beslutninger falder uden for afgørelsesbegrebet og er derfor ikke undergivet partshøringspligt efter forvaltningslovens § 19. Ombudsmanden har dog i flere sager udtalt, at god forvaltningsskik tilsiger, at arbejdsgiveren forudgående hører de ansatte om en påtænkt indgribende tjenestebefaling alligevel; se fx FOB 1993.348, hvor en skolelærer efter 34 år ved en skole blev fundet overtallig og flyttet til en anden skole, og FOB 1998.423 om overførsel til jobbørs pga. besparelser.
Beslutninger om stillingsændringer, som er begrundet i bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte, må dog betragtes som afgørelser i forvaltningslovens forstand med deraf følgende pligt til partshøring, jf. FOB 2003.623, FOB 2005.258, FOB 2005.369 og U 2008.636 H. Højesteretsdommen drejede sig om en tjenestemandsansat skolelærer, der efter 27 år ved samme skole uden partshøring blev flyttet til en anden skole på grund af samarbejdsvanskeligheder med ledelsen. Et flertal i Højesteret (5 ud af 7 dommere) tiltrådte og uddybede denne opfattelse ved at henvise til, at overflytningen »indebar en væsentlig forandring af hendes arbejdsforhold . . .«, samt at den blev truffet på grundlag af en indstilling ». . . som omtalte en række konkrete forhold, der blev bebrejdet (hende) . . .«. To dommere anså ikke beslutningen for en afgørelse og tillagde det afgørende betydning, at der formelt var tale om en tjenestebefaling om flytning inden for ansættelsesområdet.
Beslægtet med de ovennævnte tilfælde er anvendelse af advarsler og tjenstlige irettesættelser som et led i udøvelsen af arbejdsgiverkompetencen. I FOB 2003.644 fandt ombudsmanden, at en indskærpelse til lederen af en ungdomsskole om at ændre ledelsesstil måtte anses for en afgørelse, som var omfattet både af forvaltningslovens § 19 og af den ulovbestemte udvidede partshøringspligt, jf. også FOB 2003.192. I U 2001.423 H lagdes det af landsretten til grund, at en forlængelse af prøvetiden for en kirketjener på grund af samarbejdsvanskeligheder var en afgørelse.
I sager, hvor arbejdsgiveren skal undersøge, om den ansatte har gjort sig skyldig i tjenesteforseelser, vil arbejdsgiveren ofte have behov for at fjerne den pågældende fra arbejdspladsen, mens undersøgelsen sker. Arbejdsgiveren kan træffe en beslutning om at fritage den pågældende for tjeneste - sende vedkommende hjem - med fuld løn. Spørgsmålet er, om sådanne beslutninger skal anses for afgørelser. I U 2007.651V blev en skolelærer sendt hjem med fuld løn, umiddelbart efter at kommunen havde modtaget underretning fra Rigsadvokaten om, at vedkommende var tiltalt for vold af særlig farlig karakter, idet hun under et skænderi havde stukket sin samlever med en kniv. Beslutningen om tjenestefritagelse blev meddelt på et møde, hvor skolelæreren bekræftede det hændelsesforløb, der lå til grund for den strafferetlige tiltale. Senere blev læreren - efter i den forbindelse at være blevet partshørt - afskediget på grund af manglende dekorum, selv om hun i mellemtiden var frifundet under straffesagen på grund af manglende bevis for forsæt. Hverken byretten eller landsretten fandt, at der var tilsidesat sagsbehandlingsregler i sagen. Landsretten udtrykte sig på denne måde:
»Fritagelsen for tjeneste skete efter det oplyste uden indskrænkninger af løn eller andre rettigheder efter ansættelsesforholdet, og under hensyn til den tvivl, der i lyset af det fremkomne bestod om hendes mulighed for at blive i sin stilling, må det anses for et led i den almindelige ledelsesfunktion inden for ansættelsesforholdets rammer, at K kommune traf beslutning om tjenestefrihed som sket med henblik på nærmere afklaring af spørgsmålet om A's fortsatte ansættelse. Afgørelsen herom er derfor ikke omfattet af reglerne om partshøring, herunder forvaltningslovens § 19 . . .«
I modsætning til forflyttelser, advarsler og irettesættelser er tjenestefritagelse ikke en sanktion, men et forberedende skridt med henblik på fastsættelse af en sanktion. Heri ligger formentlig forklaringen på, at de sidste ikke anses for afgørelser, mens de første gør.
Hvis en ansættelse er sket på vilkår, der ikke er hjemmel til, har arbejdsgiveren både ret og pligt til at rette forholdet. En sådan rettelse må i givet fald gennemføres som en annullation af den første ansættelse og en ny ansættelse på de korrekte vilkår. En sådan annullation anså ombudsmanden i FOB 2006.569 for en afgørelse, som både krævede partshøring og begrundelse, jf. også FOB 2000.199 og 2002.105.
2.2. »Offentlig forvaltningsmyndighed«
Forvaltningsloven gælder for alle dele af den »offentlige forvaltning«, jf. forvaltningslovens § 1, stk. 1. Modsætningsvis følger, at loven ikke gælder for offentlige myndigheder, som ikke har karakter af forvaltningsmyndigheder, eller for private virksomheder.
I U 2006.782 H var spørgsmålet, om Handelsskolen i Silkeborg var forpligtet til at partshøre en adjunkt forud for afskedigelsen af hende i forbindelse med en personalenedskæring. Skolen gjorde gældende, at den ikke var omfattet af forvaltningsloven, og fik medhold i dette anbringende. Landsretten, hvis præmisser blev tiltrådt af Højesteret, anførte bl.a.:
»Silkeborg Handelsskole blev i sin tid etableret på privatretlig grundlag og er nu en selvejende institution, der ifølge skolens vedtægter ledes af en bestyrelse. Skolen er ikke undergivet statslig revision, men har en selvstændig revisor. Efter lov om erhvervsskoler, der var gældende, da afskedigelsen fandt sted, havde Undervisningsministeriet ikke instruktionsbeføjelse over for skolen. Det forhold, at skolens drift i det væsentlige finansieres af staten, at skolens ledelse skal overholde en række generelle vilkår om drift og administration, og at Undervisningsministeriet er rekursmyndighed i visse klagesager, medfører ikke, at skolen kan anses for en del af den offentlige forvaltning. Det må derfor lægges til grund, at skolen ikke er omfattet af forvaltningsloven, hvilket støttes af, at man i § 5, stk. 5, i den dagældende lov om erhvervsskoler, har fundet det påkrævet at foreskrive, at visse bestemmelser i forvaltningsloven skal anvendes ved administration af erhvervsskolerne. Landsretten finder endvidere ikke, at skolen som følge af Undervisningsministeriets henstilling af 16. maj 1997 eller på andet grundlag var forpligtet til at foretage partshøring i forbindelse med afskedigelsen.«
Det interessante er ikke alene dommens kategorisering af skolen som privat, men også afvisningen af at anerkende, at der på andet grundlag end forvaltningsloven gjaldt et krav om partshøring i det foreliggende tilfælde. På dette punkt bryder dommen med U 1971.830 V, som - længe før forvaltningslovens ikrafttræden - antog, at en afskedigelse fra en teknisk skole, der var oprettet på nogenlunde samme måde som Handelsskolen i Silkeborg, var uberettiget, blandt andet fordi der ikke var partshørt.
På visse områder er forvaltningsloven ved særlov blevet udvidet til at gælde for private. Det er eksempelvis sket i § 43, stk. 2, i den sociale retssikkerhedslov. Når en myndighed overlader opgaver efter den sociale lovgivning til »andre end offentlige myndigheder«, er disse ifølge § 43, stk. 2, omfattet af reglerne i forvaltningsloven »i forhold til den opgave der udføres.« Den sidste passus skal forstås på den måde, at forvaltningsloven kun finder anvendelse på den pågældende virksomheds varetagelse af den sociale opgave og ikke i forbindelse med virksomhedens personaleadministration, jf. Jon Andersen, Juristen 1999, side 54.
2.3. Parter i personalesager
I almindelighed giver det ikke anledning til vanskeligheder at afgrænse, hvem der er parter i personalesager, og dermed hvem der skal partshøres. På enkelte områder har der i praksis alligevel været tvivl på dette punkt.
Personer, der af kommunen er ansat til i eget hjem at passe andres børn som familieplejere, skal efter praksis kun høres inden en eventuel opsigelse af kontrakten, hvis opsigelsen skyldes forhold, der kan henføres til den opsagte. Beror opsigelsen på, at barnets forældre ønsker barnet flyttet til en anden plejer eller at tage barnet hjem, anses opsigelsen som en rent afledet konsekvens af denne beslutning, hvorom de pågældende ikke skal høres, jf. U 1994.198 V, U 2003.2202 V, U 2004.1961 V og U 2007.1731 V.
I U 1999B.25-27 argumenterede vi for, at partsbeføjelserne tilkommer den ansatte alene, og at den forhandlingsberettigede organisation hverken er selvstændig part eller automatisk fuldmægtig i medlemmernes sager med arbejdsgiveren. Efter denne opfattelse får organisationen kun adgang til at udøve partsbeføjelser, hvis den ansatte giver organisationen fuldmagt. I U 2004.1375 V anerkendtes det, at BUPL var berettiget til at klage til statsamtet over en kommunal byggetilladelse til at udvide en eksisterende fritidsklub. Landsrettens flertal begrundede opfattelsen på denne måde:
»Forbundet varetager bl.a. hensynet til medlemmernes sikkerheds- og miljøforhold på den enkelte arbejdsplads og er - ubestridt - klageberettiget efter de arbejdsmiljøretlige regler, når ombygningen til sin tid er taget i brug. Holstebro Kommunes dispensation vedrører kravene til brandsikkerhed i lokalerne, og den enkelte ansatte i fritidsklubben opfylder betingelsen i byggelovens § 23, stk. 3, 1. pkt. På denne baggrund stemmer vi for at tage sagsøgerens påstand til følge.«
Dommen anerkender, at organisationen var berettiget til uden udtrykkelig fuldmagt at udøve rettigheder, som tilkom de enkelte medlemmer. Dommen må anses for meget konkret, og dens præjudikatsvirkning kan næppe strækkes længere end til klageberettigelse. At anerkende et forbund som direkte part i de enkelte medlemmers sager i forhold til arbejdsgiveren er langt mere vidtgående end som i dommen at acceptere en - begrænset - klageberettigelse vedrørende byggetilladelser til medlemmernes arbejdsplads.
I en dom af 24. april 2003 (B-0909-01) tog Vestre Landsret forudsætningsvis stilling til spørgsmålet om organisationernes partsstatus i sager om afskedigelse på følgende måde:
»Der er derimod efter bevisførelsen intet grundlag for at fastslå, at indklagede har bemyndiget sin organisation til at træffe nogen af de afgørelser, der tilkommer hende, eller til i forhold til (Århus Amt) som arbejdsgiver i øvrigt at optræde i hendes sted. Den omstændighed at indstævnte er medlem af en organisation, berettiger heller ikke i sig selv (Århus Amt) til at gå ud fra oplysninger som (Århus Amt) giver til indstævntes organisation, dermed også kan anses for givet til indstævnte, eller at oplysninger, der modtages fra indstævntes organisation, dermed også kan anses for modtaget fra indstævnte.«
Dermed lagdes det implicit til grund, at organisationen hverken havde selvstændig partsstatus eller stillingsfuldmagt.
Dommene giver ikke anledning til en ændret opfattelse med hensyn til organisationernes partsstatus i medlemmernes tvister med arbejdsgiveren.
2.4. Indholdet af partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19, stk. 1
Ifølge § 19, stk. 1, omfatter høringspligten oplysninger vedrørende sagens »faktiske omstændigheder«. Udtrykket omfatter som anført i U 1999B.28 erklæringer/vurderinger fra udenforstående, hvori den ansattes forhold bliver bedømt. To Højesteretsdomme - U 1997.180 H og U 1997.1523 H - kunne dog dengang give anledning til tvivl om, hvorvidt sådanne erklæringer skulle forelægges til partshøring. Vestre Landsret og ombudsmanden har senere lagt til grund, at partshøringspligten også kan omfatte interne vurderinger.
I en utrykt Vestre Landsrets-dom af 31. august 2000 (B-0149-99) blev det således lagt til grund, at der bestod en pligt til at partshøre en ansøger om ledelsens egen negative vurdering af ansøgeren i forbindelse med en tidligere ansættelse samme sted.
Ombudsmanden har tilsvarende i to sager - FOB 2003.280 og FOB 2004.198 - om henholdsvis optagelsesprøver til en musikhøjskole og holdopgaver i forbindelse med ansøgninger om ansættelse som politibetjent - lagt til grund, at ansættelsesmyndighedens egne iagttagelser og vurderinger af ansøgerne i forbindelse med de enkelte prøver var en del af oplysningerne vedrørende det faktiske grundlag, som burde forelægges ansøgerne inden et evt. afslag. Ombudsmanden henviste til forarbejderne til offentlighedslovens § 6 - om notatpligt - som ligeledes handler om oplysninger om »sagens faktiske omstændigheder«. Af forarbejderne til offentlighedslovens § 6 fremgår, at det beror på oplysningens funktion, om den må anses for at vedrøre de faktiske omstændigheder. Hvis oplysningen bidrager med at supplere sagens bevismæssige grundlag eller i øvrigt skaber klarhed med hensyn til sagens faktiske omstændigheder, er der notatpligt (og dermed også partshøringspligt).
Vestre Landsrets dom og de to ombudsmandsudtalelser er, i lyset af de to omtalte Højesteretsdomme, udtryk for en udvidelse af partshøringspligten.
En række ombudsmandsudtalelser og Højesterets dom i U1996.1462 H gav tidligere holdepunkt for at antage, at partshøringspligten i sager om uansøgt afskedigelse på grund af besparelser omfattede både oplysninger om grundlaget for besparelserne, og oplysninger om, hvorfor det konkret var den pågældende, der skulle afskediges/bedst kunne undværes. Denne opfattelse af partshøringens omfang blev også lagt til grund i U 2000.2053 H.
Højesteret har i U 2007.537 H uddybet og ændret denne praksis, i hvert fald i forhold til sager, hvor der skal udvælges flere til afskedigelse, og hvor der forud for processen er vedtaget nogle generelle kriterier for udvælgelsen. I sagen var den pågældende blevet partshørt om arbejdsgiverens (Udenrigsministeriets) vedtagne generelle kriterier for udvælgelsen, men ikke om de konkrete omstændigheder, der gjorde, at det netop var ham, der bedst kunne undværes ud fra disse kriterier. Østre Landsret og Højesteret lagde til grund, at forvaltningslovens § 19 ikke indeholder en pligt for arbejdsgiveren til at partshøre den ansatte om den konkrete udvælgelse - den relative vægtning i forhold til de andre kvalificerede medarbejdere - i forbindelse med afskedigelse af et større antal medarbejdere begrundet i nedskæringer som følge af manglende bevillinger.
2.5. Undtagelsesbestemmelserne i forvaltningslovens § 19, stk. 2
Ifølge § 19, stk. 2, nr. 4, skal der ikke ske partshøring om oplysninger, som vedkommende ikke ville kunne få udleveret efter reglerne om partsaktindsigt. Dette får særlig betydning for sager om ansættelse og forfremmelse i det offentlige, idet parterne i disse sager alene har adgang til aktindsigt i de dokumenter mv., der vedrører deres egne forhold, jf. forvaltningslovens § 10, stk. 2. Det indebærer, at der ikke forud for et eventuelt afslag på en ansættelse skal partshøres om oplysninger om medansøgernes forhold, fx. vedlagte anbefalinger og eksamenspapirer.
I andre sager - fx. afskedigelse eller sager om disciplinære reaktioner - er der derimod ikke en sådan generel begrænsning i retten til partsaktindsigt. Hvis arbejdsgiveren i sådanne sager inddrager oplysninger om andre ansattes forhold, vil der derfor som udgangspunkt være pligt til at partshøre medarbejderen også om sådanne oplysninger forud for afgørelsen. Det vil typisk dreje sig om sager, hvor afskedigelsen er et valg mellem flere ansatte i forbindelse med besparelser, sager om afsked på grund af samarbejdsvanskeligheder samt i sager om disciplinære reaktioner på grundlag af klager og indberetninger fra andre medarbejdere.
Ifølge forvaltningslovens § 15, stk.1, kan retten til partsaktindsigt begrænses, i det omfang partens interesse i at kunne benytte kendskab til sagens dokumenter til varetagelse af sit tarv findes at burde vige for afgørende hensyn til andre private eller offentlige interesser. Formuleringen i § 15 lægger op til, at der skal foreligge overordentligt tungtvejende grunde for, at oplysninger om andre, som indgår i grundlaget for en afskedigelse, kan forholdes den, der påtænkes afskediget. I overensstemmelse hermed afviste ombudsmanden i FOB 2003.644 og FOB 2003.552, at navnene på personer, som havde fremsat klager over henholdsvis en ungdomsskoleinspektør og en gymnasielærer, kunne hemmeligholdes i forbindelse med partshøring om afskedigelse af de pågældende.
Østre Landsret har dog i en utrykt dom af 24. maj 2004 antaget, at en kommune havde været uberettiget til at partshøre en driftsleder, der blev afskediget, over nogle samtalereferater, hvoraf det fremgik, at medarbejdere havde indberettet, at driftslederens souschef dyrkede et damebekendtskab i arbejdstiden. Souschefen blev tilkendt en godtgørelse på 10.000 kr., i anledning af at rygtet om hans damebekendtskab var blevet inddraget i partshøringen af driftslederen, da oplysningerne ikke efter rettens mening kunne betragtes som væsentlige. Dommen er ikke helt gennemskuelig, taget i betragtning at oplysningerne drejede sig om souschefens misligholdelse af arbejdsforpligtelsen, og at driftslederen blev afskediget på grund af mangelfuldt tilsyn med souschefen.
2.6. Partshøringens gennemførelse og form
Det fremgår ikke af forvaltningslovens § 19, om høringen skal være skriftlig eller mundtlig, om den kræver et særskilt brev, eller om det er nok, at parten får tilsendt sagens akter, og det fremgår heller ikke, hvor lang frist parten skal have til at udtale sig. I praksis fortolkes bestemmelsen sådan, at partshøringen skal gennemføres på en måde og under vilkår, der giver parten en rimelig mulighed for at varetage sine interesser under sagen. En del nye sager bekræfter, præciserer og uddyber denne opfattelse.
I U 2003.2202 V blev en kommunal dagplejer indkaldt til et møde i kommunen, fik læst en række klager op og blev i umiddelbar fortsættelse heraf afskediget. Retten fandt ikke, at denne fremgangsmåde var i overensstemmelse med § 19, stk. 1, idet en tilstrækkelig lejlighed til at komme med en udtalelse forudsatte, »at appellanten, der efter I's forklaring var rystet på mødet, ikke skulle udtale sig om klagerne under mødet, men fik en kortere frist hertil«.
I U 2002.2053 H fandtes en mundtlig høring på et møde at være tilstrækkeligt i en sag om afskedigelse på grund af besparelser. De udpegede havde en måned forinden - også på et møde - fået besked om situationen og havde dermed haft tid til at forberede sig på et forsvar.
I flere domme om afskedigelse i forbindelse med større sparerunder er det blevet lagt til grund, at der som et led i partshøringen skal gives den ansatte en (korrekt og dækkende) begrundelse for udvælgelsen af ham eller hende til afsked, jf. U 2002.1905 V, U 2004.1203 Ø, U 2005.37 V og U 2007.537 H. Begrundelseskravet omfatter dog ikke den sammenlignende bedømmelse af de medarbejdere, det har været overvejet at afskedige, jf. U 2007.537 H. Hvis begrundelsen er uklar eller ligefrem misvisende, foreligger der en partshøringsmangel, jf. U 2005.37 V.
Kontrolmyndighederne anser endvidere § 19 for tilsidesat, hvis partshøringen ikke giver parten en reel mulighed for at komme til orde og forsvare sig. I FOB 2003.192 blev en ansat indkaldt til et møde og fik på mødet udleveret en skriftlig advarsel, der betegnede sig som en »aftale«. Ombudsmanden udtalte, at da advarslen var udformet inden mødet, fremstod den i sin form som endelig, hvorfor formålet med partshøringsreglen ikke blev respekteret. Ombudsmanden udtalte i FOB 2001.215, at en partshøringsfrist på 2 dage var for kort og derfor i strid med § 19. Herudover anså ombudsmanden det for kritisabelt, at partshøringsbrevet indeholdt en række oplysninger om praktiske forhold, såsom om fritstilling, fratrædelsesgodtgørelse, ferieafvikling, tilbagelevering af udstyr og jobsøgning, som forudsatte, at afgørelsen allerede var truffet. I U 1998.894 H blev det lagt til grund, at det burde have fremgået af partshøringen i anledning af en påtænkt irettesættelse, at høringen kun var udtryk for myndighedens foreløbige vurdering. I U 2008.401 H antog Højesteret i modsætning til Vestre Landsret, at en leder i en kommune var blevet behørigt partshørt, uanset at partshøringsbrevet først blev sendt på et tidspunkt, da de to lederstillinger, der kunne blive tale om at tilbyde ham i forbindelse med en omstrukturering, allerede var blevet tilbudt til to andre medarbejdere. Højesteret bemærkede, at den pågældende »forud for høringsbrevet . . . havde fuldt kendskab til grundlaget for og indholdet af (X) kommunes beslutning om ændring af organisationsstrukturen, hvorefter alle tre forvaltningschefstillinger skulle nedlægges«. Dette forhold, sammenholdt med at høringsbrevet omtalte, at stillingerne skulle nedlægges som et led i en strukturændring, gjorde, at § 19 blev anset for opfyldt.
Partshøring i bortvisningssager skal ses, i sammenhæng med at det er en materiel betingelse for at bortvise, at arbejdsgiveren reagerer hurtigt på de forhold, som berettiger til bortvisning. I U 2007.692 Ø forløb der 5 arbejdsdage (og en weekend) fra episoden, der førte til bortvisning, og indtil partshøringen blev iværksat. Både byretten og landsretten mente, at høringsprocessen havde været mangelfuld, men anså det for godtgjort - bl.a. fordi den ansatte i sit høringssvar havde bekræftet fremstillingen af episoden - at tilsidesættelsen ikke havde haft afgørende betydning for bortvisningen. På baggrund af dommen må det antages, at kravet om en hurtig reaktion opretholdes i disse sager, men at en hurtigt iværksat partshøring - hvoraf det fremgår, at arbejdsgiveren agter at træffe afgørelse om bortvisning - er tilstrækkeligt til at opfylde kravet om, at der skal reageres med det samme.
3. Udvidet partshøringspligt
3.1. Indholdet af den udvidede partshøringspligt
I U 1999B.29-31 gennemgik vi den særlige ulovbestemte partshøringspligt i sager om afskedigelse på grund af uegnethed eller samarbejdsvanskeligheder. På daværende tidspunkt var denne grundsætning ikke klart blevet tiltrådt af Højesteret. Dette skete ved U 1999.1337 H, hvorved Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 blev stadfæstet. Landsretten fandt afskedigelsen af en sygeplejerske fra Samsø Kommune for ugyldig blandt andet som følge af manglende partshøring i henhold til forvaltningslovens § 19 og »den en offentlig myndighed i øvrigt påhvilende pligt til høring af en ansat«. Højesteret tiltrådte disse præmisser.
I sammenligning med forvaltningslovens § 19, stk. 1, udvides pligten til partshøring ved, at den ansatte - ud over oplysninger om de faktiske omstændigheder - også skal have forelagt myndighedens retlige bedømmelse heraf.
I en senere sag, U 2002.1269 H, om afskedigelsen af en tjenestemandsansat viceskoleinspektør på grund af samarbejdsvanskeligheder, udtalte Højesteret generelt, at høringsforpligtigelsen i tjenestemandslovens § 31, stk. 1, »- i overensstemmelse med den ulovbestemte regel om udvidet partshøring, der gælder i visse tilfælde af afskedigelse af offentligt ansatte - (omfatter) både sagens faktum og det retlige grundlag.« Herved tydeliggjorde Højesteret, at den udvidede partshøringspligt for så vidt angår tjenestemænd er lovbestemt, at tjenestemandslovens § 31 skal fortolkes på samme måde som den ulovbestemte grundsætning om udvidet partshøring, samt at den udvidede partshøringspligt består i, at den ansatte skal høres om både det faktiske og det retlige grundlag. Man kan også udlede af Højesterets dom, at i sager, hvor tjenestemandslovens § 31 eller den udvidede partshøringspligt finder anvendelse, er der ikke længere grund til også at henvise til forvaltningslovens § 19. Det skyldes, at pligten til høring om sagens faktiske omstændigheder i forvejen følger af tjenestemandslovens § 31 og den udvidede partshøringspligt, jf. forvaltningslovens § 19, stk. 2, nr. 6.
I en udtalelse af 25. august 2007 (kommer i beretningen for 2007) gav ombudsmanden udtryk for, at en høring om myndighedens vurdering og retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder blandt andet betyder, at myndighederne - i høringen - skal redegøre for, hvilken ansættelsesretlig konsekvens det foreliggende faktum skal have. Myndigheden skal således redegøre for, om det foreliggende faktum kan og skal medføre fx. en advarsel eller en afskedigelse. Herved får den ansatte mulighed for at udtale sig om myndighedens retlige vurdering af faktum, herunder proportionaliteten af den påtænkte ansættelsesretlige konsekvens. Men det betyder også, at hvis en ikke uvæsentlig del af det foreliggende faktum senere udgår af grundlaget, kan det være nødvendigt at foretage en ny høring over den nye retlige kvalifikation af det tilbageværende faktum. I den konkrete sag havde Kirkeministeriet i partshøringsbrevet påberåbt sig både samarbejdsvanskeligheder og pligtforsømmelse som grundlag for en påtænkt afskedigelse. I afskedigelsesafgørelsen henvistes kun til samarbejdsvanskeligheder. Efter ombudsmandens opfattelse burde ministeriet have oplyst i høringen, at ministeriet vurderede, at samarbejdsvanskelighederne alene kunne berettige til en afskedigelse.
3.2. Reglens anvendelsesområde
Den ulovbestemte partshøringspligt og den tilsvarende fortolkning af tjenestemandslovens § 31 stammer tilbage fra tiden før forvaltningsloven, og principielt er der tale om en regel, som gælder ved siden af forvaltningsloven.
Som anført ovenfor skyldes benævnelsen »udvidet« partshøringspligt, at reglen - i modsætning til forvaltningslovens § 19 - også omfatter myndighedens retlige vurdering af sagen. Reglen er derimod ikke »udvidet« i forhold til forvaltningslovens anvendelsesområde.
Reglen påhviler kun arbejdsgivere, som organisatorisk må anses for offentlige forvaltningsmyndigheder. Dette udgangspunkt må dog fraviges, for så vidt angår tjenestemænd, som er omfattet af tjenestemandsloven eller tilsvarende regler i tjenestemandsvedtægter eller regulativer, og hvis arbejdsgiveren undtagelsesvis ikke er omfattet af forvaltningsloven.
Reglen gælder ikke ved alle afgørelsestyper i forvaltningslovens forstand. Den gælder kun ved visse afgørelser, der rummer et element af bebrejdelse af den ansatte. Den gælder fx. ikke ved afskedigelser på grund af besparelser eller sygdom.
Reglen gælder ved afskedigelser på grund af samarbejdsvanskeligheder, jf. U 1999.1337 H.
Ombudsmanden har udtalt, at reglen også gælder ved mindre indgreb end afskedigelser, fx diskretionære advarsler eller stillingsændring, hvis der er tale indgreb, som skyldes bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte, men at reglen ved disse mindre indgreb kun med sikkerhed kan antages at gælde som følge af god forvaltningsskik, jf. FOB 2003.192 og FOB 2003.644.
I U 2008.636 H afviste Højesteret, at den udvidede partshøringspligt fandt anvendelse i forbindelse med en stillingsændring på grund af bebrejdelsesværdige forhold. Der er således ikke en egentlig pligt til at iagttage reglen ved sådanne mindre indgreb, og manglende iagttagelse kan ikke medføre ugyldighed. Dette udelukker dog ikke, at ombudsmanden, som arbejder på et bedømmelsesgrundlag, der ikke alene omfatter gældende ret, men også god forvaltningsskik, jf. ombudsmandslovens § 21, stk.1, vil anse det for dårlig forvaltningsskik, hvis arbejdsgiveren ikke også partshører om det retlige grundlag i disse sager.
I U 2000.1358 H og U 2007.692 Ø, der begge angik afgørelser om bortvisninger, nævnes kun forvaltningslovens § 19, selv om det er nærliggende at antage, at den udvidede partshøringsregel også gælder i disse sager, så meget desto mere som den gælder ved afskedigelser med opsigelsesvarsel. I den første dom blev der dog ikke procederet på den udvidede partshøringsregel, og i den anden havde arbejdsgiveren partshørt på en måde, der opfyldte både § 19 og den ulovbestemte pligt. Det kan derfor næppe af disse domme udledes, at den ulovbestemte partshøringspligt ikke gælder ved bortvisninger.
Sammenfattende kan det konstateres, at den ulovbestemte (udvidede) pligt til partshøring med sikkerhed gælder i forbindelse med afskedigelser på grund af samarbejdsvanskeligheder, at den ikke gælder som en egentlig retlig forpligtelse i forbindelse med mindre vidtgående sanktioner end afskedigelser (stillingsændringer), samt at den sandsynligvis gælder ved bortvisninger. Organisatorisk afgrænses reglen på samme måde som forvaltningsloven.
4. Konsekvenser af tilsidesættelse af partshøringspligten
Den forvaltningsretlige ugyldighedslære stiller tre betingelser for, at en afgørelse anses for ugyldig: 1) der skal være en retlig mangel, 2) den skal være væsentlig, og 3) der må ikke være særlige omstændigheder, som taler for at opretholde afgørelsen som gyldig.
Det ligger fast, at i det omfang forvaltningslovens § 19 eller den udvidede partshøringspligt er tilsidesat, foreligger der en generelt set væsentlig retlig mangel.
I U 1999B.31-32 antog vi, at retspraksis arbejdede på grundlag af en formodning om, at en partshøringsmangel også var konkret væsentlig, men at arbejdsgiveren kunne afkræfte formodningen enten ved at dokumentere afskedigelsens materielle berettigelse eller ved at sandsynliggøre, at fejlen ikke havde haft indflydelse på bedømmelsen. Retspraksis indtil da var præget af en meget konkret stillingtagen til, om mangelen burde medføre ugyldighed, og vi fandt det vanskeligt at beskrive en fast linje.
Retspraksis er fortsat præget af en meget konkret bedømmelse af spørgsmålet. I nogle domme er det blevet lagt til grund, at der skal foreligge særdeles gode grunde for, at en afgørelse opretholdes som gyldig, hvis der foreligger partshøringsmangler, jf. U 1999.1337 H, U 2000.1537 H, U 2002.1684 Ø, U 2004.1961 V og U 2005.37 V. I andre sager er afgørelsen blevet opretholdt på baggrund af spinkelt eller mindre klart underbyggede antagelser om, at manglen har været uden konkret betydning, jf. U 1999.581 H, U 2004.904 V og U 2007.537 H. I atter andre domme er selve spørgsmålet, om der foreligger en mangel, blevet prøvet så konkret, at det minder om en konkret væsentlighedsvurdering, jf. U 2000.2053 H, U 2002.1905 V og U 2004.1203 Ø.
I U 2008.401 H frifandtes en kommune for en påstand om kompensation for manglende partshøring i forbindelse med afskedigelsen af en overenskomstansat forvaltningschef, som blev tilovers efter en omstrukturering. Efter overenskomsten kunne afskedigelsens rimelighed indbringes for et afskedigelsesnævn. Vestre Landsret havde under henvisning til denne voldgiftsklausul afvist den del af sagen, der vedrørte godtgørelse for urimelig afskedigelse, men taget stilling til, om den manglende partshøring kunne berettige til kompensation. Højesteret slog fast, at »de forvaltningsretlige regler om sagsbehandling i afskedigelsessager (skal) bidrage til, at der træffes saglige afskedigelsesbeslutninger. Når en afskedigelse er saglig, kan en tilsidesættelse af sagsbehandlingsreglerne derfor ikke i sig selv udløse et krav på kompensation.« Da en sag om afskedigelsens rimelighed ikke var blevet gennemført ved afskedigelsesnævn, »og det dermed ikke (var) blevet fastslået, at afskedigelsen af . . . ikke var rimeligt begrundet i hans eller kommunes forhold«, var der ikke grundlag for at tilkende ham kompensation.
Herved har retten slået fast, at hvis en mulighed for at indbringe afskedigelsens rimelighed for et afskedigelsesnævn ikke er udnyttet, kan formelle mangler ved afgørelsen ikke forventes pådømt af domstolene. Modsætningsvis følger, at hvis muligheden for at klage til et afskedigelsesnævn er benyttet, kan sådanne spørgsmål fortsat indbringes for domstolene; og i så fald har afskedigelsesnævnets afgørelse positiv retskraft for domstolenes vurdering af, om den formelle mangel skal udløse kompensation, jf. også U 2002.1648 Ø.
Dommen forholder sig ikke til, hvad der gælder for ansatte, som ikke er medlemmer af en faglig organisation, og som derfor ikke har mulighed for at få indbragt sagen for voldgift. Indtil videre må det formodes, at disse fortsat kan påberåbe sig og få partshøringsmangler prøvet ved domstolene på normal vis.
4.2 Ugyldighedsvirkning
I U 1999.1337 H anså Højesteret ligesom landsretten afskedigelsen af en sygeplejerske for ugyldig, men i modsætning til landsretten fandt Højesteret ikke, at ugyldigheden førte til, at sygeplejersken måtte anses for fortsat ansat. Sygeplejersken blev i stedet tilkendt en »økonomisk kompensation« på 200.000 kr.
Konsekvenserne af ugyldighed på grund af partshøringsmangler er herefter ikke annullation ved afskedigelsessager. Retsvirkningerne af afskedigelsen bortfalder således ikke. Den ansatte har ikke krav på at genindtræde, og den ansatte har heller ikke længere krav på fortsat løn fra det (ugyldige) afskedigelsestidspunkt.
Betingelsen for, at der tildeles kompensation/godtgørelse, er, at der foreligger en ugyldighedsbegrundende retlig mangel. I U 2008.636 H krævedes det herudover, at der er sandsynliggjort et tab, eller at der foreligger »særligt krænkende omstændigheder«.
Efter retspraksis udmåles kompensationen på grundlag af en konkret vurdering, hvori der navnlig tages hensyn til manglens karakter, den ansattes mulighed for at få anden beskæftigelse samt ansættelsens varighed, jf. U 2000.1357 H, U 2002.1684 V, U 2003.721 V, U 2004.1981 V og U 2005.37 V.
Partshøring giver fortsat anledning til mange sager både hos Folketingets Ombudsmand og ved domstolene. Ombudsmanden har i sin praksis tillagt partshøring meget stor betydning i personalesager og har fortolket reglerne udvidende. Denne praksis er i det store og hele blevet opretholdt af Højesteret. Dog har Højesteret været mere tilbageholdende end ombudsmanden med hensyn til at udbrede reglerne til retlige dispositioner, som ikke klart har karakter af afgørelser.
I modsætning til domstolene udtaler ombudsmanden sig sjældent om følgerne af, at der foreligger partshøringsfejl. Dette spørgsmål hører til domstolenes domæne. Den nyeste praksis viser en klar tendens til, at Højesteret er mere tilbageholdende end tidligere med at statuere ugyldighed, og virkningen af ugyldighed er i løbet af de sidste 8 år blevet ændret fra annullation til økonomisk kompensation.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret