text:
21 May 2015 08:19
17 Mar 2015 10:28
SKM2015.348.BR
Retten i Roskilde, BS 11A-3513/2010
Parallelimport, køretøj, forhandlervirksomhed, hæftelse, objektiv, efteropkrævning
En køber af en luksusbil parallelimporteret fra Tyskland havde ved købet opnået en besparelse på 37 pct. i forhold til listeprisen. Den lave pris skyldtes, at sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilen havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorfor der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilen. Køberen betalte kr. 1.040.000,- for bilen.
Der var under sagen enighed om, at køberen som udgangspunkt hæftede for den unddragne registreringsafgift på objektivt grundlag efter den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2. Spørgsmålet var imidlertid, om køberen var omfattet af SKATs særlige administrative praksis, hvorefter et krav om efterbetaling af registreringsafgift ikke gøres gældende mod en køber, der i god tro har købt en bil hos en bilforhandler.
Retten fandt ikke, at køberen havde godtgjort, at markedsprisen for en tilsvarende bil med afgiftspligtigt ekstraudstyr var væsentligt lavere end den vejledende udsalgspris. Da køberen endvidere var bekendt med det tyske prisniveau for bilen, fandt retten ikke, at køberen havde haft grundlag for at tro, at det inden for den pris, køberen betalte for bilen, ville være muligt at afholde registreringsafgift, moms og avance til sælgeren. Endvidere udtalte retten, at omstændighederne omkring sælgeren og parternes aftaleindgåelse ikke kunne anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed.
Af disse grunde var køberen ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift, og Skatteministeriet blev derfor frifundet.
Sagen angår, om sagsøgeren, A, hæfter for efteropkrævning af registreringsafgift på en Audi.
A har nedlagt påstand om, at sagsøgte skal anerkende, at der ikke efteropkræves registreringsafgift hos sagsøgeren for det i sagen omhandlede køretøj.
I Landsskatterettens kendelse af 30. september 2010 hedder det blandt andet:
Klagen vedrører hæftelse for manglende registreringsafgift efter dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
SKAT har opkrævet yderligere 779.280 kr. i registreringsafgift.
Klageren har betalt 318.239 kr.
Klageren står registeret som ejer af en bil af mærket Audi, model ..., stelnummer ... og registreringsnummer ... .
Bilen er importeret fra Tyskland til Danmark og anmeldt til afgiftsberigtigelse som ny den 5. juli 2007 af G1 ApS, CVR-nr. ..., c/o OF.
G1 ApS har ved afgiftsberigtigelsen angivet indkøbsprisen til 21.100 EURO svarende til 157.195 kr. ved den i anmeldelsen anvendte kurs på 745. Afgiften er på denne baggrund beregnet til 322.639 kr. Indkøbsprisen er dokumenteret ved en faktura med falsk indhold, udstedt af G2, Liechtenstein.
SKAT har modtaget den originale faktura af 18. juni 2007 udstedt af G3, Tyskland. Prisen ifølge fakturaen er på 61.650 EURO svarende til 459.293 kr. ved kurs 745.
SKAT har beregnet forhandlerprisen inkl. moms men uden registreringsafgift til 654.492 kr. på baggrund af den originale faktura og afgiften til 1.097.519 kr., svarende til en markedspris på 1.735.641 kr.
OF har i mail af 21. maj 2007 til klageren vedhæftet annonce for fire specifikke Audier. Fra en tysk forhandler KJ, herunder en Audi med samme udstyr som klagerens til 61.650 EURO ekskl. tysk moms.
Ifølge udateret salgsslutseddel har klageren købt den pågældende bil af G1 ApS for 1.040.000 kr. Moms og leveringsomkostninger er angivet til 0 kr. Betalingsbetingelser er ikke angivet. Salgsslutsedlen er underskrevet af sælger, men ikke af køber. Ifølge udateret bekræftelse fra G1 ApS har G1 ApS modtaget bankudstedt check på 1.040.000 kr. til afhentning af Audi.
Den vejledende udsalgspris fra den autoriserede forhandler i Danmark er på 1.645.680 kr. Klageren har således opnået en besparelse på 37 %.
Klageren er salgschef i et IT-firma og har fået kontakt med G1 ApS gennem en kammerat. Han har tidligere købt en bil hos selskabet. Da han ønskede at købe en Audi, og da han hos bilforhandleren G4 fik at vide, at der var seks måneders leveringstid på den bil, som han ønskede, kontaktede han OF. Han kunne skaffe bilen til 1.040.000 kr. mod 1.100.000 kr. som oplyst hos G4. Forhandlingen vedrørende bil og pris er sket telefonisk og via mail, hvor sælger har anvendt adressen ...-mail og underskrevet sig OF eller bare O. Klageren har betalt 1.040.000 kr. ved banknoteret check ved levering af bilen.
Klageren har selv den 16. maj 2006 anmeldt et importeret køretøj til afgiftsberigtigelse efter registreringsafgiftsloven.
G1 ApS er registreret i det Centrale Virksomhedsregister den 2. oktober 2006 under detailhandel med personbiler. Selskabet er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, det har ikke noget udstillingssted og reklamerer ikke for sin virksomhed.
Klageren har videresolgt bilen den 16. maj 2008 til G5 A/S for 1.035.000 kr. Kilometerstanden var da 23.000 km. Under betalingsvilkår er anført, at klageren indestår for eventuel betaling vedr. Audi, hvis der kommer krav fra SKAT vedrørende betaling af merafgift.
SKAT har udsendt 1. varsel om opkrævning afgift den 16. november 2007 og 2. varsel den 9. september 2009.
SKAT har opkrævet yderligere 807.048 kr. i registreringsafgift.
Klagerne står registreret som første ejer af bilen og hæfter derfor for betaling af den manglende registreringsafgift i medfør af dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
På baggrund af de atypiske forhold omkring anskaffelsen af en bil til mere end 1,1 mio. kr. er det SKATs vurdering, at klageren ikke har været i godt tro ved købet, således at hæftelsen opretholdes.
SKAT kan afsende varsel om ændring af afgiften inden for de almindelige fristregler i skatteforvaltningslovens § 31. Fristen regnes fra tidspunktet for anmeldelsen af køretøjet til registrering i Centralregisteret for Motorkøretøjer.
Køretøjet er anmeldt den 5. juli 2007, og varsel om ændring af afgiftsgrundlaget er udsendt den 16. november 2007 og er således rettidigt.
Registreringsafgiftslovens § 25 fastlægger alene SKATs beføjelser ved kontrol af de oplysninger som er lagt til grund ved beregningen af afgiften, idet afgiftsgrundlaget fastsættes efter reglerne i registreringsafgiftslovens § 9 for nye køretøjer.
Der ses ikke at foreligge formelle fejl, som kan medføre afgørelsen ugyldighed.
Det følger af de almindelige bemærkninger til L 1971 nr. 221 (registreringsafgift af motorkøretøjer mv.) at "afgiftens betaling påhviler principielt den, i hvis navn køretøjet skal registreres efter færdselskoven, men forhandlervirksomheder kan overtage afgiftsforpligtelsen mod at stille fuld sikkerhed [for betalingen]". Dette forudsætter, at forhandlervirksomheder lader sig registrere hos told- og skatteforvaltningen i medfør af registreringsafgiftslovens § 14.
G1 ApS er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, hvorfor klageren som registreret ejer på tidspunktet for udsendelsen af 1. varsel den 16. november 2007, hæfter for betalingen af den manglende afgift i medfør af § 19, stik. 2, i den dagældende registreringsafgiftslov, nu § 20, stk. 1. Der er herved lagt vægt på, at klageren ved 1. varsel er kommet til kundskab om den manglende afgift, og derfor ikke efter dette tidspunkt kan sælge bilen med frigørende virkning.
Bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2, er efter sin ordlyd, en objektiv hæftelsesregel, som ikke er betinget af, at ejeren var i ond tro vedrørende den manglende afgiftsbetaling ved erhvervelsen af køretøjet.
Efter administrativ praksis opkræves der imidlertid ikke efterbetaling af afgift hos en køber, som i god tro har købt et køretøj, som ikke er korrekt afgiftsberigtiget, hos en forhandler.
Det er en forudsætning for at kunne anses som forhandler i den forstand som omfattes af praksis, at sælger af bilen i et eller andet omfang udadtil har fremstået som forhandler af biler, idet det afgørende for SKATs praksis har været hensynet til omsætningssikkerheden.
G1 ApS har ikke haft egen udstilling af biler, hjemmeside, eller lignende, som over for omverdenen har tilkendegivet, at virksomheden handlede med parallelimporterede biler. Ifølge det oplyste har klageren fået selskabets kontaktoplysninger af en kammerat.
Heller ikke i forholdet mellem køber og sælger, har sælger, efter en umiddelbar betragtning fremstået som en professionel handlende. Sælgers navn fremgår ikke af den anvendte mailadresse eller af korrespondance i øvrigt, ligesom der ikke er opkrævet moms af beløbet. G1 ApS kan dermed ikke anses for forhandler i den forstand, som er omfattet af praksis, hvorfor der ikke skal foretages en vurdering af, hvorvidt klageren har været i god tro vedrørende den manglende registreringsafgift.
Klageren hæfter således på objektivt grundlag for den manglende registreringsafgift.
Der er under sagen afgivet partsforklaring af A og vidneforklaring af LT.
A har forklaret blandt andet, at han kom i kontakt med G1 og OF gennem sin kammerat, SR, der havde købt en BMW af G1.
I 2007 købte han hos G1 en BMW svarende til SR's for 1.122.000 kr. Senere samme år stod han og hans ægtefælle for at skulle adoptere deres andet barn, og BMWen kunne ikke rumme en barnevogn. Han ønskede derfor at sælge bilen og kontaktede G5, der ville give omkring 1 mio. kr. for bilen. Han syntes, at et tab på 122.000 kr. var for meget, så han satte bilen i kommission og fik kontakt til en kunde, som han solgte bilen til. Ved salget opnåede han en fortjeneste, men det undrede han sig ikke over, da den gode pris skyldtes, at bilen blev solgt i kommission.
I april eller maj 2007 kontaktede han G4, fordi han var interesseret i at købe en Audi. Han kontaktede ikke som det første G1, da han ikke syntes, at han med købet af BMWen havde gjort nogen fantastisk handel. Han ville også gerne have en bil, der var bygget til ham og havde den rigtige farve og det rigtige udstyr. Sælgeren hos G4 oplyste, at der kunne gives gode rabatter på selve bilen, og at det ville være billigere at montere ekstraudstyr efterfølgende, således at man undgik at betale registreringsafgift af dette. Han fik oplyst en pris på 1 mio. kr. med det udstyr, han ønskede, og fik at vide, at leveringstiden var 6-7 måneder. Da han ikke kunne vente så længe, kontaktede han G1.
OF havde fortalt ham, at han havde importeret mange biler, som han blandt andet leverede til bilforhandlere, og at han gennem sit store netværk i Tyskland kunne købe demo-biler med en kilometerstand på ca. 1.500 med store besparelser. OF sendte ham 4 forskellige oplæg, der viste, hvordan bilerne så ud som fabriksnye. OF oplyste, at prisen, som fremgik af oplægget, var nyprisen, og dermed ikke den pris, han skulle betale for bilen. Han skulle derfor ikke hæfte sig ved prisen, men kun forholde sig til ekstraudstyret. Han meddelte OF, at han var interesseret i bil nr. 3, som mindede meget om den bil, han havde gennemgået hos G4.
Da OF havde fundet en bil, som opfyldte han ønsker, mødtes de på en café i nærheden af hans arbejdsplads på ...1, hvor de udfyldte papirerne. Han syntes, at det var en god service, at de kunne mødes på en cafe og undrede sig ikke over mødestedet. Han havde tidligere købt en Audi hos en virksomhed i ...2, der heller ikke havde nogen udstilling.
Der var tre eksemplarer af slutsedlen, og han underskrev mindst ét eksemplar. Han mente, at 1.040.000 kr. var den rigtige pris, da beløbet svarede til den pris, han havde fået oplyst hos G4. Der var udstyr på bilen for op til 200.000 kr. Han foretog ikke andre undersøgelser af prisniveauet i Danmark og kendte ikke den officielle listepris. Han var helt klar over, at registreringsafgiften var 180 %, og at eftermonteret ekstraudstyr ikke er afgiftsbelagt.
Han kendte ikke G1's forretningssted. Hans kontakt med OF foregik telefonisk, pr. mail og ved personlige møder. Han studsede ikke over, at OF underskrev med "O" og ikke havde en autosignatur.
Bilen blev leveret af OF og dennes bror på hans privatadresse. Bilen fremstod som om, den havde været udsat for syreangreb udvendigt. Han kommenterede det, og OF fik bilen poleret. Han betalte efter aftale med OF hele beløbet med en banknoteret check. Han mener, at han betalte beløbet, da bilen blev leveret, men husker det ikke.
Han ved ikke, hvorfor det af synsrapporten fremgår, at bilen havde kørt 0 km. Han medvirkede ikke ved synet og heller ikke ved afgiftsberigtigelsen. Han har ikke set nogen dokumenter, der viste OF's indkøbspris i Tyskland. Han så først såvel den falske som den ægte faktura, da SKAT sendte dem til ham.
Under afhøringen hos politiet nævnte han ikke, at bilen havde kørt 1.500 km, da han ikke fandt det relevant at oplyse bilens kilometerstand, som ikke var genstand for drøftelse. Han husker ikke, om han sagde, at bilen var ny. Købet af BMWen affødte også en skattesag, som SKAT dog siden opgav.
LT har forklaret blandt andet, at han arbejdede som sælger hos G4, i ...3 i 2007, hvor han lærte A at kende.
Han har ikke længere det originale tilbud fra 2007, men har rekonstrueret det i sin e-mail af 24. september 2014 ud fra, hvilket udstyr de sædvanligvis solgte i 2007, og fra hvad han kan huske fra sin samtale med A.
I 2007 kunne man eftermontere mere originalt ekstraudstyr end der på grund af den tekniske udvikling er mulighed for i dag. Ved eftermontering opnår man en besparelse dels som følge af, at der ikke skal betales registreringsafgift, og dels fordi man kan købe udstyret billigere fra fabrikken. Hvis man eftermonterede alt ekstraudstyr, som det var muligt at eftermontere, ville det koste 250.000-340.000 kr. Han har aldrig solgt en bil med alt ekstraudstyr fra fabrikken. Ved salg af en sådan bil, ville der blive givet rabat, men i praksis ville man eftermontere udstyret og på den måde holde prisen nede.
Han har ikke talt med A om sagen. A kontaktede ham og spurgte, om han kunne finde det oprindelige tilbud. A var ikke klar over, at de kun gemte tilbuddene i 5 år.
Parterne har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med deres påstandsdokumenter.
A har i sit påstandsdokument af 2. februar 2015 anført:
Det gøres overordet gældende, at sagsøger netop er omfattet af den kreds af godtroende købere, der ikke skal hæfte for et krav for registreringsafgift.
G1 ApS har alle sædvanlige karakteristika for en forhandler, idet der bl.a. anvendes et CVR nr. og korrekt brancheangivelse, samt at denne virksomhed var registreret for både selskabsskat og moms.
Der henvises til bilag 3, kopi af udskrift vedrørende G6 A/S, hvori det netop beskrives, at biler hjemtages efter bestilling, og at der ikke er et showroom eller lager, hvilket gør, at omkostninger nedbringes.
Herudover skal det bemærkes, at det fremgår af præmisserne i dommen af 26. august 2014 fra Byretten (SKM2014.803.BR), at:
Højesteret fandt således ikke, at SKATs lempelige praksis ikke fandt anvendelse allerede på grund af omstændighederne ved forhandleren og parternes aftaleindgåelse, men lod disse forhold indgå i vurderingen af den gode tro. På dette grundlag findes forhandleren også i nærværende sag at være en forhandler omfattet af SKATs ovenfor nævnte praksis.
Tværtimod skal der foretages en samlet vurdering af sagens samtlige omstændigheder, og at der som en integreret del af denne vurdering, skal foretages en vurdering af, om G1 ApS ud fra sagsøgers subjektive betragtning fremstod som en forhandler.
Tilsvarende kan læses af Østre Landsrets præmisser i Østre Landsrets dom af 26. november 2014, SKM2015.204.ØLR.
Der henvises i øvrigt også til bilag 20, der klart dokumenterer, at det fra starten var forudsat, at der skulle foretages en konkret vurdering af den gode tro.
For så vidt angår den af sagsøger betalte pris, gøres det gældende, at den besparelse, som sagsøger opnåede ikke var iøjefaldende stor i forhold til, hvad der kunne opnås fra andre forhandlere.
Der henvises i den forbindelse til det fremlagte bilag 10, hvorefter besparelser på 20 % ikke er usædvanlige.
Det skal desuden gøres gældende, at den procentuelle besparelse, som sagsøger har opnået er langt mindre end den difference, som der var mellem bilens egentlige indkøbspris og den pris, som SKAT lod afgiftsberigtigelsen ske på baggrund af.
Afgiftsberigtigelsen hos SKAT er foretaget af G1 ApS v/OF, der i den forbindelse har anvendt en forfalsket faktura fra G2 med en angivet værdi på bilen til 21.100 EUR.
Ifølge SKATs kendelse er den korrekte værdi af bilen angivet til 61.650 Euro eksklusiv tysk moms, idet der er lagt vægt på en faktura fra G3.
Afgiftsberigtigelsen er altså sket på baggrund af den forfalskede faktura, hvor værdien udgør ca. 34 % af den værdi, som bilen har ifølge fakturaen fra G2.
Differencen mellem den anvendte værdi - på baggrund af den forfalskede faktura - og den egentlige værdi, er altså 66 %.
Til trods herfor - og til trods for SKATs eget notat af 24. november 2006, lod SKAT afgiftsberigtigelsen gå igennem.
Den vejledende udsalgspris for en bil svarende til den omhandlede er ifølge SKATs kendelse af 14. december 2009 angivet til 1.645.680 kr. Dette opdeles mellem en værdi på selve bilen på 988.945 kr. (bilag 1, underbilag 14) og ekstraudstyr for 656.735 kr. (bilag 1, underbilag 15).
Sagsøger har således - hvis der tages udgangspunkt i den fiktive vejledende udsalgspris opnået en besparelse på (1.645.680 kr. - 1.040.000 kr.) = 605.680 kr.
Den besparelse som sagsøger opnåede udgjorde således kun omkring 37 %.
Denne besparelse skal holdes op imod den ovennævnte difference ved afgiftsberigtigelsen, der som nævnt udgør mere end 66 % - en langt højere besparelse.
Dette understøtter således i sagens natur, at sagsøger uden tilsvarende særlige forudsætninger som SKAT for at vurdere bilens pris - heller ikke bør undre sig over bilens pris ved købet.
Sagsøger havde intet grundlag for at vurdere, om der i den af ham betalte pris kunne indeholdes både moms og udgifter, udover at han kunne forholde sig til den samlede pris, hvor besparelsen ikke virkede iøjefaldende stor sammenlignet med bilmarkedet generelt.
Hertil kommer, at det står fast, at den vejledende udsalgspris på ingen måde kan anvendes som udtryk for bilens reelle markedspris. Der henvises i den forbindelse til de fremlagte bilag 13, 14, 15, 16 og 19.
Sagsøger var klar over, at der var en vis besparelse, men at dette skyldes, at en del af ekstraudstyret kunne eftermonteres, hvilket ikke udløste registreringsafgift.
I den forbindelse er det væsentligt at understrege, at sagsøger ikke selv havde mulighed for at bestemme ekstraudstyret, eller i øvrigt komme med konkrete ønsker eller specifikationer. Han var således begrænset i sit valg, og han kunne kun vælge at få leveret en færdig og samlet bil. Dette betød også, at prisen på sagsøgers bil var langt under den vejledende udsalgspris.
Det afgørende er, at sagsøger havde den konkrete opfattelse, at en stor del af ekstraudstyret kunne eftermonteres, hvorved der ikke skulle afregnes registreringsafgift. Som det ses af SKATs egne bilag (bilag 1, underbilag 14 og 15), er en meget stor del af bilens samlede pris netop ekstraudstyr.
Sagsøger var således at den opfattelse af en stort set tilsvarende bil kunne købes fra en anden forhandler til stort set den samme pris.
Hertil kommer, at der blev betalt med banknoteret check, og at sagsøger tillige sørgede for at papirarbejdet var i orden derved, at der blev udarbejdet og underskrevet en salgsslutseddel, bl.a. med angivelse af G1 ApS' CVR nr.
Skatteministeriet har i sit påstandsdokument af 2. februar 2015 anført:
Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det gældende, at sagsøgeren hæfter på objektivt grundlag for den for lidt betalte registreringsafgift i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, og at sagsøgeren ikke er omfattet af SKATs administrative praksis, hvorefter der ikke efteropkræves registreringsafgift hos en godtroende bilkøber, der har købt bilen hos en forhandler.
Sagsøgeren bærer bevisbyrden for, at sagsøgeren er omfattet af SKATs særlige administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift og dermed ikke hæfter efter den objektive hæftelsesregel i lovens § 19, stk. 2.
Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
1. Sagsøgeren har ikke købt bilen af en forhandler
Det gøres gældende, at sagsøgeren ikke kan anses for at have købt køretøjet af en forhandler, og at sagsøgeren allerede af den grund ikke er omfattet SKATs administrative praksis.
Det er en selvstændig og nødvendig betingelse for at være omfattet af SKATs særligt gunstige administrative praksis, at køretøjet er købt hos en forhandler, hvilket indebærer et krav om, at sælgeren fremstod som en forhandler. Dette støttes på følgende:
De beskrivelser, der foreligger vedrørende SKATs administrative praksis, opstiller det som en klar forudsætning, at køretøjet er købt af en forhandler.
SKATs administrative praksis har den baggrund, at det forekommer urimeligt at lade en almindelig bilkøber hæfte på objektivt grundlag for en manglende betaling af registreringsafgift, som skyldes en forhandler, hvis forbrugeren har været i god tro om registreringsafgiftens betaling. Praksis bygger således på et normaltilfælde, hvor en forbruger indfinder sig på en forhandlers faste forretningssted for at se og eventuelt prøvekøre en eller flere af de biler, forhandleren udstiller, og herefter indgår en aftale med forhandleren om køb af en bil. Den forbruger, som er i god tro, skal af omsætningshensyn med andre ord kunne regne med ikke at hæfte for en manglende betaling af registreringsafgift, når forbrugeren køber en bil af en forhandler.
Ved vurderingen af, om der er tale om en forhandler efter SKATs administrative praksis, skal der således bl.a. lægges vægt på, om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden udadtil præsenteres som forhandler.
Dommene i prøvesagen (SKM2013.447.HR og SKM2012.656.ØLR) kan ikke tages til indtægt for, at Højesteret og Østre Landsret har taget afstand fra en udlægning af praksis, hvorefter det er en særskilt og nødvendig betingelse, at køretøjet er købt hos en forhandler, og/eller at Højesteret og Østre Landsret fandt, at sælgeren i den konkrete sag - OF/G1 ApS - kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand.
Landsrettens dom - som på dette punkt blev stadfæstet af Højesteret i henhold til grundene - er udtryk for, at landsretten ikke har fundet det nødvendigt at tage stilling til, om sælgeren kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand, idet køberen i prøvesagen klart var i ond tro omkring afgiftens betaling og derfor allerede af denne grund ikke var omfattet af praksis. Landsretten anfører da også, at "hovedbetingelsen" for, om bilkøberen er omfattet af SKATs praksis, er god tro, hvilket bekræfter, at der er knyttet yderligere betingelser til anvendelsen af administrativ praksis, herunder at køretøjet er erhvervet af en forhandler.
Det bemærkes, at SKATs praksis er udtryk for en fravigelse en lovbestemt regel om, at køberen af en bil hæfter på objektivt grundlag - uanset god eller ond tro og uanset hvem køretøjet købes af - for betalingen af den lovpligtige registreringsafgift. Der kan under disse omstændigheder ikke stilles betingelser til, i hvilket omfang SKAT har valgt at lade denne undtagelse til en klar lovbestemt hæftelsesregel række, for så vidt SKATs begunstigende praksis i øvrigt hviler på saglige hensyn, jf. princippet i eksempelvis SKM2011.669.HR. Det bemærkes i den forbindelse, at Højesteret i medfør af dommen i prøvesagen har tiltrådt SKATs praksis.
Det gøres gældende, at sagsøgerens sælger, G1 ApS, ikke fremstod som en forhandler af biler i administrativ praksis' forstand - hverken udadtil eller over for sagsøgeren. Dette støttes på følgende:
G1 ApS ikke har haft noget udstillingssted eller nogen biler på lager, endsige et forretningssted som sagsøgeren har besøgt i forbindelse med købet af køretøjet,
G1 ApS drev virksomheden fra sin private bopæl i en villa på ...4,
G1 ApS ikke har markedsført sig professionelt, eksempelvis ved annoncering via hjemmeside, blade, aviser, telefonbøger eller lignende,
G1 ApS ikke har opkrævet moms ved salget, hvilket naturligvis er uforeneligt med lovgivningen ved professionelle forhandleres salg til forbrugere og viser, at G1 ApS ikke anså sig selv for at drive selvstændig økonomisk virksomhed med salg af biler, jf. momslovens § 3, stk. 1, og
sagsøgeren hørte om G1 ApS gennem en bekendt.
G1 ApS manglede således en lang række af de karakteristika, som bilforhandlere normalt har, og som må kræves for, at G1 ApS med nogen rimelighed kan betragtes som forhandler i relation til SKATs administrative praksis.
Hertil kommer, at køretøjet blev solgt til sagsøgeren efter samme fremgangsmåde som i prøvesagen. Østre Landsrets bemærkning i prøvesagen - som blev tiltrådt af Højesteret - om, "at omstændighederne ved virksomheden og parternes aftaleindgåelse ikke kan anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, idet (G1 ApS) blandt andet ikke blev markedsført, og kontakten mellem parterne foregik på en lukket og usædvanlig måde", er derfor også dækkende for nærværende sag.
Sagsøgeren har således ikke dokumenteret, at han købte bilen af en forhandler, og allerede af denne grund er sagsøgeren derfor ikke omfattet af SKATs administrative praksis.
Det kan heroverfor ikke føre til andet resultat, at G1 ApS har været momsregistreret og registreret med en branchekode i CVR-registret for detailhandel med personbiler, da denne form for registrering ikke medfører, at G1 ApS har fremstået som forhandler overfor køberne.
Vedrørende det af sagsøgeren fremlagte bilag 7 bemærkes det, at firmaet G7 ikke er en forhandler, men derimod en konsulentvirksomhed, der hjælper sine kunder med at importere biler. Det fremgår således af bilagets side 1, 3. afsnit, at: "G7 står altså på sidelinjen som konsulent, og du importerer i princippet bilen selv."
Det kan altså ikke som af sagsøgeren anført med det fremlagte bilag lægges til grund, at også andre forhandlere sælger biler uden et egentligt show-room.
Selv hvis retten måtte finde, at SKATs administrative praksis skulle finde anvendelse i den foreliggende sag, har sagsøgeren ikke godtgjort, at han var i god tro om den manglende afgiftsberigtigelse.
Et væsentligt element ved vurderingen af sagsøgerens gode tro er prisen.
Sagsøgeren købte bilen for kr. 1.040.000,-, mens bilens vejledende udsalgspris var kr. 1.645.680,-, jf. bilag 1, underbilag 14 og 15. Det svarer til, at sagsøgeren har opnået en "rabat" på 37 pct. Desuden er moms og leveringsomkostninger angivet til kr. 0,-, jf. bilag 1, underbilag 16.
Sagsøgerens gode tro skal vurderes på grundlag af, at sagsøgeren troede, at han købte et fabriksnyt køretøj. Bilen er solgt som fabriksny, jf. bilag 1, underbilag 16, ligesom bilens kilometerstand er angivet til 0 på den originale faktura, jf. bilag 1, underbilag 11.
Sagsøgerens besparelse ved køb af en bil, som han troede var ny, var påfaldende stor og var i sig selv tilstrækkelig til at bringe sagsøgeren i ond tro med hensyn til, om der var betalt fuld registreringsafgift.
Som det fremgår af bilag 1, underbilag 18, videresolgte sagsøgeren den af sagen omfattede bil efter ca. 10 måneders ejertid for kr. 1.035.000,-. Bilen havde på daværende tidspunkt kørt 23.000 kilometer. Sagsøgeren har således efter 10 måneders ejertid lidt et yderst beskedent tab på kr. 5.000,-. Et sådant tab er minimalt og understøtter i sig selv, at sagsøgerens købspris har været urealistisk lav.
Det bestrides som udokumenteret, at den eneste måde, hvorpå sagsøgeren kunne opnå en byttepris på kr. 1.035.000,- for sin Audi var at købe en anden bil til en opskruet værdi. Det kan således ikke med henvisning til den som bilag 6 fremlagte artikel anses for dokumenteret, at prisen for den BMW, som sagsøgeren fik i bytte, har været opskruet.
Endvidere bemærkes det, at nævnte artikel vedrører den situation, hvor en bilforhandler nedskriver prisen på biler, der tages i bytte, hvorimod det tilsvarende beløb gives i rabat på den bil, der købes. Det kan altså ikke af artiklen udledes, at det i bilbranchen er sædvanligt at opskrue værdien af en bil.
At sagsøgeren fem dage efter salget af sin Audi solgte den BMW, som han havde fået i bytte, til en pris, der var kr. 20.000,- lavere end bytteprisen, dokumenterer heller ikke, at prisen på sagsøgerens Audi var opskruet. Det bemærkes i den forbindelse, at sagsøgeren solgte bilen tilbage til samme professionelle forhandler, som sagsøgeren fem dage før havde købt bilen af. I en sådan situation forekommer det klart, at sagsøgeren naturligvis ikke kan tilbagesælge bilen til den professionelle forhandler til samme pris, som sagsøgeren købte bilen for.
At sagsøgeren efter halvandet års ejertid videresolgte den BMW, som han jf. bilag 17 fik i bytte ved handel nr. 2, til en pris på kr. 350.000,- dokumenterer ej heller, at prisen på sagsøgerens Audi har været opskruet. Nævnte BMW har således blot tabt kr. 150.000,- i værdi i perioden, hvor sagsøgeren tilmed har kørt mere end 30.000 kilometer i bilen. Et sådant værditab må anses for ganske sædvanligt for et køretøj i den klasse.
Oveni det ovenfor anførte vedrørende bilens lave pris kommer, at OF den 21. maj 2007 sendte sagsøgeren en e-mail vedhæftet oplysninger om pris og ekstraudstyr på 4 specifikke Audier af samme model, som sagsøgeren købte. Priserne uden tysk moms er mellem EUR 54.500,- og EUR 62.250,- svarende til mellem ca. kr. 409.000,- og 467.000,-. Disse oplysninger må have givet sagsøgeren anledning til at undersøge forholdene nærmere. Det er således indlysende, at hvis bilens indkøbspris i Tyskland er mellem kr. 409.000,- og 467.000,-, må bilens pris inklusiv registreringsafgift være væsentligt højere end kr. 1.040.000,-.
På baggrund af sit kendskab til prisniveauet i Tyskland havde sagsøgeren således intet grundlag for at tro, at det inden for en pris på kr. 1.040.000,- ville være muligt at afholde dansk registreringsafgift, moms og avance til G1 ApS. Som følge heraf har sagsøgeren heller ikke været i god tro vedrørende den manglende afgiftsberigtigelse.
Dertil kommer endvidere, at det fremgår af den som bilag C fremlagte afhøringsrapport af 22. december 2008, at den af denne sag omfattede bil var den anden bil, som sagsøgeren købte af G1 ApS. Sagsøgeren købte således i februar 2007 en BMW af G1 ApS til en pris af kr. 1.122.000,-. Vejledende listepris for denne bil var kr. 1.878.114,-. Sagsøgerens besparelse udgjorde således 40 pct.
Sagsøgeren videresolgte denne bil den 2. maj 2007 for kr. 1.300.000,-, jf. bilag C, side 4, sidste afsnit. På dette tidspunkt havde bilen kørt 5.500 kilometer. Sagsøgeren tjente altså kr. 178.000,- på at videresælge en brugt bil, som han havde købt som ny.
Det forhold, at sagsøgeren, foruden den bil denne sag drejer sig om, tidligere har købt en bil af G1 ApS med en meget stor besparelse og endda har videresolgt denne med en betragtelig fortjeneste, understøtter, at sagsøgeren var i ond tro vedrørende G1 ApS' manglende afgiftsberigtigelse. Sagsøgeren burde således allerede i forbindelse med den første handel have indset, at G1 ApS' salg af biler ikke hang sammen.
Til trods for de mistænkelige omstændigheder i forbindelse med sagsøgerens køb af ovennævnte BMW af G1 ApS, valgte sagsøgeren alligevel i juli 2007 at købe den Audi, som denne sag omhandler, af G1 ApS.
Det kan i øvrigt oplyses, at sagsøgeren aldrig kom til at hæfte for den manglende registreringsafgift af ovennævnte BMW som følge af en tidligere praksis fra Landsskatteretten, hvorefter et krav på betaling af registreringsafgift efter registreringsafgiftslovens daværende § 19, stk. 2 ikke kunne rejses, såfremt ejeren havde videresolgt bilen, inden kravet blev gjort gældende. Denne praksis er sidenhen blevet underkendt af Østre Landsret og Højesteret, jf. SKM2012.656.ØLR og SKM2013.447.HR.
Det af sagsøgeren fremlagte bilag 19 dokumenterer ikke, at sagsøgeren ved købet af den af denne sag omfattede bil i 2007 havde grundlag for at tro, at det var realistisk at opnå en besparelse på 37 pct. i forhold til bilens vejledende listepris.
Der er ikke fremlagt noget oprindeligt tilbud fra G4 vedrørende det køretøj, som sagsøgeren hævder at have fået tilbudt. Den e-mail der er fremlagt som bilag 19 er dateret den 24. september 2014, og er således indhentet under denne sags verseren ved domstolene og mere end 7 år efter, at sagsøgeren hævder at have fået bilen tilbudt. Bevisværdien af e-mailen er derfor yderst begrænset.
Derudover fremgår det også af e-mailen, at det ikke er muligt at fremlægge selve tilbuddet, idet G4 kun gemmer afgivne tilbud i op til 5 år. Nærværende sag startede ved SKATs agterskrivelse af 16. november 2007, jf. bilag 2, side 3, 5. afsnit. Sagsøgeren har således haft rig mulighed for at rekvirere det hævdede tilbud fra G4. Henset til, at det ikke er sket, til trods for sagsøgerens åbenlyse interesse i at kunne dokumentere tilbuddet, forekommer det usandsynligt og utroværdigt, at G4 skulle have afgivet et tilbud med et indhold som hævdet af sagsøgeren.
Sammenholdes bilag 18 med bilag 1, underbilag 15, fremgår det endvidere, at den bil sagsøgeren købte af G1 ApS havde væsentligt mere ekstraudstyr, end den bil sagsøgeren hævder at have fået tilbudt af G4, til trods for, at bilen fra G4 var knap kr. 100.000,- dyrere end den bil, som sagsøgeren købte fra G1 ApS. Selv hvis det lægges til grund, at sagsøgeren har modtaget et tilbud fra G4 svarende til det i den som bilag 18 fremlagte e-mail, havde sagsøgeren således ikke noget grundlag for at tro, at G1 ApS kunne levere en bil med væsentligt mere ekstraudstyr til en pris, der var kr. 100.000,- lavere end G4's pris.
I den forbindelse er det væsentligt, at sagsøgeren under ingen omstændigheder havde grundlag for at tro, at han kunne opnå den samme rabat hos G1 ApS som hos G4.
Det som bilag 16 fremlagte tilbud fra UO fører heller ikke til, at sagsøgeren må anses for at have været i god tro vedrørende den manglende afgiftsberigtigelse. Tilbuddet er for det første fremsat næsten 7 år efter, at sagsøgeren købte den af sagen omfattede bil af G1 ApS. For det andet har sagsøgeren så vidt ses ikke købt bilen til den angivne pris. Det har således været gratis for UO at fremsætte tilbuddet. På denne baggrund må bevisværdien af bilag 16 betragtes som lav. For det tredje kendes de nærmere omstændigheder omkring fremsættelsen af tilbuddet ikke. Det vides således eksempelvis ikke, om bilen er ny eller brugt, og om købesummen skal betales kontant.
Bilag 10 dokumenterer ikke, at det var sædvanligt for en køber at opnå op til 20 pct. rabat i forhold til den vejledende udsalgspris. For det første vides det ikke, hvilke forudsætninger og spørgsmål, der ligger til grund for udarbejdelsen af bilag 11, hvorfor bevisværdien af bilaget er begrænset. Hertil kommer, at selv hvis det lægges til grund, at det var muligt for nogle forhandlere at opnå "flåderabatter" på op til 20 pct., indebærer det ikke også, at sådanne rabatter var sædvanlige, og at OF havde mulighed for at opnå sådanne rabatter, endsige at sagsøgeren havde konkret grundlag for at tro, at OF kunne opnå sådanne rabatter. Sådanne store rabatter fremkommer naturligvis kun ved større forhandleres/importørers regelmæssige køb af store partier biler, deraf betegnelsen "flåderabat". OF foretog ikke sådanne store "flådeindkøb", men købte derimod én luksusbil af gangen efter bestilling fra sine købere.
Den omstændighed, at SKAT selv afgiftsberigtigede bilen på grundlag af den lave tyske pris, som fremgik af den falske faktura, der blev fremvist til SKAT, er uden betydning for vurderingen af sagsøgerens gode tro. SKAT blev således besveget ved fremvisningen af den falske faktura, som man havde krav på at få afgiftsberigtiget køretøjet på baggrund af. Der er tale om et masseadministrationsområde, hvor skattemyndighederne har indrettet sig på, at der bliver afgivet korrekte oplysninger ved afgiftsberigtigelsen, og der foregik udover enkelte stikprøvekontroller ikke en mere intensiv prøvelse ved afgiftsberettigelsen end, at det blev kontrolleret, at fakturaen fremstod korrekt. Det bemærkes, at forholdet også blev påberåbt under prøvesagerne for såvel landsretten og Højesteret, uden at dette førte til et andet resultat.
Det fremgår af sagen, at den vejledende udsalgspris for en Audi svarende til den, som A købte af G1 ApS var 1.645.680 kr., og at A ved sit køb af bilen for 1.040.000 kr. dermed opnåede en besparelse på ca. 37 %.
A har ikke ved sin forklaring eller efter den øvrige bevisførelse godtgjort, at markedsprisen for en tilsvarende bil med afgiftspligtigt ekstraudstyr var væsentligt lavere end den vejledende udsalgspris. Retten finder således ikke, at det rekonstruerede tilbud fra G4, som er fremkommet mere end 7 år efter skattesagens opståen, kan tillægges afgørende betydning. A har heller ikke godtgjort, at han købte en lettere brugt demonstrationsbil. Det fremgår tværtimod af slutsedlen, at bilen blev leveret fabriksny og af synsrapporten, at bilens kilometerstand var 0.
Retten lægger efter indholdet af OF's e-mail af 21. maj 2007 til A til grund, at A var bekendt med det tyske prisniveau for tilsvarende biler, herunder at prisen i Tyskland for en fabriksny Audi svarende til den Audi, A købte, var 61.650 euro, svarende til ca. 459.293 kr. eksklusiv dansk moms.
På denne baggrund finder retten, at A intet grundlag havde for at tro, at det ville være muligt at afholde dansk registreringsafgift, moms og avance til G1 ApS inden for en købspris på 1.040.000 kr.
Hertil kommer, at omstændighederne ved G1 ApS og parternes aftaleindgåelse ikke kan anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, jf. herved Højesterets dom af 26. juni 2013 (SKM2013.447.HR), da G1 ApS blandt andet ikke blev markedsført, og kontakten mellem parterne foregik på en lukket og usædvanlig måde. Videre har retten tillagt det betydning, at A få måneder forud for købet af Audien havde købt en anden bil af G1 ApS, som han efter kort tids ejerskab videresolgte med fortjeneste.
Herefter kan A ikke anses for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, og han er derfor ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift.
Efter sagens værdi, forløb og udfald skal A i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 62.500 kr.
Inden 14 dage betaler A i sagsomkostninger til Skatteministeriet 62.500 kr.


text:
Skat.dk: Selskabstømning - sagsomkostninger
20 Nov 2009 13:42
18 Sep 2009 14:47
SKM2009.714.HR
1. afdeling, 301/2008
En bank solgte et overskudsselskab, der efterfølgende blev tømt ved, at køberen solgte fiktive værdipapirer til selskabet og fik udbetalt likvide midler som købesum. I 1996 anlagde selskabet, der nu var under tvangsopløsning, en erstatningssag mod banken med krav om dækning af samtlige kreditorkrav i selskabet, herunder det af SKAT anmeldte krav på skyldig selskabsskat.
I 1998 blev SKATs skattekrav mod boet indfriet af et selskab, der var aktionær i det tømte overskudsselskab.
Retssagen mod banken blev herefter videreført, men ved dom af 30. november 2004 frifandt Højesteret banken i selskabstømmersagen. I forbindelse hermed blev boet, i hvis navn erstatningssagen var anlagt, pålagt at betale sagsomkostninger på i alt 3,5 mio. kr. for landsret og Højesteret til banken.
Da boet ikke havde midler til dækning af sagsomkostningskravet, fremsatte banken kravet mod SKAT og det selskab, der efterfølgende havde indfriet SKATs krav.
Højesteret udtalte, at beslutningen om, at der skulle anlægges erstatningssag mod banken, blev truffet af SKAT, der var den helt dominerende kreditor i boet med et krav på over 15 mio. kr. Boet havde ikke selv midler til at føre retssagen, der blev ført i boets navn af SKATS advokat.
Højesteret fandt, at det selskab, der havde indfriet SKATs krav, i medfør af de indgåede aftaler var succederet i SKATs retsstilling i forhold til boet og i retssagen mod banken. Hermed havde selskabet overtaget SKATS forpligtelse til at finansiere retssagen mod banken i overensstemmelse med princippet i konkurslovens § 137. Selskabet blev anset for at have påtaget sig en direkte hæftelse over for banken for sagsomkostningerne, der blev tilkendt, efter at selskabet var succederet i retssagen.
Endelig fandt Højesteret, at der efter selskabets succession i retssagen ikke var godtgjort noget hæftelsesgrundlag for SKAT, hvorfor SKAT blev frifundet.
Processuelle regler 2009 I
Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Jytte Scharling, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 7. afdeling den 8. august 2008.
I aftalen af 2. juli 1998 mellem G5 AB og A/S HX i likvidation om G5s overtagelse af fordringen mod F1 AB hedder det bl.a.:
G5 förbinder sig härmed att genom lån till HX tillskjuta medel för HXs kostnader med anledning av likvidationen och i samband med HXs process mot H1. G5s åtagande skall dock upphöra två veckor efter det att G5 skriftligen meddelat HX att G5 inte önskar tillskjuta ytterligare medel till HX. Med angivna kostnader avses dels R6 Advokatfirmas arvode, dels kostnaderna for ombud i processen mot H1."
Det er oplyst, at G5 den 16. december 2004 opsagde denne bestemmelse i aftalen.
Under forberedelsen for Østre Landsret af selskabstømmersagen anlagt af likvidationsboet mod H1 A/S skrev sagsøgerens advokat den 16. april 1999 til landsretten vedrørende en editionsbegæring fra H1 bl.a.:
"Det er rigtigt, at G5 AB er indtrådt i skattevæsenets krav på sagsøgeren og dermed er kreditor i sagsøgeren, men at en kreditor i et selskab under likvidation vælger at finansiere førelsen af en retssag i medfør af princippet i konkurslovens § 137 kan ikke føre til, at samtlige denne kreditors fortrolige forretningspapirer m.v. kan betragtes som undergivet likvidationsboets rådighed."
Kopi af brevet blev sendt til H1s advokat.
SKAT, Hovedcentret, har præciserende anført, at var SKATs krav mod boet ikke blevet indfriet af G5, og var sagen mod H1 (nu H1X) blevet gennemført af SKAT, ville SKAT have indbetalt det fornødne beløb til boet, så boet kunne betale sagsomkostningerne til H1X, jf. bestemmelserne i kuratoraftalen og princippet i konkurslovens § 137.
Med hensyn til rentepåstanden bestrider SKAT og G5 ikke længere, at et eventuelt domsbeløb kan kræves forrentet fra sagens anlæg, jf. Højesterets dom af 20. maj 2009 gengivet i UfR 2009 s. 2203.
H1X A/S har under proceduren til støtte for påstanden over for G5 yderligere henvist til § 12 i aftalen af 2. juli 1998 mellem G5 og likvidationsboet og har i den forbindelse gjort gældende, at forpligtelsen efter § 12 minder meget om den, som SKAT, Hovedcentret, påtog sig gennem kuratoraftalen. Bestemmelsen må medføre en pligt for G5 til at betale H1Xs omkostningskrav både i forhold til boet og til H1X.
G5 har heroverfor gjort gældende, at der er tale om et nyt anbringende, som først er fremsat under den skriftlige procedure for Højesteret, og har protesteret imod, at anbringendet tages i betragtning.
Højesteret finder ikke grundlag for at tage G5s indsigelse til følge, idet det af H1X anførte må anses som et argument til støtte for anbringendet om, at G5 er indtrådt i SKATs forpligtelse til at friholde boet for omkostninger.
Beslutningen om, at der af A/S HX i likvidation skulle anlægges sag mod H1 A/S (i dag H1X), blev truffet af SKAT, der var den helt dominerende kreditor i boet med et krav på over 15 mio. kr. Likvidationsboet havde ikke selv midler til at føre retssagen, der blev ført i boets navn af SKATs advokat. Det er af SKAT oplyst, at SKAT i henhold til bestemmelserne i kuratoraftalen og princippet i konkurslovens § 137 ville have sørget for, at boet kunne betale sagsomkostningerne, hvis det havde været SKAT selv, som havde gennemført retssagen. Boets likvidator havde da også en særlig interesse i at sikre sig en sådan indeståelse, da likvidator i modsat fald kunne risikere at blive erstatningsansvarlig for sagsomkostningerne til modparten.
Ved aftale af 2. juli 1998 mellem G5 AB og SKAT aftaltes, at G5 - efter at have betalt SKATs tilgodehavende i likvidationsboet - indtrådte i SKATs krav mod boet. Det fremgik samtidig af aftalen, at SKAT var indforstået med, at G5 indtrådte i "Skatteministeriets mulige erstatningskrav mod H1 A/S ..., herunder i Skatteministeriets rettigheder under den verserende retssag mod banken...". Ved aftale indgået samme dag mellem G5 og likvidationsboet aftaltes bl.a., at G5 skulle indskyde tilstrækkelige midler i likvidationsboet til at føre retssagen mod banken.
Højesteret finder, at G5 ved de indgåede aftaler i det hele er succederet i SKATs retsstilling i forholdet til likvidationsboet og i retssagen mod H1X, og at G5 dermed har overtaget SKATs forpligtelse til at finansiere retssagen mod H1X i overensstemmelse med princippet i konkurslovens § 137. At G5 var indtrådt som kreditor i stedet for SKAT, og at det drejede sig om en kreditor i et selskab under likvidation, som havde valgt at finansiere førelsen af retssagen i medfør af princippet i konkurslovens § 137, var da også, hvad der blev givet udtryk for i brevet af 16. april 1999 fra sagsøgerens advokat til Østre Landsret med kopi til sagsøgtes (H1Xs) advokat.
G5 må på baggrund af det anførte anses for at have påtaget sig en direkte hæftelse over for H1X for det idømte sagsomkostningsbeløb, som er tilkendt H1X efter, at G5 var succederet i retssagen. Højesteret tager derfor H1Xs principale påstand over for G5 om betaling af 3.500.000 kr. til følge. Beløbet forrentes fra sagens anlæg den 17. oktober 2006, idet der ikke er grundlag for at tilkende renter fra et tidligere tidspunkt.
Højesteret finder, at der efter G5s succession i retssagen ikke er godtgjort noget hæftelsesgrundlag for SKAT. Højesteret tiltræder derfor, at SKAT er frifundet for H1Xs påstande, og at G5 som konsekvens heraf er frifundet for den friholdelsespåstand, som er nedlagt af SKAT.
Sagsomkostningerne til H1X er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 250.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 210.760 kr., i alt 460.760 kr.
Sagsomkostningerne til SKAT er fastsat til dækning af advokatudgift for Højesteret med 125.000 kr.
G5 AB skal til H1X A/S betale 3.500.000 kr. med procesrente fra den 17. oktober 2006 samt sagsomkostninger for landsret og Højesteret med 460.760 kr.
I forholdet mellem H1X A/S og SKAT, Hovedcentret, og mellem dette og G5 AB stadfæstes landsrettens dom.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1X A/S til SKAT, Hovedcentret, betale 125.000 kr.
I forholdet mellem Skat, Hovedcentret, og G5 AB skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part.
De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesterets doms afsigelse. Sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
domstol.gl Højesteret på besøg i Nuuk
Højesteret på besøg i Nuuk
17 af Højesterets 19 dommere besøgte Nuuk i uge 36.
Det er første gang at så mange højesteretsdommere besøger Grønland på én gang. Dommerne ønskede at orientere sig om arbejdet ved de grønlandske domstole, de andre retsmyndigheder og om samfundet i øvrigt.
Under besøget blev der holdt et foredrag for interesserede jurister i Katuaqs lille sal, hvor der var fuldt hus.
Derudover besøgte de Royal Greenland, Arktisk Kommando, Rigsombudsmanden i Grønland, Ombudsmanden for Inatsisartut, Politimesterembedet, Kriminalforsorgen, Departementet for Natur, Miljø og Justitsområdet, Inatsisartut og ikke mindst Grønlands Domstole.
- Alle de institutioner mv., som vi har været i forbindelse med, har givet os en grundig orientering om forholdene i Grønland, både generelt og specifikt set fra deres position i samfundet. Denne alsidige belysning af de grønlandske forhold er værdifuld, ikke mindst når Højesteret – som øverste domstol for hele riget – behandler grønlandske sager, fortæller højesteretspræsident Poul Søgaard.
Kort om Højesteret
Højesteret er rigsfællesskabets øverste domstol og ligger i København. Det er en appeldomstol, som behandler principielle domme og kendelser, der er afsagt af Østre Landsret, Vestre Landsret, Sø- og Handelsretten eller Grønlands Landsret.
I gennemsnit har Højesteret ca. 300 sager om året, heraf en til to sager om året fra Grønland.
Højesteret blev grundlagt tilbage i 1661.
Læs mere om Højesteret på www.hoejesteret.dk
Op mod 70 personer, hovedsageligt jurister, mødte op til foredrag om Højesteret i Katuaqs lille sal.
De 17 højesteretsdommere sammen med Naalakkersuisoq for Natur, Miljø og Justitsområdet Mala Høy Kúko.
Formand for Inatsisartut Lars Emil Johansen giver et historisk rids over den politiske udvikling i Grønland.
Sidst opdateret: 14-09-2015

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
18 Aug 2014 10:48
14 Aug 2014 08:43
SKM2014.574.HR
2. afdeling, 64/2013
Kloak, ubebygget, stand, bakke, syn
Sagen angår, om H1 var berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af et drænanlæg, jf. den dagældede vurderingslovs § 17. Højesteret henviste til, at drænanlægget blev udført i forbindelse med byggeriet, og at drænanlægget nøje følger husmurene og kanten af parkeringspladserne/haveanlægget. I lyset heraf og på baggrund af et syn og skøn, navnlig skønsmandens besvarelse om muligheden for at genanvende anlægget ved ny bebyggelse, lagde Højesteret til grund, at drænanlægget ikke havde medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Boligselskabet var derfor ikke berettiget til fradrag i grundværdien.
Lene Pagter Kristensen, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen, Hanne Schmidt og Jan Schans Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 3. afdeling den 20. marts 2013.
Appellanten, H1, har påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at boligselskabet ved vurderingen for årene 2000, 2001 og 2004 af ejendommen ..., beliggende ...1, i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for forbedringer til etablering af dræn på ejendommen, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige ansættelse. Boligselskabet har i øvrigt påstået stadfæstelse.
Der er for Højesteret den 4. december 2013 afgivet skønserklæring af ingeniør KS. I skønserklæringen er anført bl.a.:
Der anmodes om en beskrivelse af drænanlægget, som er etableret på ejendommen, samt forbindelsen mellem drænledningen og kloakanlægget.
Drænsystemet ses på fig. 1, vist med gul/orange farver.
Orange farver viser tv-inspicerede strækninger nr. 1, 2 og 3. Dokumentation foreligger i tv-inspektionsrapport af 19.11.2013, udarbejdet af G3 A/S, ...
Figur 1. [ej medtaget her.red.SKAT]
Drænanlæggets tilstand:
Anlægget er i rimelig god stand, med små fejl såsom, forskudte/åbne samlinger, små deformationer og indtrængende rødder.
Strækning 3 har dog et åbent brud, som bør repareres snarest.
Desuden bør rørene generelt beskæres for indtrængende trærødder.
Skønsmanden bedes anslå de udgifter, der på udførelsestidspunktet var forbundet med at etablere drænanledningen - og i den forbindelse redegøre for grundlaget for sit skøn.
Med hensyn til prisberegningerne, uden moms, er V&S 2013, gennemsnitspriserne de mest velegnede, idet indhentede priser fra entreprenør kan variere en del. Der er korrigeret for landsdel med faktor 0,85 Nordjylland.
V&S priser er beregnet efter byggeomkostningsindekset K3 i 2013, der er 131,2.
Samme indeks i 1989 K4 er 68,4.
Anlæggets kostpris i K3 2013 er ca. kr. 74.000 excl. moms
Anlæggets kostpris i K4 1989 er ca. kr. = 74.000 x 68,4 x 0,85 / 131,2 = 33.000 excl. moms
Hvad er den forventede levetid af drænanlægget på ejendommen?
Svar spørgsmål 3.
Den forventede levetid af drænanlægget på ejendommen, er 50 år.
Vil drænanlægget kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden?
a) Hvis en bekræftende besvarelse af spørgsmålet forudsætter, at visse betingelser opfyldes, herunder evt. betingelser med hensyn til placeringen og karakteren samt størrelsen af et nyt byggeri på grunden, bedes disse betingelser anført.
b) Hvis hel eller delvis genanvendelse af drænanlægget skønnes at ville være økonomisk urentabelt, bedes dette oplyst og begrundet.
c) Hvis der alene skønnes at kunne blive tale om delvis genanvendelse af drænanlægget, bedes det angivet, hvilken del der kan genanvendes.
Svar spørgsmål 4.
Det er syns- og skønsmandens vurdering at det vil være både projekteringsmæssigt og udførelsesmæssigt besværligt og udgiftskrævende at genbruge drænene.
Ydermere repræsenter drænene en meget lille værdi i forhold til gener i forbindelse med nye installationer i jord.
H1 har supplerende anført, at det vil være i strid med det forvaltningsretlige lighedsprincip at acceptere fradrag for udgifter til kloakledninger, men ikke til drænanlæg, idet disse opfylder samme funktioner og er en del af det samme anlæg. Boligselskabet har endvidere anført, at der - som nærmere beskrevet i forarbejderne i forbindelse med ophævelsen af vurderingslovens § 17 og § 18 med virkning fra 1. januar 2013 ved lov nr. 925 af 18. september 2012 - var tale om et uklart og mindre forståeligt regelsæt. Den usikkerhed, der måtte være knyttet til beregningen af grundværdifradraget, og om dette skal ydes, må således komme Skatteministeriet til skade.
Sagen angår, om H1 i henhold til den dagældende vurderingslovs § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af et drænanlæg. Efter § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Skatteministeriet har erklæret sig enig i, at etablering af drænanlæg i visse tilfælde kan medføre en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Spørgsmålet er, om det drænanlæg, som boligselskabet har etableret, har medført en sådan værdistigning.
Det er ubestridt, at drænanlægget blev udført i forbindelse med byggeriet på grunden. Det fremgår endvidere af kortmaterialet, at drænanlægget nøje følger husmurene og kanten af parkeringspladserne/haveanlægget. I lyset heraf og på baggrund af det syn og skøn, der er indhentet for Højesteret, herunder navnlig skønsmandens besvarelse af spørgsmål 4, lægger Højesteret til grund, at det pågældende drænanlæg ikke har medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
Herefter, og da det, som boligselskabet i øvrigt har anført, ikke kan føre til andet resultat, stadfæster Højesteret dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1, betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Jens Peter Christensen, højesteretsdommer, professor, dr. jur.
www.domstol.dkSitemap
Højesterets dommere
Højesteret Om Højesteret Højesterets dommere
Artikler & taler
Højesterets historie
Højesterets virksomhed
Højesterets øvrige ansatte
Højesteret i juli 2017
Jens Peter Christensen, højesteretsdommer, professor, dr. jur. Født 1956 i Skive, dommer i Højesteret fra 2006.
Student 1975Cand. phil. 1980Cand. scient. pol. 1982Lic. jur. 1990Cand. jur. 1992Dr. jur. 1997
Fuldmægtig i Københavns Kommune 1983-84Adjunkt ved Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet 1984-85Fuldmægtig i Undervisningsministeriet 1985-88Kandidatstipendiat ved Juridisk Institut, Aarhus Universitet 1988-90, lektor i offentlig ret 1990-98Professor i offentlig ret 1998-2011Konstitueret landsdommer i Vestre Landsret 1999-2000Tillige undervisningsassistent i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet 1979-82, ved Københavns Universitet 1983-87 og ved Handelshøjskolen i København 1986-92, i erhvervsret ved Handelshøjskolen i København 1992-94, i statsret ved Københavns Universitet 1987-97
Andre hverv m.m.
Censor i statskundskab ved Aarhus og Københavns Universiteter fra 1997Medlem af forretningsudvalget for Nordisk Administrativt Forbund fra 1999Medredaktør af Ugeskrift for Retsvæsens litterære afd. fra 2003Medlem af Udvalget vedr. Undersøgelsesorganer 1994-96 (betænkning 1315/1996)Medlem af Statens Samfundsvidenskabelige Forskningsråd 1995-98Medlem af Folketingets Grundlovskomité 1996-99Medlem af Udvalget om forholdet mellem minister og embedsmænd 1997-98 (betænkning 1354/1998)Udpeget af Finansministeriet til at udarbejde udredningen ”Offentligt Ansatte Chefers Ansvar” udg. 1998Medlem af Udvalget vedr. PET og FE fra 1998-2012 (betænkning 1529/2012) Medlem af Valgretsnævnet (senere Valgnævnet) fra 1999 til 2012Formand for Ekspertgruppen vedr. indsigt i den kommunale administration 2002 (betænkning 1425/2002)Formand for Valgretsudvalget 2003 (betænkning 1432/2003)Formand for Udvalget om embedsmænds rådgivning og bistand (Spindoktorudvalget) 2003 (betænkning 1443/2004)Medlem af Procesbevillingsnævnet 2004-06Formand for Udvalget om offentligt ansattes ytringsfrihed og meddeleret 2004 (betænkning 1472/2006)Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse fra 2011Formand for Valgnævnet fra 2012Formand for Udvalget om særlige rådgivere (spindoktorer) 2012 (betænkning 1537/2013)Formand for § 66-udvalget (lovforberedende udvalg til opfølgning på Farum-Kommissionens anbefalinger om afsættelse af borgmestre og forberedelse af byrådsmøder) 2012 (betænkning 1538/2013)Formand for Udvalget om offentlig ansattes ytringsfrihed og whistleblowerordninger fra 2014 (betænkning 1553/2015)Formand for Udvalget om Undersøgelseskommissioner fra 2016Medlem af Aarhus Universitets bestyrelse fra februar 2017Formand for en række bedømmelsesudvalg vedr. erhvervelse af den juridiske doktorgrad og besættelse af juridiske professorater mv.
Har bl.a. skrevet: Den højere Uddannelse som Politisk Problem (1982)Forfatningsretten og Det Levende Liv (lic.-afhandling, 1990)Ministeransvar (disputats, 1997)Offentligt Ansatte Chefers Ansvar (1998)Domstolene – den tredje statsmagt (2003)"Højesteret og statsmagten" i bogen Højesteret - 350 år (2011)Dansk Statsret (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2012)Grundloven - atten fortællinger (2013) Grundloven med kommentarer (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2015)”The Supreme Court in Today’s Society” i bogen The Supreme Court of Denmark (2015)”Højesteret i dagens samfund” i bogen Højesteret (2015)Dansk Statsret, 2. udg. (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2016)
Tildelt: Gads Fonds Juristpris 1991Filtenborgprisen 2003Festskrift til Jens Peter Christensen, DJØF-Forlag, 2016, 897 sider i anledning af 60-årsdag den 1. november 2016
Sidst opdateret: 20-02-2017 Højesteret Prins Jørgens Gård 131218 København K Telefon: 33632750 Email: post@hoejesteret.dk

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Takeda-dom - nye grænser for den skattemæssige behandling af låneomkostninger
Højesteret gav i efteråret 2015 Takeda A/S medhold i en sag om retten til skattemæssigt at fradrage omkostninger i forbindelse med udstedelse af virksomhedsobligationer. Dommen har stor principiel betydning, da den giver nye pejlemærker om den generelle skattemæssige behandling af låneomkostninger og samtidig sikrer en skattemæssig ligestilling af omkostningerne ved obligationsudstedelser og transaktionslån. I lyset af dommen og to andre nyere højesteretsdomme skriver advokat, partner Svend Erik Holm og advokat Jef Nymand Hounsgaard i det seneste nummer af Tidsskrift for skatter og afgifter (TfS) om emnet.
Højesteret har i sin dom taget stilling til, hvorvidt Takeda som udsteder af virksomhedsobligationer skattemæssigt kunne medregne vederlaget til de deltagende banker som en låneomkostning. Højesteret fandt, at det fulde vederlag til bankerne bestående af en såkaldt “kombineret administrations-, garanti- og salgsprovision” samt et incitamentshonorar kunne medregnes som låneomkostning. Hermed har Højesteret trukket endnu en streg i sandet i sagerne om låneomkostninger, og der begynder at tegne sig et billede af, i hvilket omfang SKAT har fået flyttet grænserne de senere år.
Ifølge kursgevinstloven opgøres gevinst og tab på lån som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen og gældens værdi ved frigørelsen eller indfrielsen. Mens lovteksten er tavs om, hvorledes værdien af gælden skal opgøres, fremgår det af bestemmelsens forarbejder, at omkostninger i forbindelse med “stiftelse af gæld, f.eks. gebyrer, kurtage, stiftelsesprovision og stempelafgifter” kan indgå ved opgørelsen af gældens værdi.
Det er den nærmere afgrænsning af det omkostningsbegreb, som skitseres i forarbejderne, Højesteret nu har haft lejlighed til at tage stilling til - og som advokat, partner Svend Erik Holm og advokat Jef Nymand Hounsgaard skriver om i Tidsskrift for skatter og afgifter (TfS).
Læs artiklen fra TfS "Låneomkostninger - et overblik over grænsedragningen efter den seneste Takeda-dom"
Se mere om Takeda-dommen fra Højesteret "Takeda vinder principiel skattesag ved Højesteret"


text:
Skat.dk: Momsfradrag - Delvis fradragsret - Pengeinstitutternes adgang til at modregne renteudgifter i renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen
31 Mar 2014 12:14
SKM2014.224.SKAT
13-0089784
Delvis, indlån, fradrag, modregning, omsætning, udlån, renteindtægter, renteudgifter
Styresignal om betydningen af SKM2013.372.HR for pengeinstitutter
Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit D.A.11.4.2.2.3
Højesteret har i SKM2013.372.HR slået fast, at retningslinjerne i SKM2004.464.SKAT (nu SKM2010.446.SKAT) må forstås sådan, at de giver pengeinstitutter adgang til at modregne renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder i pengeinstituttets renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen. Derimod er der ikke adgang til at modregne renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån.
Sagen for Højesteret omhandlede imidlertid en factoringvirksomhed. SKAT har derfor på given foranledning vurderet, om dommen også har betydning for pengeinstitutter. SKAT finder, at SKM2013.372.HR skal tillægges betydning for pengeinstitutterne. Efter omstændighederne finder SKAT dog, at dommen først skal tillægges betydning for pengeinstitutterne fra og med 1. januar 2014.
Told- og Skattestyrelsen ophævede ved TSS-cirkulære 2003-20 af 9. juli 2003 den finansielle sektors adgang til med en standardsats at fradrage købsmomsen af varer og ydelser, der delvis indkøbes til brug for virksomhedens momsfritagne del og for de momspligtige pengeinstitutydelser.
I SKM2004.464.TSS fastsatte Told- og Skattestyrelsen på baggrund af drøftelserne med Finansrådet retningslinjer for opgørelsen af pengeinstitutternes momsfrie omsætning og samlede omsætning, jf. momslovens § 38, stk. 1. Retningslinjerne blev videreført ved styresignalet SKM2010.446.SKAT.
En factoringvirksomhed ønskede at støtte ret på SKM2004.464.TSS. Factoringvirksomheden ønskede således, at SKAT og Skatteministeriet skulle anerkende, at selskabet ud fra et nettorenteprincip var berettiget til at modregne renteudgifter til et pengeinstitut, som også var selskabets moderselskab, i renteindtægter i selskabets momsfri omsætning i form af renteindtægter fra indlåns- og udlånsvirksomheden under selskabets factoringvirksomhed ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
SKAT havde allerede i forbindelse med den afgørelse, der var påklaget til Landsskatteretten, anerkendt, at renteudgifter i forbindelse med indlånsvirksomheden, dvs. renter til factoringkunderne for de delperioder, hvor deres kundekonti var positive, kunne modregnes i renteindtægter ved opgørelsen af omsætningen.
Højesteret fastslog i SKM2013.372.HR, at der hverken i momsloven, det bagvedliggende momssystemdirektiv (tidligere 6. momsdirektiv), eller EU-Domstolens praksis var holdepunkter for en forståelse af det momsretlige vederlagsbegreb, hvorefter der ved opgørelsen af den samlede omsætning i den af selskabet drevne fakturabelåningsvirksomhed skulle ske nedsættelse af renterne betalt af factoringkunderne med de renter, som appellanten havde betalt for lån i pengeinstitutter, uanset at disse lån muliggjorde appellantens udlånsvirksomhed.
Højesteret bemærkede, at ifølge SKATs meddelelse af 24. november 2004 om retningslinjer for beregning af pengeinstitutters delvise fradragsprocent efter momslovens § 38, stk. 1 (SKM2004.464.TSS - videreført ved styresignal af 6. juli 2010, SKM2010.446.SKAT) kan et pengeinstitut modregne sine renteudgifter i sine renteindtægter ved opgørelsen af den samlede omsætning efter § 38, stk. 1. Højesteret fastslog, at efter den begrundelse, der gives for nettorenteopgørelsesmetoden i meddelelsen (meddelelsens pkt. 4.1), må meddelelsen forstås således, at modregningsadgangen sigter til renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder, og ikke renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån. En sådan grænsedragning kunne efter den givne begrundelse i meddelelsen ikke anses for usaglig. Meddelelsen gav derfor ikke grundlag for at indrømme appellanten en adgang til at fradrage selskabets renteudgifter til selskabets lån i pengeinstitutter i renteindtægterne fra selskabets factoringkunder.
Efter afsigelsen af SKM2013.372.HR har SKAT på given foranledning overvejet spørgsmålet, om dommen havde betydning også for pengeinstitutter, og spørgsmålet om, hvorvidt dommen evt. alene skulle have fremadrettet virkning for pengeinstitutterne.
SKAT finder ikke, at det forhold, at dommen omhandlede en factoringvirksomhed, ændrer ved, at dommen også har betydning for pengeinstitutter, da Højesteret i dommen netop fortolker Momssystemdirektivets og momslovens bestemmelser og retningslinjerne i SKM2010.446.SKAT (tidligere SKM2004.464.TSS) om opgørelsen af omsætningen i pengeinstitutter.
Det følger af Højesterets dom i SKM2013.372.HR, at pengeinstitutterne ved opgørelsen af den samlede omsætning og den momsfrie omsætning har adgang til at modregne renteudgifter i forhold til pengeinstituttets egne indlånskunder i pengeinstituttets renteindtægter. Derimod har pengeinstitutter ikke adgang til at modregne renteudgifter til andre pengeinstitutter, der stiller likviditet til rådighed for pengeinstituttets udlån.
Efter omstændighederne, herunder særligt dialogen mellem SKAT og Finansrådet ved udarbejdelsen af SKM2004.464.TSS og senere SKM2010.446.SKAT, finder SKAT dog, at dommen i SKM2013.372.HR først skal tillægges betydning for pengeinstitutterne fra og med 1. januar 2014. For så vidt angår regnskabsåret 2013 og tidligere regnskabsår vil SKAT derfor acceptere, at pengeinstitutterne modregner regnskabsposten Renteudgifter i pengeinstitutternes resultatopgørelse (udarbejdet i overensstemmelse med Finanstilsynets bekendtgørelser om finansielle rapporter) i sin helhed i posten Renteindtægter. Ved pengeinstitutter forstås banker, sparekasser og andelskasser.
Styresignalet ophæves ved indarbejdelsen i Den juridiske vejledning 2014-2.


text:
Skat.dk: A.A.12.1 Henstand i forbindelse med klager
Dette afsnit handler om muligheden for henstand i forbindelse med klager.
Ikke omfattet af reglen
Bevilling af henstand og sagsbehandling
I forbindelse med en klage til højere instans kan Skatteforvaltningen give henstand på betaling af skat. Se SFL § 51. Lovforarbejderne til bestemmelsen findes i L 110 og L 111 fra 2004/05 til lov nr. 427 af 6. juni 2005.
Reglen er en lovfæstning af mange års praksis. Af retssikkerhedsmæssige årsager var det et lovgivningsmæssigt ønske, at muligheden for henstand er lovreguleret. Den tidligere praksis er nu føjet ind i Skatteforvaltningsloven (SFL).
Det fremgår af bemærkningerne til L 110, at det er fast praksis på skatteområdet, at hvis der klages over en skatteansættelse, så gives der efter anmodning henstand med betaling af den del af skatten som klagen vedrører. Dette gælder dog ikke, hvis der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand, fx hvis den skattepligtige er ved at flytte til udlandet. Alternativt kan der kræves sikkerhedsstillelse for at give henstand.
Der er ikke et retskrav på henstand og det fremgår ikke af loven eller forarbejderne i øvrigt en nærmere angivelse af de kriterier, der skal indgå i vurderingen af, om der i en given situation bør gives eller nægtes henstand.
Højesteret har afgjort, at en borger efter en helhedsvurdering ikke havde krav på henstand med betaling af skatter og afgifter på i alt ca. 154.000.000 kr. i forbindelse med klage over skatte- og afgiftsansættelsen. Se SKM2014.198.HR.Højesteret udtalte bl.a., at der som udgangspunkt efter anmodning skal meddeles henstand med betalingen under en klagesag, og at denne adgang må antages navnlig at skyldes, at det kan have store ulemper for en borger at skulle betale et beløb, som måske uretmæssigt er pålagt borgeren.Endvidere at dette dog ikke gælder, hvis det skønnes, at der er nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand.Det forhold, at der ikke er en aktuel inddrivelsesmulighed, er ikke i sig selv til hinder for at give afslag på henstand, og bedømmelsen af, om der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, kan ikke begrænses til en sammenligning mellem den aktuelle inddrivelsesmulighed og den forventede inddrivelsesmulighed ved en eventuel henstandsperiodes udløb.Højesteret bemærkede tillige, at borgeren - efter at være blevet erklæret personlig konkurs - i mere end et år havde drevet uregistreret virksomhed uden løbende afregning af skat og moms. Borgerens indkomst- og formueforhold var forbundet med stor usikkerhed, og endelig vedrørte en del af kravet forhold, som der ved en verserende straffeankesag for landsretten var begrundet mistanke om var forbundet med skattesvig af særlig grov karakter.Højesteret fandt efter en samlet bedømmelse af disse forhold, at en henstand ville forøge en nærliggende fare for, at skatte- og afgiftskravet i givet fald ikke ville kunne inddrives. Højesteretsdommen SKM2014.198.HR er en stadfæstelse af SKM2012.3.ØLR, men med ændrede præmisser i Højesteret.
I forbindelse med indbringelsen af SKM2012.3.ØLR for Højesteret, har Højesteret afslået begæring om at tillægge anken opsættende virkning. Se SKM2012.98.HR.
LSR finder tilsvarende i SKM2016.626.LSR, at der er stor usikkerhed om borgerens indkomst-og formueforhold og dermed har det været berettiget, at SKAT ikke bevilligede henstand betinget af sikkerhedsstillelse.I skattesagen har borgeren ikke fremsendt oplysninger om sine indkomst-og formueforhold efter anmodning fra SKAT, og borgeren har reelt boet i Danmark, mens borgeren har været registreret som bosiddende i udlandet. Borgeren har efter det oplyste været den reelle leder af to danske selskaber og haft fuld rådighed over et selskab på Land Y4. Endvidere har borgeren efter det oplyste bankkonti i Land Y5, Land Y6 og Land Y4, som SKAT ikke er bekendt med indestående med videre på.På denne baggrund anser LSR det for tilstrækkeligt godtgjort, at der er en ikke ubetydelig risiko for, at det vil forringe SKATs muligheder for at inddrive skattekravet, når der er truffet endelig afgørelse i skattesagen, hvis der gives henstand.
At klageren er blevet erklæret konkurs, er ikke til hinder for, at der gives afslag på henstand. Se SKM2014.198.HR.
Begrebet "SKAT" skal defineres bredt. Følgende er omfattet af reglen:
Afgifter - herunder gaveafgifter
Afledte momskrav (med mindre andet er fastsat)
Afledte arbejdsmarkedsbidrag
Sager om genoptagelsesanmodning, hvor rigtigheden af den afgørelse, der ligger til grund for kravet er til behandling hos Skatteforvaltningen. Se SKM2011.589.LSR
Eksempler på tilfælde, hvor der ikke kan søges om henstand efter SFL § 51:
Da en sag om registreringsafgift af en bil var endeligt afgjort i Højesteret, fandtes der ikke længere en sag, der var under behandling i det administrative klagesystem eller ved domstolene, hvorfor betingelserne for at yde henstand efter SFL § 51 ikke var opfyldt. Landsskatteretten udtalte, at "Det forhold, at klageren eventuelt vil kunne få tilkendt eksportgodtgørelse afhængigt af udfaldet af klagesagen herom, og at der eventuelt vil kunne være en modregningsadgang i SKATs krav på registreringsafgift, medfører ikke, at det eventuelle krav på eksportgodtgørelse kan anses for at være omfattet af udtrykket "den del af en skat, som en klage over opgørelsen vedrører" i SFL § 51, stk. 1, 1. pkt., idet "opgørelsen" i nærværende tilfælde er opgørelsen af registreringsafgiftskravet. SKAT har derfor med rette afslået klagerens henstandsanmodning, jf. SFL § 51, stk. 1, 1. pkt." Se SKM2017.395.LSR.
Klage over afslag på anmodning om tilladelse til selvangivelsesomvalg er ikke en klage, hvor der er adgang til henstand efter SFL § 51. Se SKM2013.688.LSR
Et selskab ansås berettiget til henstand med restskattekrav efter KDL § 73 D, så længe pilotsagen verserede for landsskatteretten, idet et genoptagelsestilsagn ved skatteankenævnet vedrørte selskabet. Se SKM2012.575.LSR og G.A.3.1.3.
Klage over afslag på anmodning om genoptagelse af indkomstansættelsen er ikke omfattet af SFL § 51, idet der ikke var tale om en klage over en opgørelse af skat. Se SKM2012.399.LSR.
Told. Se EUTK art. 45 og afsnit A.A.12.1.1.
Indregnet restskat efter KDL § 61, stk. 3 eller § 61 A. Se SFL § 51, stk. 2.
Registreringsafgift, i det omfang, der efter lov om registreringsafgift af motorkøretøjer skal stilles depositum for registreringsafgiftens betaling. Se SFL § 51 stk.2 til sidst. Bestemmelsen skal - efter SKATs opfattelse - forstås på den måde, at der - i forbindelse med en klage - ikke kan bevilges henstand med betaling af depositum på udenlandske firmabiler, se registreringsafgiftslovens § 3a, stk 4 og udlændingebiler, se registreringsafgiftsloven § 3c, stk. 2. Bestemmelsen har derfor ikke noget at gøre med den sikkerhedsstillelse, som registrerede virksomheder skal stille efter registreringsafgiftsloven.
Klage over afslag på henstand betinget af sikkerhedsstillelse, har ikke opsættende virkning. Se SKM2011.394.LSR.
I domstolssager, der vedrører, hvorvidt det var berettiget, at en tidligere klageinstans afviste at behandle en klagesag, som var for sent indgivet, se SKM2011.346.LSR.
Klagesager, der vedrører, hvorvidt der kan opnås tilladelse til at foretage betalingskorrektion i henhold til LL § 2 stk. 5, se SKM2011.345.LSR.
Klagesag over et bindende svar, se SKM2011.662.LSR.
Dette skema viser de betingelser, der knytter sig til henstand i forbindelse med klager:
Borgeren/virksomheden skal anmode skriftligt om henstanden overfor Skatteforvaltningen og medvirke til oplysning af sagen, se SKM2013.468.LSR. En klage eller et sagsanlæg, har ikke opsættende virkning. Se SL § 38.
Dokumentation for klage / sagsanlæg
I forbindelse med anmodning skal borgeren/virksomheden medsende dokumentation for, at afgørelsen er påklaget og/eller at der er anlagt sag ved domstolene. Hvor Skatteforvaltningen har godkendt anmodning om indledning af gensidig aftaleprocedure, se C.F.8.2.2.25.3
Særskilt opkrævning
For at få henstand skal det beløb, der søges henstand for, opkræves særskilt. Der kan derfor ikke gives henstand med indregnet restskat efter KDL § 61, stk. 3 eller § 61 A. Se SFL § 51, stk. 2.
Længden af henstand
Skatteforvaltningen giver henstand i op til fire år. Henstanden kan dog forlænges efter fornyet ansøgning. SKAT giver henstand for det tidsrum, hvor klagesagen er under behandling i det administrative system.
Ved anke af afgørelse
Hvis en administrativ afgørelse indbringes for domstolene, eller hvis en dom ankes, skal der indgives en ny ansøgning om henstand. Se SFL § 51, stk. 3.
Betinget af sikkerhedsstillelse
Hvis Skatteforvaltningen skønner, at henstanden vil forringe muligheden for senere at inddrive kravet, så kan SKAT betinge henstanden med, at der stilles sikkerhed for beløbet. Se SFL § 51, stk. 4.
Skatteforvaltningen anses for berettiget til, at kræve sikkerhed for betaling af skattekravet, hvis der gives henstand.
Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse, hvorefter henstand med skattekravet var betinget af sikkerhedsstillelse. Landsretten fandt af samme grund ikke, at betingelserne om sikkerhedsstillelse for det fulde beløb var uproportionalt. Endelig fandt Landsretten ikke, at SKAT havde begået fejl, som kunne medføre afgørelsens ugyldighed. Se SKM2015.677.ØLR, SKM2009.611.BR og SKM2008.977.LSR.
Som udgangspunkt giver SKAT dog henstand uden krav om sikkerhedsstillelse.
Der skal derfor foretages en individuel vurdering og individuel begrundelse fra sag til sag
Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse. Se SKM2011.663.LSR og SKM2010.698.LSR.
Modregning i udbetalinger fra det offentlige
Henstand med betaling afskærer ikke Skatteforvaltningen fra at kunne foretage modregning i udbetalinger fra det offentlige. Se INDOG § 9.
Det er forudsat i bemærkningerne til bestemmelsen, at myndighederne i forbindelse med, at der gives tilladelse til henstand eller afdragsvis betaling tager forbehold for, at modregning desuagtet kan ske, jf. SFL § 51, stk. 5.
Bestemmelsen i INDOG § 9 sikrer imidlertid, at der ikke forud for modregning skal foretages en konkret undersøgelse af, om der er taget forbehold for modregning, og at en gennemført modregning kan opretholdes, uanset at der undtagelsesvis ikke er taget et konkret modregningsforbehold over for skyldner.
Politiet havde foretaget beslaglæggelse hos en skatteyder af nogle beløb i forbindelse med en straffesag, der senere blev opgivet. Det antoges, at SKAT kunne foretage modregning for skyldig SKAT i dette beløb, uanset at skyldneren havde henstand med betalingen af den offentlige gæld, jf. INDOG § 9 og SFL § 51, stk. 5. Dette fremgik ligeledes af afgørelsen om henstand. Se SKM2017.171.LSR.
Bevilling af henstand og sagsbehandlingen
Det er Skatteforvaltningen der har kompetence til at bevilge henstand i forbindelse med klager. Se SFL § 51, stk. 1.
Landsskatteretten ophævede SKATs afgørelse på grund af ugyldighed og hjemviste sagen til fornyet behandling hos SKAT. Sagsbehandlingsfejlene bestod blandt andet i, at afgørelsen var truffet på et manglende tilstrækkeligt klarlagt og oplyst grundlag. Henset til sagsforløbets omstændigheder tillagde Landsskatteretten klagen opsættende virkning med virkning fra tidspunktet for afgørelsen fra Landsskatteretten. Se SKM2013.595.LSR.
SKAT var ikke berettiget til at afvise en anmodning om henstand med betaling af skat af en påklaget afgørelse på grund af indbetaling af skattekravet, idet beløbet, EFTER anmodning om henstand var indgivet, var blevet inddrevet ved udlæg i bankindeståender. Se SKM2013.593.LSR.
Vedrørende sagsbehandling henvises desuden til A.A.7.
Skatteankestyrelsen er klageinstans for disse sager. Se SFL § 11, stk. 1, nr. 1 sammenholdt med SFL § 35b, stk.3 og BEK. nr. 1. af 2. januar 2014 § 1 nr. 121.
Fastlæggelse af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt. Se A.A.9.5.1.9.
Det er uden betydning for fastlæggelsen af begyndelsestidspunktet for forældelsen om der er tale om henstand efter SFL § 51 eller efter inddrivelseslovens § 3, stk. 3. Se SKM2012.643.BR.
Afslag på henstand, idet Højesteret efter en samlet bedømmelse fandt, at der var en nærliggende fare for, at skatte-og afgiftskravet ikke ville kunne inddrives, hvis der gives henstand.
Stadfæstelse i Højesteret af SKM2012.3.ØLR, men med ændrede præmisser.
Tidligere SKM2010.442.LSR
Højesteret har afslået begæring om at tillægge anken opsættende virkning. Se SKM2012.98.HR.
SKM2015.677.ØLR
Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse, hvorefter henstand med skattekravet var betinget af sikkerhedsstillelse. Landsretten fandt af samme grund ikke, at betingelserne om sikkerhedsstillelse for det fulde beløb var uproportionalt. Endelig fandt Landsretten ikke, at SKAT havde begået fejl, som kunne medføre afgørelsens ugyldighed.
Stadfæstelse SKM2015.118.BR.
SKM2018.226.BR
Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren i medfør af skatteforvaltningslovens § 51, stk. 1, 1. pkt., var berettiget til henstand med betalingen af skattemyndighedernes krav på registreringsafgift vedrørende en af sagsøgeren ejet Ferrari, der var endeligt fastslået af Højesteret ved en dom af 21. oktober 2015 (UfR 2016.507H, SKM2015.698.HR), fordi sagsøgeren efter afsigelsen af Højesterets dom havde indledt en klagesag om, hvorvidt han var berettiget til eksportgodtgørelse for køretøjet, som han havde eksporteret til Udlandet i 2012.
Retten slog i sine præmisser fast, at sagsøgerens klagesag vedrørende eksportgodtgørelse alene vedrørte, om sagsøgeren var berettiget til at få godtgjort en del af det afgiftsbeløb, der endnu ikke var betalt. Da klagesagen således ikke vedrørte opgørelsen af skattemyndighedernes krav på registreringsafgift, der var endeligt fastslået af Højesteret, fandt retten ikke, at der var hjemmel til at give sagsøgeren henstand med betalingen af afgiftskravet. Dette resultat havde endvidere støtte i formålet med skatteforvaltningslovens § 51, stk. 1, og bestemmelsens forarbejder.
SKM2012.643.BR Byretten finder, at der den 14. januar 2002 er indgået afviklingsaftale om, at skattekravet stilles i bero, indtil der forelå en kendelse fra Landsskatteretten. Retten bemærker, at det ikke i sig selv er afgørende om betegnelsen henstand fremgår af aftalen.
Afgørelsen omfatter primært bevisførelse for, om der er indgået aftale om henstand . Henstand kan være bevilget efter enten SFL § 51 eller efter inddrivelseslovens § 3, stk. 2.
SKM2009.611.BR Skat var berettiget til at betinge henstand med, at der stilles sikkerhed for skattekravet.
SKM2017.395.LSR
Da en sag om registreringsafgift af en bil var endeligt afgjort i Højesteret, fandtes der ikke længere en sag, der var under behandling i det administrative klagesystem eller ved domstolene, hvorfor betingelserne for at yde henstand efter SFL § 51 ikke var opfyldt. Landsskatteretten udtalte, at "Det forhold, at klageren eventuelt vil kunne få tilkendt eksportgodtgørelse afhængigt af udfaldet af klagesagen herom, og at der eventuelt vil kunne være en modregningsadgang i SKATs krav på registreringsafgift, medfører ikke, at det eventuelle krav på eksportgodtgørelse kan anses for at være omfattet af udtrykket "den del af en skat, som en klage over opgørelsen vedrører" i SFL § 51, stk. 1, 1. pkt., idet "opgørelsen" i nærværende tilfælde er opgørelsen af registreringsafgiftskravet. SKAT har derfor med rette afslået klagerens henstandsanmodning, jf. SFL § 51, stk. 1, 1. pkt."
Politiet havde foretaget beslaglæggelse hos en skatteyder af nogle beløb i forbindelse med en straffesag, der senere blev opgivet. Det antoges, at SKAT kunne foretage modregning for skyldig SKAT i dette beløb, uanset at skyldneren havde henstand med betalingen af den offentlige gæld, jf. INDOG § 9 og SFL § 51, stk. 5. Dette fremgik ligeledes af afgørelsen om henstand.
SKM2016.626.LSR Afslag på henstand, idet der som i SKM2014.198.HR er stor usikkerhed om borgerens indkomst-og formueforhold.
SKM2013.688.LSR Klage over afslag på selvangivelsesomvalg er ikke en klage, hvor der er adgang til henstand efter SFL § 51.
SKM2013.595.LSR Sagen hjemvist på grund af ugyldighed.
SKM2013.593.LSR I de tilfælde hvor ansøgning er indsendt FØR udlæg har borgeren et berettiget retskrav på at få ansøgningen sagsbehandlet og dermed at der bliver truffet en afgørelse
SKM2013.468.LSR Borger skal medvirke til sagens oplysning.
SKM2012.575.LSR Et selskab anså for berettiget til henstand med restskatten efter KDL § 73 D, så længe pilotsagen verserede for landskatteretten. Bemærk : Henstand ikke bevilget efter SFL § 51.
SKM2012.399.LSR Henstand ved klage over afslag på anmodning om genoptagelse af en indkomstansættelse er ikke omfattet af SFL § 51. Der var ikke tale om en klage over en opgørelse af skat.
SKM2012.269.LSR Toldkodeksen artikel 244-henstand med toldskyld i forbindelse med domstolsbehandling betinget af sikkerhedsstillelse var foretaget med rette. Fra 1. maj 2016 EUTK art. 45 og se nærmere A.A.12.1.1.
SKM2011.663.LSR Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse.
Det var Landskatterettens opfattelse, at SKATs begrundelse beroede på allerede foreliggende omstændigheder.
SKAT foretog ikke skridt til inddrivelse af skattekravet i perioden fra henstandens ophør i 2009 til der blev anmodet om henstand i februar 2011 i forbindelse med anke til Landsretten.
Henstand afslået i forbindelse med påklage af et bindende svar fra SKAT, idet der ikke var tale om en "klage over opgørelsen. "
SKM2011.589.LSR LSR. finder, at begrebet " klage " også omfatter tilfælde, hvor rigtigheden af den afgørelse, der ligger til grund for kravet, er til behandling hos SKAT i en genoptagelsessag.
SKM2011.394.LSR
Klage over henstand betinget af sikkerhedsstillelse, havde ikke opsættende virkning.
SKM2011.346.LSR Muligheden for henstand omfatter ikke domstolssager, der vedrører, hvorvidt det var berettiget, at en tidligere klageinstans afviste at behandle en klagesag, som var for sent indgivet.
SKM2011.345.LSR Muligheden for henstand omfatter ikke klagesager, der vedrører, hvorvidt der kan opnås tilladelse til at foretage betalingskorrektion i henhold til LL § 2 stk. 5.
SKM2010.698.LSR
Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse.
Der var ikke af SKAT henvist til omstændigheder, der kunne godtgøre, at der forelå en nærliggende risiko for, at den aktuelle inddrivelsesmulighed ville blive forringet i henstandsperioden.
SKM2008.977.LSR Skat var berettiget til at betinge henstand med, at der stilles sikkerhed for et toldbeløb. Fra 1. maj 2016 EUTK art. 45 og se nærmere A.A.12.1.1.
xSkatteankestyrelsenx
xSKM2018.553.SANSTx xSkatteankestyrelsen fandt med henvisning til SKM2014.198.HR, at det var berettiget, at SKAT havde meddelt afslag på henstand uden sikkerhedsstillelse efter skatteforvaltningslovens § 51, da der bestod stor usikkerhed vedrørende selskabernes og hovedaktionærernes samlede forhold.x


text:
Højesteret Om anklagemyndighedens frafald af kontraanke over for den ene af to tiltalte
Om anklagemyndighedens frafald af kontraanke over for den ene af to tiltalte
Sag 121/2019
Dom afsagt den 9. januar 2020
Anklagemyndigheden var ikke som følge af ankefrafald over for en medtiltalt afskåret fra at påstå skærpelse i ankesagen mod T. Straffen fastsat til fængsel i 80 dage, der blev gjort betinget med vilkår om samfundstjeneste
T var ved landsretten fundet skyldig i grov vold, idet han i september 2018 foran en bar i Københavns Lufthavn var strafferetligt medansvarlig for den vold, som en medtiltalt havde udøvet mod en forurettet, der blev tildelt flere skub, et knytnæveslag i ansigtet samt et slag i panden med et ølglas, hvorved han pådrog sig en flænge i panden. T var for dette forhold idømt 60 dages ubetinget fængsel, hvilket var en skærpelse af den straf på 60 dages betinget fængsel med vilkår om samfundstjeneste, som han var idømt ved byretten.
Medtiltalte havde forud for landsrettens behandling af ankesagen ønsket at frafalde sin anke, hvis anklagemyndigheden samtidig frafaldt sin kontraanke til skærpelse. Dette havde anklagemyndigheden imødekommet. T havde ikke frafaldt sin anke.
Spørgsmålet for Højesteret var, om anklagemyndigheden som følge af ankefrafaldet over for medtiltalte var afskåret fra at påstå skærpelse i ankesagen mod T.
Højesteret anførte, at retsplejelovens regler om anke til landsretten ikke indeholder nogen bestemmelse om spørgsmålet. Der er heller ikke grundlag for at udlede af straffelovens § 80, hvorefter straffastsættelse skal ske under hensyntagen til ensartethed i retsanvendelsen, at anklagemyndigheden er afskåret fra at påstå – og domstolene fra at idømme – en tiltalt en strengere straf end en medtiltalt, der er dømt i samme omfang som den ankende, men som ikke er omfattet af anken. Højesteret fandt, at T ikke kunne anses for at have haft en berettiget og beskyttelsesværdig forventning om, at anklagemyndighedens frafald af kontraanken over for medtiltalte i forbindelse med dennes ankefrafald også havde betydning for Ts anke til landsretten.
Højesteret fandt på den anførte baggrund, at anklagemyndigheden ikke under ankesagen, hverken for landsretten eller Højesteret, havde været afskåret fra at påstå skærpelse af den straf, som byretten havde idømt T.
Højesteret fandt af de grunde, der var anført af landsretten, og under hensyntagen til den generelle forhøjelse i maj 2018 af straffen for grov vold, at straffen skulle forhøjes til fængsel i 80 dage. Højesteret fandt, at der efter de regler, der var gældende på gerningstidspunktet, efter en samlet vurdering var tilstrækkeligt grundlag for undtagelsesvis at gøre straffen betinget med vilkår om samfundstjeneste.
Landsretten var nået til et andet resultat for så vidt angår strafudmålingen.