text:
Skat.dk: C.C.1.3.2.1 Deltidslandbrug. Afgrænsningen mellem erhvervsmæssig virksomhed og ikke erhvervsmæssig virksomhed
Dette afsnit beskriver praksis om, hvornår deltidslandbrug (og deltidsskovbrug) anses for at være selvstændig erhvervsvirksomhed.
Undtagelse: Intensitetskriteriet. Omsætning af ganske underordnet omfang
Forpagtningsafgift
Udbetalinger fra EU's enkeltbetalingsordning mv.
Driften af ejendommen kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig bedømt ud fra en teknisk-landbrugsfaglig målestok.
Det tilsigtes at opnå et rimeligt driftsresultat. Det gælder dog ikke, hvis det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende.
Ved bedømmelsen af, om der foreligger et rimeligt driftsresultat, lægges der vægt på, om ejendommen efter driftsmæssige afskrivninger, det vil sige før renter, har udsigt til på længere sigt at give et resultat omkring 0 eller til at blive overskudsgivende.
Efter dommen SKM2009.24.HR medfører enkeltstående indkomstår med overskud efter driftsmæssige afskrivninger ikke nødvendigvis, at landbruget må anses for at være erhvervsmæssigt drevet.
Det må afhænge af en konkret vurdering af, om der også fremadrettet er udsigt til, at ejendommen efter driftsmæssige afskrivninger, det vil sige før renter, har udsigt til at give et resultat omkring 0 eller til at blive overskudsgivende.
Vurderingen af om der er udsigt til rimeligt driftsresultat
Om landbrugsvirksomheden er startet inden for få år, så de underskudsgivende år må forventes at være forbigående i opstartsfasen.
Om der er sket omlægning af produktionen, så de underskudsgivende år må forventes at være forbigående indtil omlægningen er kørt ind.
Om der omkring det overskudsgivende år er startet supplerende virksomhed, som ikke skal regnes med ved opgørelsen af landbrugets driftsresultat. Eksempelvis gårdbutik, stutteri, skovbrug, udlejning af bygninger eller lignende. Se fx SKM2011.30.VLR.
Om der er udmeldt syn og skøn (i klagesager), sådan at sagkyndige har foretaget en vurdering af spørgsmålet. I SKM2009.24.HR valgte Højesteret dog at tilsidesætte skønsmandens (ændrede) opfattelse, som det ses af spørgsmål 8 i dommen.
Se SKM2009.110.SKAT (styresignal).
Det er ikke i alle tilfælde, at der indrømmes fradrag, selv om driften kan anses for at være teknisk landbrugsfagligt forsvarlig.
Selvom betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, kan der ikke opnås fradrag for underskud i et deltidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af et ganske underordnet omfang.
Dette blev fastslået i dommen SKM2004.455.HR, der drejede sig om en minkfarm. Retten lagde i overensstemmelse med syns- og skønserklæringen til grund, at minkfarmen efter sin størrelse og indretning kunne drives landbrugsfagligt forsvarligt, hvis kapaciteten blev udnyttet, og at skatteyderen havde de nødvendige forudsætninger for det. Driften af minkfarmen havde imidlertid ikke haft et så stort omfang, at den kunne anses som erhvervsmæssig.
Højesteret havde tidligere fastslået, at en virksomhed ikke kan anses for at være erhvervsmæssig, hvis den har et ganske underordnet omfang. Se TfS 1996, 28 HRD, der drejede sig om en bådudlejningsvirksomhed.
Hvad angår deltidslandbrug, hvor der gælder en særlig ligningspraksis, havde landsretten i flere domme statueret, at der på grund af den ringe omsætning ikke forelå en erhvervsmæssig virksomhed, se fx TfS 1992, 516 ØLD. Først med Højesterets dom i SKM2004.455.HR blev det endeligt fastslået, at der, uanset om betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et deltidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
Udgifter til helforpagtning skal trækkes fra som en almindelig driftsomkostning, når det skal vurderes, om en egentlig landbrugsejendom har udsigt til fremtidige driftsoverskud på eller over 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger.
SKM2009.24.HR, som er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal)
SKM2007.517.VLR
TfS 1996, 301 VLD.
Da udbetalinger fra EU's enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de henregnes til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, om der er tale om en erhvervsmæssig drift. Se SKM2006.794.LSR.
SKM2017.341.LSR vedrørte et tilfælde hvor en mindre landejendom, der var uden erhvervsmæssig aktivitet, men havde indkomster udelukkende hidrørende fra EU-tilskud og miljøtilskud, ikke blev anset for erhvervsmæssigt drevet. Landsskatteretten udtalte, at modtagelse af EU-støtte ikke i sig selv kan anses som udtryk for, at der har været aktiv virksomhedsdrift. Derimod skal den arbejdsindsats, der er ydet for at opnå EU-støtten, indgå i vurderingen.
I sager, hvor der har været udmeldt syn og skøn, har der i skønstemaerne bl.a. indgået spørgsmål om, hvorvidt driftsformen var sædvanlig for en ejendom som i den konkrete sag, og i givet fald om en sådan sædvanlig driftsform ville kunne give overskud på den primære drift før eller efter af- eller nedskrivninger og bidrage til forrentning af den kapital, som er investeret i ejendommen og i driften.
Et egentligt syn og skøn vil være et stærkere bevismiddel end en erklæring fra en landbrugskonsulent.
Syn og skøn indgår i en række af de afgørelser, der er nævnt nedenfor i oversigten over afgørelser mv.
Landbrug. Ikke erhvervsmæssigt. Forpagtningsudgift. Afskrivninger. Overskud i et enkelt år.
I sagen var der enighed om, at landbrugsvirksomheden ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var drevet sædvanligt og forsvarligt, og Højesteret lagde til grund, at skatteyderen havde tilsigtet at opnå et rimeligt driftsresultat.
Det var herefter afgørende for, om driften kunne anses for at være erhvervsmæssig i indkomståret 2000, om det kunne fastslås, at driften selv ikke efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende før renter.
Højesteret fandt, at der ikke ved vurdering af landbrugsvirksomhedens driftsresultat før renter kunne ses bort fra den forpagtningsafgift, som skatteyderen havde betalt efter overdragelsen af ejendommen til sin søn i 1998, fordi der var tale om en nødvendig driftsomkostning ved den valgte driftsform.
Driften havde herefter været underskudsgivende før renter i alle årene fra 1990 - 2004. Dette gjaldt, bortset fra 1995 og 1997, selv om de foretagne afskrivninger blev nedsat til det niveau på ca. 3.000 kr., som ifølge skatteyderen havde været det rigtige, hvis afskrivningerne kun var driftsmæssigt begrundet.
Over for dette kunne der ikke lægges afgørende vægt på, at driftsresultatet havde været positivt i et enkelt af årene efter 2000, nemlig i 2005.
Retten bemærkede, at der ikke var fremlagt oplysninger om driftsresultatet i 2006, og at der ikke kunne lægges afgørende vægt på, at skønsmanden - på baggrund af driftsresultatet i 2005 - havde ændret sin tidligere opfattelse, hvorefter landbrugsvirksomheden med den driftsform, som var valgt i år 2000, ikke ville kunne give et overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter.
Højesteret fandt derfor, at det var med rette, at skattemyndighederne havde lagt til grund, at driften af landbrugsvirksomheden selv ikke efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende, og at driften derfor ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig.
Dommen stadfæster SKM2006.239.ØLR.
SKM2009.24.HR er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal).
SKM2007.59.HR
Deltidslandbrug. Kvæghold. Ikke erhvervsmæssigt.
Skatteyderen havde drevet et deltidslandbrug siden 1980´erne med et mindre kvæghold. Der var enighed mellem parterne om, at virksomheden var omfattet af den særlige praksis vedrørende fritidslandbrug. Landbruget havde løbende givet store driftsunderskud. I 1988 var der opført en stor staldbygning.
Skatteyderen ønskede fradrag for underskud i indkomstårene 1996 - 1998.
Landsretten lagde vægt på en syns- og skønserklæring, hvorefter det med den valgte driftsform i 1996 - 1998, hvor staldbygningerne ikke blev delvist udlejet, var usandsynligt, at der kunne opnås et resultat, der gav plads til afskrivninger i noget væsentligt omfang.
Retten fandt derfor, at virksomheden i disse år ikke var tilrettelagt på en sådan måde, at der havde været udsigt til, at driften ville kunne give overskud efter driftsmæssige afskrivninger, og at virksomheden ikke havde været drevet erhvervsmæssigt forsvarligt.
Højesteret stadfæstede afgørelsen.
Dommen stadfæster SKM2005.327.ØLR.
SKM2004.455.HR
Intensitetskriteriet. Omsætning af ganske underordnet omfang. Minkfarm ikke erhvervsmæssig.
Højesteret stadfæstede landsrettens dom. Landsretten havde i overensstemmelse med en syns- og skønserklæring lagt til grund, at minkfarmen efter sin størrelse og indretning kunne drives landbrugsfagligt forsvarligt, hvis kapaciteten blev udnyttet, og at skatteyderen havde de nødvendige forudsætninger for det.
Lige siden et sygdomsudbrud blandt minkene i 1992 havde hensigten været at øge produktionen igen. Det var baggrunden for, at minkfarmen ikke var blevet solgt eller afviklet helt, tidligere end det skete.
Driften havde været erhvervsmæssig før sygdomsudbruddet. Ved vurderingen af, om driften var erhvervsmæssig i indkomstårene 1996, 1997 og 1998 tog retten udgangspunkt i, at ejeren skulle have en vis periode til at sikre sig mod yderligere sygdom og få produktionen i gang igen.
Retten fandt dog, at det ikke skyldtes hensynet til sygdomsbekæmpelsen, men økonomiske overvejelser, at ejeren ikke øgede produktionen i 1996 og de følgende år.
I 1996, 1997 og 1998 havde der imidlertid kun været en omsætning på 11.153 kr., 6.996 kr. og 19.502 kr. Driften af minkfarmen havde derfor ikke haft et sådan omfang, at den kunne anses for at være erhvervsmæssig, og der var derfor ikke fradrag for underskud.
TfS 1994, 364 HRD
Landbrug. Erhvervsmæssigt.
Højesteret lagde på baggrund af en syns- og skønsrapport til grund, at driften af et landbrug var teknisk landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig for et deltidslandbrug af den størrelse og beskaffenhed.
Til spørgsmålet om en sådan driftsform kunne give overskud på den primære drift før af- og nedskrivninger, svarede syns- og skønsmanden, at der kunne forventes et driftsoverskud på omkring 0.
Retten udtalte, at efter SL § 6 a, kan underskud ved drift af en landbrugsejendom efter den mangeårige særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst på betingelse af, at driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat. I så fald må ejendommen i skattemæssig forstand anses for at være drevet erhvervsmæssigt, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende.
Højesteret gav derfor skatteyderen medhold i, at landbruget var erhvervsmæssigt drevet.
Dommen er kommenteret af Skatteministeriet i TfS 1994, 583 DEP.
Ikke erhvervsmæssig virksomhed. En eller flere virksomheder.
En lastvognschauffør drev et deltidslandbrug med planteavl. Driften havde i perioden 1998-2003 været underskudsgivende. Sagen angik, om landbruget havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003.
Landbruget gav i indkomstårene 2005-2008 mindre driftsoverskud, og skatteyderen gjorde derfor gældende, at landbruget som konsekvens af dette havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Han anførte i den forbindelse, at driftsformen i 2005-2007 havde været ganske den samme som i 2001-2003. Skatteyderen havde imidlertid i 2005 omlagt driften, ved at påbegynde udlejning af en driftsbygning og opnåede nye indtægter fra jagtudleje og salg af brænde.
Hvis man så bort fra indtægterne fra de nye aktiviteter, var landbrugsbedriften fortsat underskudsgivende i 2005-2008. Spørgsmålet var herefter, om landbrugsbedriften samt udlejningsvirksomheden og virksomheden med salg af brænde og jagtudleje udgjorde én og samme virksomhed, eller om de nye aktiviteter måtte bedømmes som særskilte økonomiske aktiviteter, der var uafhængige af landbrugsbedriften.
Byretten fandt, at de nye indtægtskilder ikke kunne anses som en integreret del af landbrugsbedriften, som derfor også i indkomstårene 2005-2008 havde været underskudsgivende. Af den grund - og fordi syn- og skønsmanden ikke fandt, at der i indkomstårene 2001-2003 var udsigt til, at sagsøgerens landbrugsbedrift med den valgte driftsform på sigt kunne give overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter og driftsherreløn, anså retten ikke landbrugsvirksomheden for erhvervsmæssigt drevet. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, for underskud i indkomstårene 2001-2003.
Dommen stadfæster SKM2010.197.BR.
Forpagtet jord ikke erhvervsmæssigt drevet. Ikke fradrag for forpagtningsafgift.
Skatteyderen havde forpagtet dyrkbar jord (som tilhørte hans mor) for en 5-årig periode og ønskede fradrag for underskud på henholdsvis 35.472 kr. og 21.428 kr. i indkomstårene 2000 og 2001.
Det var ubestridt, at driften af den forpagtede jord ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok havde været sædvanlig og forsvarlig.
Landsretten henviste til, at en syns- og skønsmand bl.a. havde udtalt, at driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende. Retten fandt derfor, at driften ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig, og udtalte i den forbindelse, at forpagtningsafgiften og afskrivninger på nogle maskiner, som sagsøgeren havde købt af sin far, skulle indregnes som omkostninger ved opgørelsen af virksomhedens resultat.
Skatteyderen havde subsidiært påstået fradrag for forpagtningsafgiften med henvisning til, at afgiften kunne sidestilles med renteudgifter. Landsretten fandt imidlertid ikke grundlag for skattemæssigt at sidestille forpagtningsafgiften med fradragsberettigede renter. Se SL § 6, litra e.
Fårehold og åledrift. Udlejning af minilæsser.
Landsretten fandt på baggrund af en skønserklæring, at driften af en ejendom bedømt ud fra en teknisk/landbrugsfaglig målestok ikke kunne betegnes som sædvanlig og forsvarlig, ligesom den ikke tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat.
Retten fandt heller ikke, at der havde været udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende, heller ikke selvom der blev medregnet en anslået indtægt fra udlejning af minilæsseren.
Indholdet af en tinglyst deklaration på ejendommen om jordbrugsmæssig anvendelse kunne ikke føre til et andet resultat.
Spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var erhvervsmæssig, var ikke omfattet af anken til Højesteret. Se SKM2007.278.HR.
SKM2004.432.VLR
Kvægavl. Erhvervsmæssig drift. Driftsmæssige afskrivninger.
Skatteyderen, der drev et fritidslandbrug med kvægavl, havde trukket driftsunderskud fra. Skatteyderens resultatopgørelse for indkomstårene før og efter viste beskedne overskud, som imidlertid kun var en følge af, at skatteyderen ikke indregnede driftsmæssige afskrivninger.
Skatteyderen gjorde gældende, at aktiverne var så slidte og gamle, at der ikke var nogen yderligere forringelse ved fortsat benyttelse af dem, og at han derfor var berettiget til at sætte de driftmæssige afskrivninger til 0 kr.
Landsretten fandt ikke, at de driftsmæssige afskrivninger kunne sættes til 0 kr., men fandt ud fra oplysningerne om driftsbygningernes og maskinernes alder og stand, at afskrivningerne måtte sættes til meget beskedne beløb.
På den baggrund fandt landsretten ikke at kunne lægge til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke ville kunne blive overskudsgivende, jf. TfS 1994, 364 HRD. Skatteyderen var derfor berettiget til fradrag for underskud.
Avl af prydfasaner, karantænestation. Ikke erhvervsmæssig.
En virksomhed, der omfattede avl med prydfasaner samt drift af en karantænestation for strudse blev ikke anset for at være erhvervsmæssig.
Landsretten fandt det ikke dokumenteret, at skatteyder ved at deltage i et "strudseprojekt" havde udsigt til at opnå betydelige indtægter.
Omsætningen udgjorde 14.038 kr. i 1993 og 25.280 kr. i 1994. Af omsætningen i 1994 vedrørte 16.000 kr. salg af resterende strudse, da "Strudsekompagniet", der stod for det projekt, som skatteyder deltog i, var ophørt. Det samlede underskud for perioden 1992-1995 var på 104.424 kr.
Under de anførte omstændigheder anså landsretten ikke skatteyders virksomhed for at være erhvervsmæssig, uanset om den særlige ligningsmæssige praksis for deltidslandbrug måtte finde anvendelse.
TfS 1998, 256 VLD
Heste- og svinehold. Ikke erhvervsmæssigt.
Skatteyderne drev et landbrug med svinehold og hestehold, men svineproduktionen havde ikke haft en sådan intensitet, at driften efter en teknisk-landbrugsfaglig vurdering kunne anses som forsvarlig, og der var ikke udsigt til at opnå fortjeneste ved hesteholdet.
To tidligere indkomstår er behandlet i dommen TfS 1998, 257 VLD.
TfS 1997, 177 ØLD
Svinehold og harehold. Ikke erhvervsmæssigt.
Det blev ikke anset for godtgjort, at skatteyderens landbrugsvirksomhed havde haft en sådan karakter og et sådant omfang, at driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok kunne anses som sædvanlig og forsvarlig.
Driften ville selv efter en længere årrække ikke kunne give overskud.
TfS 1999, 215.ØLD nåede til samme resultat vedrørende klagerens ægtefælle for indkomståret 1992.
TfS 1996, 301 VLD
Forpagtning. Ikke erhvervsmæssig.
Landsretten lagde til grund, at driften ved forpagtning af en landejendom samt leje af græsareal til dyrehold var sædvanlig og forsvarlig efter en teknisk landbrugsfaglig målestok.
Efter syns- og skønserklæringer blev det desuden lagt til grund, at driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat.
Retten nægtede alligevel fradrag for underskud, fordi der ikke kunne ses bort fra udgifterne til forpagtning, græsleje og faktiske merudgifter ved bilkørsel ved vurderingen af, om driften måtte anses som erhvervsmæssig.
Når disse udgifter blev taget med, ville driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende.
TfS 1994, 566 ØLD
En mekaniker, der havde købt sin fars landbrugsejendom, kunne trække underskud, på henholdsvis 4.318 kr., 7.641 kr. og 6.133 kr., fra i tre år efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Retten fandt, at der ikke var grundlag for at antage, at ejendommen primært var købt med henblik på beboelse, og lagde vægt på en skønserklæring, hvorefter
driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var forsvarlig
driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat
en landbrugsbedrift af samme størrelse måtte forventes at give et driftsoverskud på omkring 0.
TfS 1994, 366 VLD
Gartneri. Erhvervsmæssigt.
En skatteyder, der i sin fritid drev et gartneri på 5 tdr. land med det formål at blive selvstændig erhvervsdrivende gartner på fuld tid, kunne trække driftsunderskuddet fra i anden indkomst.
Der var ikke tale om en lystejendom, og den form for virksomhed, som skatteyderen havde drevet, var uden enhver lighed med hobbyvirksomhed.
På grundlag af en planteavlskonsulents oplysninger, fandt retten ikke grundlag for at antage, at virksomheden ikke inden for en overskuelig tidsfrist kunne have været drevet med overskud.
Virksomheden var derfor erhvervsmæssig, selvom den blev drevet i fritiden, og selvom manglende faglig indsigt kunne have medvirket til de dårlige driftsresultater.
TfS 1992, 566 VLD
Landbrug. Ikke erhvervsmæssigt.
Landsretten tilkendegav i et forlig, at der ikke kunne opnås fradrag for underskud, selvom landbrugsejendommen ud fra en teknisk landbrugsfaglig betragtning var forsvarligt drevet. Retten lagde til grund, at ejendommen ikke havde givet noget driftsmæssigt overskud i ejerperioden, og at der heller ikke var udsigt til, at driften ville give overskud - heller ikke selvom driften blev lagt om til fx korndyrkning.
Landbrug. Manglende intensitet. Ikke erhvervsmæssigt.
En akademiingeniør blev nægtet fradrag for underskud ved driften af en mindre landbrugsejendom.
Skatteyderen havde indhentet en erklæring fra det lokale amtsråds konsulent i økologisk/biodynamisk jordbrug. I erklæringen bekræftede konsulenten, at gården blev drevet fagligt forsvarligt.
Landsretten fandt imidlertid ikke, at den landbrugsmæssige udnyttelse af ejendommen havde en sådan intensitet, at underskuddet kunne trækkes fra.
Det var uden betydning, at virksomheden var momsregistreret.
TfS 1989, 188 VLD
Landbrug. Bierhverv. Erhvervsmæssigt.
Skatteministeriet tog på baggrund af en syns- og skønsrapport bekræftende til genmæle, så fradrag for underskud blev anerkendt.
TfS 1989, 159 ØLD
Lille landbrug. Erhvervsmæssigt.
En skatteyder drev ved siden af sin fuldtidsbeskæftigelse som lønmodtager et landbrug på 2,8 hektar. Han havde tidligere i 15-20 år været fuldtidsbeskæftiget i landbruget, senest som ejer af en gård på 69 tønder land. Udgifterne ved driften af landbruget blev anset for at være fradragsberettigede bl.a. på baggrund af en syns- og skønserklæring, der var udarbejdet til sagen.
TfS 1986, 359 VLD
Fritidslandbrug. Ikke erhvervsmæssigt. Manglende intensitet.
Sagen drejede sig om en ikke-landbrugsuddannet, der på traditionel vis drev en lille landbrugsejendom med produktion af fedekalve.
Retten fandt, at driften var forsvarlig i teknisk landbrugsfaglig forstand.
På grund af det beskedne omfang af køb og salg af dyr havde driften imidlertid ikke den fornødne intensitet til, at den kunne anses for at være erhvervsmæssig.
Dommen er omtalt i kommentaren TfS 1994, 583 SKM til TfS 1994, 364 H.
SKM2014.584.BR
Skov- og hedeejendom. Underordnet omfang. Ikke erhvervsmæssig.
Sagen vedrørte, om anvendelsen af en skov- og plantageejendom var erhvervsmæssig, således at skatteyderen kunne anvende virksomhedsskatteordningen.
Det var ubestridt, at bedømmelsen skulle ske på grundlag af den særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug.
Retten fandt ikke, at driften af ejendommen havde eller i fremtiden ville have udsigt til at opnå et sådant omfang, at der var tale om erhvervsmæssig virksomhed.
Retten lagde herved bl.a. vægt på,
at der ikke var fremlagt uvildige udtalelser om den fremtidige prognose for ejendommens udvikling og drift i økonomisk henseende, samt
at ejendommen ifølge skatteyderens egne oplysninger i perioden 2003-2011 med fradrag af et offentligt tilskud i 2004 på 111.420, kr. kun havde genereret et nettoresultat på i alt 189.340 kr., hvoraf sagsøgerens andel udgjorde 1/3, dvs. gennemsnitligt godt 7.000 kr. på årsbasis.
Dommen er af skatteyderen anket til Vestre Landsret, xhvor Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle den 2. oktober 2018.x
Ved bedømmelsen af, om et landbrug kunne anses for erhvervsmæssigt drevet, kunne der ikke inddrages indtægter i form af fleksjobydelser. Landbruget blev herefter ikke anset for erhvervsmæssigt drevet, og der kunne derfor ikke ske fradrag for underskud herved.
Se også Skattemi-
Om sygedagspenge, se SKM2015.262.HR i afsnit C.C.1.1.2.
Landejendom - beskedent omfang - kun tilskud. Ikke erhvervsmæssigt.
En mindre landejendom, der var uden erhvervsmæssig aktivitet, men kun havde indkomster i form af EU-tilskud og miljøtilskud, kunne ikke anses for erhvervsmæssigt drevet.
Landsskatteretten udtalte, at modtagelse af EU-støtte ikke i sig selv kan anses som udtryk for, at der har været aktiv virksomhedsdrift. Derimod skal den arbejdsindsats, der er ydet for at opnå EU-støtten, indgå i vurderingen.
Henset til skatteyderens indtægter i virksomheden, som udelukkende havde bestået af tilskud og støtte, samt hans manglende arbejdsindsats i virksomheden og benyttelsen af ejendommen, fandt retten, at han hverken kunne anses for at have drevet en erhvervsmæssig landbrugsvirksomhed eller anden erhvervsmæssig virksomhed.
Denne konkrete bedømmelse af klagerens virksomhed stred ikke mod praksis på området, hvor det er anerkendt, at tilskud og støtte skal indgå i et landbrugs driftsresultat ved vurderingen af virksomhedens rentabilitet i tilfælde, hvor der i modsætning til i skatteyderens tilfælde faktisk er en egentlig landbrugsdrift på ejendommen.
Endvidere bemærkede retten, at der ikke forelå drift af en virksomhed, hvorfor tilskud og støtte ikke kunne indgå ved opgørelsen af resultatet af en ikke-erhvervsmæssig virksomhed.
Tilskuddene og støtten var skattepligtige efter SL § 4. Beløbene kunne ikke anses for erhvervet som led i et lønmodtagerforhold eller selvstændig erhvervsvirksomhed og sås ikke i øvrigt ikke at være omfattet af arbejdsmarkedsbidragsloven. Da tilskuddene og støtten således ikke indgik i driftsresultatet for en erhvervsmæssig virksomhed, blev beløbene ikke anset for arbejdsmarkedsbidragspligtige.
Ud fra nettoindkomstprincippet i SL § 4 kunne der ved opgørelsen af skattepligtigt tilskud og støtte fratrækkes udgifter til ansøgning om tilskud og støtte, da de er direkte forbundet med selve erhvervelsen af tilskud og støtte.
Udgiften til regnskab ansås ikke at være direkte forbundet med erhvervelsen af tilskud og støtte, men derimod med klagerens personlige indkomstopgørelse. Udgifter til kontingent og skadedyrsbekæmpelse ansås ligeledes ikke at være direkte forbundet med erhvervelsen af tilskud og støtte, og kunne derfor heller ikke nedsætte de skattepligtige nettobeløb.
Ikke erhvervsmæssig drift af landbrug.
En landbrugsejendom, der gav underskud i en årrække, og hvis besætning bestod af ganske få dyr, blev ikke anset for erhvervsmæssigt drevet. Den opfyldte ikke kravene om rentabilitet og intensitet.
Derimod blev udlejning af en bygning til ikke nærtstående anset for erhvervsmæssig.
SKM2016.460.LSR
Deltidslandbrug. Ikke erhvervsmæssigt.
Da der ikke var udsigt til at et landbrug med planteavl og kvægdrift, der blev drevet som bi-virksomhed, selv efter en længere årrække kunne give et resultat på 0 eller derover efter driftsmæssige afskrivninger, fandt Landsskatteretten ikke, at der var drevet erhvervsmæssig virksomhed i skattemæssig henseende i de pågældende indkomstår.
Landsskatteretten lagde til grund, at der skulle ske årlige afskrivninger i størrelsesordenen 200.000 kr. under henvisning til en syn og skønserklæring i sagen. Disse afskrivninger var i øvrigt underbygget af de afskrivninger, skatteyderen havde foretaget regnskabsmæssigt.
Det kunne ikke føre til et andet resultat, at landbruget arealmæssigt var af betydeligt omfang og måtte anses for at være drevet teknisk landbrugsfagligt forsvarligt.
SKM2015.278.LSR
Deltidslandbrug. Erhvervsmæssigt.
En landmand, der efter frasalg af jord var skiftet fra mælkeproducent til producent af kødkvæg, kunne fratrække underskud for indkomstårene 2010 og 2011 i forbindelse med den ny produktion.
Landsskatteretten lagde vægt på, at der på trods af underskud i årene 2009-2013 måtte anses at være en opadgående tendens på nær i et enkelt år, hvor der var omlagt til en anden kvægrace. Dette sammenholdt med det positive resultat i indkomståret - selv efter driftsmæssige afskrivninger - og det positive skift af kvægrace, førte efter rettens opfattelse til, at virksomheden ville kunne opnå positive resultater.
Resultatet af udlejning af en ejendom skulle ikke indgå i vurderingen, da der var tale om en virksomhed for sig.
SKM2014.872.LSR
Skovejendom. Underordnet omfang. Ikke erhvervsmæssig.
En skovbrugsvirksomhed med 6 ha fredskov kunne ikke anses for erhvervsmæssig virksomhed i indkomstårene 2010-12.
Skatteyderen havde siden 2006 modtaget pension.
Landsskatteretten udtalte, at underskud ved drift af en skovbrugsejendom er fradragsberettiget, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, hvis driften af ejendommen ud fra en teknisk-landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig samt tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat, jf. Højesterets dom af 15. april 1994 (offentliggjort i TfS 1994, 364).
Ved bedømmelsen af om der foreligger et rimeligt driftsresultat lægges vægt på, om ejendommen - efter driftsmæssige afskrivninger - har udsigt til at give et resultat omkring 0 kr. eller blive overskudsgivende. Der skelnes herefter mellem, hvorvidt virksomheden kan betegnes som erhvervsmæssig eller ej.
Landsskatteretten bemærkede bl.a., at skovbrugsvirksomhedens resultat skulle bedømmes isoleret, dvs. uden resultat af solcellevirksomhed, idet dette var en aktivitet, der ikke indgik som en naturlig del af skovbrugsvirksomheden. Det var således alene skovbrugsvirksomhedens drift og resultat, der var afgørende for vurderingen af, hvorvidt denne virksomhed var erhvervsmæssigt drevet.
Retten bemærkede også, at der i skovbrugsvirksomhedens resultat ikke indgik bygningsafskrivninger, som efter fast praksis skal indgå i virksomhedens resultat, særligt når det af BBR-meddelelse for ejendommen fremgår, at der er bygninger af nyere dato.
Vedrørende budgetter for 2014 og 2015 var der kun medtaget udgifter til dieselolie, benzin, kædeolie, reservedele m.v. på 5.000 kr. Der var ikke medtaget andre ordinære og årligt tilbagevendende udgifter til f.eks. reparation og ejendomsskatter, ligesom der ikke er medtaget udgifter til konsulentbistand o. lign.
Retten fandt, at skovbrugsvirksomheden ikke var erhvervsmæssigt drevet. Retten lagde vægt på, at
der havde været underskud af virksomheden siden 2006
der ikke var redegjort for størrelsen af forventede indtægter ved fredskoven
det fredskovpligtige areal kun var på ca. 6 ha.
Der syntes herefter ikke at være udsigt til, at skovbrugsvirksomheden kunne opnå et resultat på mindst 0 kr.
To virksomheder
Virksomhed med landbrugsdrift og virksomhed med udlejning af maskiner skulle bedømmes hver for sig. Landbrugsvirksomheden, som var underskudsgivende, kunne derefter ikke anses for erhvervsmæssigt drevet.
SKM2006.794.LSR
EU's enkeltbetalingsordninger
Da udbetalinger fra EU's enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de regnes med til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, om der er tale om en erhvervsmæssig drift.
TfS 1999, 48 LSR
Et deltidslandbrug blev anset for at være erhvervsmæssig virksomhed.
Landsskatteretten fandt, at det ved afgørelsen af, om en virksomhed havde udsigt til at give overskud, principielt var resultatet efter de driftsmæssige afskrivninger, der måtte tages i betragtning.
Se også TfS 1994, 364 HRD.
TfS 1990, 418 LSR
Landbrugsejendom. Juletræer. Ikke erhvervsmæssig.
En lønmodtager havde en mindre landbrugsejendom, hvor han boede, og hvor størstedelen af de 2,8 ha var tilplantet med juletræer. Skatteyderen havde anvendt virksomhedsordningen på beplantningen og bl.a. medtaget to udhuse på indskudskontoen samt trukket disse huses andel af prioritetsrenter fra.
Myndighederne havde ikke godkendt dette fradrag i den personlige indkomst, men overført rentefradraget til kapitalindkomst.
Landsskatteretten statuerede, at virksomheden med juletræer ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig, og skatteyderen var som lønmodtager derfor ikke berettiget til at anvende virksomhedsskattelovens regler.
Udlejning af jord. Ikke erhvervsmæssig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ændringer i arbejdsmarkedspensionen – hvem bestemmer hvad der sker | Scandinavian Insurance Quarterly
Artiklen tager afsæt i et juridisk speciale på den juridiske kandidatuddannelse på Københavns Universitet, og omhandler overenskomstparternes og pensionsselskabets adgang til at foretage ændringer i pensionsordninger, der bliver administreret af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab.[1] Med udgangspunkt i pensionsordningens overenskomstmæssige forankring og pensionsselskabets særegne ejerforhold, drøftes overenskomstparternes og pensionsselskabets ændringsadgang med fokus på sammenstødet mellem kollektivets interesser og de individuelle hensyn til den forsikrede.
Det danske pensionssystem opdeles traditionelt i tre søjler.[2] Søjle I, der består af de pensionsordninger, der har et offentligretligt grundlag. Mest kendt er nok den danske folkepension, der sikrer et alment mindste indtægtsgrundlag via skattefinanserne. Søjle II består af de arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger. Der findes forskellige typer af arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger i Danmark. Nogle er tilsagnsdefineret såsom tjenestemandspensionen, mens langt de fleste andre er bidragsfinansieret såsom arbejdsmarkedspensionen og firmapensionen. Kendetegnet for pensionstypen henhørende til søjle II, er at de sikrer danskerne et mere passende indkomstniveau, og ikke blot en mindstesikring, som ved folkepensionen. Den sidste søjle består af de individuelle pensionsordninger, som den enkelte selv finansierer via bidragsbetaling til et livsforsikringsselskab eller pengeinstitut. Uanset om det er en pension under søjle II eller III, vil produkterne typisk være livrenter, kapitalpensioner eller ratepensioner.
Når pensionsordningen er aftalebaseret
Størstedelen af arbejdsmarkedspensionsordningerne i Danmark er et direkte resultat af overenskomstforhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter, hvilket vil sige, at de er aftalebaseret. Som en følge heraf er det i høj grad overladt arbejdsmarkedets parter at fastlægge pensionernes nærmere udformning og indhold, eventuelt i samarbejde med pensionsleverandøren. Derfor er det også begrænset, hvilke normative regler der findes. Danmark har således ikke lovgivning på området på samme måde, som der eksempelvis er i Norge, hvor der siden 2006 via lov har eksisteret en pligt for arbejdsgivere til at etablere en pensionsordning for deres ansatte.[3]
Den danske model er en aftalemodel.[4] At en stor del af arbejdsmarkedspensionerne udspringer af det kollektive overenskomstsystem er dog ikke kun kendetegnet for de danske pensionsordninger. I Sverige omfattes store dele af befolkningen således også af overenskomstbaserede pensionsordninger. Men de svenske ordninger adskiller sig også fra de danske. Eksempelvis giver de svenske ordninger de forsikrede adgang til selv at bestemme, hvor de ønsker, at opsparingsdelen af den overenskomstbaserede pensionsordning skal være. De forsikrede kan derefter vælge pensionsselskab ud fra en liste af pensionsleverandører, som arbejdsmarkedets parter i Sverige, har fundet egnede til opgaven.[5] De danske ordninger derimod holdes almindeligvis samlet hos én pensionsleverandør.[6]
Arbejdsmarkedspensionsordningerne i de tre lande adskiller sig fra hinanden, og det ovenfornævnte er kun få eksempler herpå. Problemstillingerne der knytter sig til arbejdsmarkedspensionerne er om muligt derfor ikke identiske i Danmark, Norge og Sverige, men spørgsmålet om adgangen til at gennemføre ændringer i arbejdsmarkedspensionsordningerne, må have en relevans i alle tre lande, da arbejdsmarkedspensionerne udgør en vigtig del af de tre landes pensionssystemer, og fordi pension ikke blot handler om at spare op til livet som pensionist, men i høj grad også må ses som et spørgsmål om livskvalitet og velfærd for den hvert lands befolkning. Den norske højesteret har således eksempelvis i april 2010 afsagt dom i en principiel sag om ændringshåndtering i en norsk arbejdsmarkedspensionsordning[7], og Københavns Byret har i sag nr. BS 23A-3747/2009 afsagt den første danske dom, der vedrørte et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab og ændringer i pensionsordningen, som selskabet administrerede.
Pensionsordningen som artiklen beskæftiger sig med, hører placeringsmæssigt til i søjle II. Der er tale om en arbejdsmarkedspensionsordning, der har sit udspring i arbejdsmarkedets kollektive overenskomstsystem, og hvor pensionsselskabet der administrerer ordningen, fuldt ud ejes af arbejdsmarkedets parter, og ikke har kommerciel karakter. Der er således tale om en aftalebaseret pensionsordningen, der er kendetegnet ved at være udtryk for en ret og pligt for de forsikrede, samt at det er en bidragsdefineret ordning, som de forsikrede kommer ind i via deres ansættelsesforhold.
Det er samtidig en af de pensionsordninger, hvor de forsikrede øver mindst indflydelse på deres egen pensionsordning, fordi deres interesser som altovervejende hovedregel varetages af overenskomstparterne i samarbejde med pensionsselskabet, ejet af arbejdsmarkedets parter selv
Danmark må formentligt siges, at være det nordiske land, der til fulde har taget aftalemodellen og dens facetter til sig.
Betydningen af den kollektive overenskomst
Selvom pensionsordningen etableres i arbejdsmarkedets kollektive overenskomstsystem, er det at administrere ordningen en finansiel opgave, hvorfor der må være en pensionsleverandør til at varetage opgaven som finansiel virksomhed. Som følge heraf, er der i alt fem aktører involveret ved en arbejdsmarkedspensionsordning, der administreres af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab; arbejdsgiverorganisationen, fagforeningen, pensionsselskabet, arbejdsgiveren og lønmodtageren.
Det er fast antaget i den kollektive arbejdsret, at arbejdsmarkedets parter har mandat til at råde på vegne af deres medlemmer med bindende virkning. Højesteret har således blandt andet i U.2007.1569 og U.2005.616 anerkendt, at de enkelte arbejdstageres interesser varetages af de pågældendes fagforeninger.
Det får betydning for ordningen, at den udspringer af det kollektive overenskomstsystem, fordi den i så fald må ses som en integreret del af overenskomsten, og overenskomstparterne gives ad den vej adgang til at råde over pensionsforholdet i kraft af deres organisationsfuldmagt, der må udledes af det kollektive overenskomstsystem.[8]
Pensionsselskabet
Et pensionsselskab der enten direkte eller via et holdingselskab[9] udelukkende er ejet af arbejdsmarkedets parter, og som ikke udlodder udbytte til sine aktionærer, kaldes for et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab. Selskabet bliver etableret i medfør af § 307 i Lov om finansiel virksomhed,[10] og fordi der ikke udloddes udbytte til aktionærerne, har det ikke kommerciel karakter, som eksempelvis aktieselskaberne Danica Pension, der hører til Danske Bank koncernen og Alm. Brand Liv og Pension.
PensionDanmark Pensionsforsikringsaktieselskab (i det følgende; PensionDanmark) og Industriens Pensionsforsikring A/S (i det følgende; Industriens Pension) er de eneste to pensionsselskaber i Danmark af deres slags,[11] men ifølge selskabernes årsrapporter for 2009, administrerer de tilsammen pensionsordninger for nærved en million arbejdstagere i Danmark.[12]
Det er særligt selskabskonstruktionen ved det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab der er interessant, fordi selskabets ejerforhold i praksis medfører, at der er et tæt personsammenfald mellem overenskomstparterne bag den kollektive overenskomst, hvori pensionsordningen er etableret og pensionsselskabets bestyrelse. Dette kommer af, at det er aktionærerne, der på generalforsamlingen vælger, hvilke personer der skal sidde i selskabets bestyrelse. Og praksis viser, at det er repræsentanter for overenskomstparterne, der bliver valgt.[13]
På trods af et personsammenfald mellem overenskomstparterne bag overenskomsten og det enkelte selskabs bestyrelsesmedlemmer, må pensionsselskabet dog anses for at være selvstændigt i sin rolle som pensionsleverandør.
Som aktionærer i pensionsselskabet er det organisationerne bag de kollektive overenskomster, der ved generalforsamlingen hver udpeger et antal bestyrelsesmedlemmer til selskabet, og bestyrelsen er efter de selskabsretlige regler selskabets centrale og øverste ledelsesorgan, hvorfor bestyrelsen også siges at varetage den overordnede og strategiske ledelse af selskabet.[14] Idet de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber ikke har kommerciel karakter, behøver selskabets bestyrelse ikke have fokus på at skabe profit til aktionærerne, da selskabet ikke kan udlodde udbytte til sine ejere, jf. Lov om finansiel virksomhed § 307. Det må formodes, at bestyrelsens primære opgave derfor er at varetage de forsikredes interesser i forhold til den pågældende pensionsordning.[15] Der må skelnes mellem organisationerne i deres rolle som arbejdsmarkedets parter på den ene side, og selskabet som pensionsselskab og dets bestyrelse på den anden. Også derfor bliver det væsentligt at holde pensionsleverandørens rolle som finansiel garant for pensionsløftet til de forsikrede adskilt fra det politiske niveau i det kollektive overenskomstsystem, der har skabt grundlaget for pensionsordningen. Dette udelukker ikke, at overvejelser af politisk karakter kan spille en rolle ved ændringshåndteringen, men pensionsleverandøren må trods selskabets ejerforhold skulle ses som værende et selvstændigt pensionsselskab, der er ejet af arbejdsmarkedets parter, men hvor fokus er placeret på kollektivet af forsikrede, og ikke aktionærerne.
Er en ændringsklausul nødvendig
Det har betydning om pensionsselskabet skriftligt har forbeholdt sig en ændringsadgang i forsikringsbetingelserne.[16] I sag nr. BS 23A-3747/2009 afsagt ved Københavns Byret den 25. juni 2010, udtalte retten således om en pensionsordning administreret af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab, at:
”Efter forsikringsordningens karakter består der en formodning for, at overenskomstparterne kan indgå gyldige aftaler på medlemmernes vegne, herunder aftaler om ændringer i allerede etablerede ordninger, i det omfang ændringerne har hjemmel i et dokument, som overenskomstparterne står bag”.
Dommen er den første af sin slags i Danmark, da domstolene ikke tidligere har udtalt sig om pensionsordninger, der bliver administreret af de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber.
Det er ikke en formel ændringsklausul i f.eks. forsikringsbetingelserne, der giver overenskomstparterne deres organisationsfuldmagt til at råde på vegne af kredsen af forsikrede men derimod pensionsordningens forankring i overenskomsten. Om der foreligger en formel hjemmel i aftalekomplekset vedrørende ændringsadgangen, vil ikke fratage ordningen dens kollektive og overenskomstmæssige forankring. Uanset om der er en ændringsklausul i aftalegrundlaget for ordningen, vil ordningen således vedblive at være omfattet organisationsfuldmagten, og dermed give overenskomstparterne råderet.
Noget andet er, at det vil være til pensionsselskabets og overenskomstparternes fordel, hvis der i forsikringsbetingelserne er forbeholdt en ensidig ret til at gennemføre ændringer, da det i så fald må det stå den forsikrede særligt klart, at ændringer kan forekomme. Her bliver det nærliggende, at det må være begrænset hvor stærke individuelle hensyn den forsikrede med rette kan have knyttet til de midler, som ændringen berører, fordi overenskomstparterne og pensionsleverandøren har forbeholdt sig ret til at foretage ændringer i pensionsordningen. En formel ændringsklausul formidlet til den forsikrede medfører ikke, at forsikrede ikke kan opbygge berettigede forventninger, der i et konkret tilfælde – f.eks. på baggrund af breve sendt til den forsikrede - kan begrænse ændringsadgangen. Men den har betydning, fordi den må kunne bevirke, at grundlaget hvorpå de individuelle hensynsbetragtninger bygges, påvirkes.[17]
Uanset om pensionsselskabet skriftligt har forbeholdt sig en ændringsadgang, er pensionsordningen i sidste ende knyttet op på en kollektiv overenskomst. Overenskomstparterne og pensionsleverandøren i forening må derfor kunne gennemføre ændringer i pensionsordningen, uanset om der foreligger en skriftlig ændringsklausul, forudsat at overenskomstparterne i sidste ende står bag ændringerne.
Individuelle hensyn contra kollektivets interesser
Overenskomstparterne bag den overenskomst hvori pensionsordningen er etableret, fastlægger sammen med pensionsselskabet langt hen ad vejen pensionsordningens indhold og udformning på vegne af de forsikrede og uden disses indflydelse.
Ved ændringer der ikke er væsentlige, må det antages, at overenskomstparterne i kraft af deres generelle forhandlingsmandat sammen med pensionsselskabet kan gennemføre alle de ændringer, der er nødvendige af hensyn til selskabet eller de forsikrede. Også ændringer der kun gælder forsikrede, som bliver optaget i ordningen efter ændringens ikrafttræden må betragtes som uvæsentlige ændringer.
Kendetegnet for denne type af pensionsordning er netop, at de nærmere rammer for ordningen fastsættes af overenskomstparterne i kraft af organisationsfuldmagten, og at det enkelte medlem derfor bliver optaget i ordningen med det indhold, som overenskomstparterne har ønsket, at den skal have. At overenskomstparterne evt. sammen med pensionsleverandøren fastsætter, hvilke vilkår kommende forsikrede skal optages på, falder således inden for overenskomstparternes mandat udledt af det kollektive overenskomstsystem. Eksempelvis hvis anciennitetskravet[18] i overenskomsten ændres, som det blev ved overenskomstforhandlingerne på industriens område i foråret 2010.
En ændring er således kun af væsentlig karakter, hvis den berører de personer, der allerede er optaget som forsikrede i pensionsordningen. På tilsvarende vis bliver spørgsmålet om, hvorvidt betragtninger om berettigede forventninger kan spille en rolle også først relevant for allerede bestående ordninger.
Når en gennemført ændring berører personer, der allerede er med i pensionsordningen, har det betydning, hvad ændringen nærmere går ud på. Der må sondres mellem situationer, hvor ændringen gennemføres for allerede indbetalte pensionsbidrag, og situationer hvor ændringen kun berører pensionsbidrag, som indbetales til pensionsselskabet efter ændringens ikrafttræden.
Højesteret udtalte i U2006.749 om en ændrings væsentlighed, at vurderingen af om en ændring var af væsentlig karakter, måtte bero på en helhedsvurdering af de foretagne ændringer. I denne sag rejste nogle medlemmer sag mod en pensionskasse,[19] fordi de mente, at de ændringer som pensionskassen havde foretaget i forbindelse med skalatrin og ændret pensionsalder udgjorde væsentlige ændringer, idet de ”væsentligt begrænsede”
medlemmernes pensionstilsagn. Højesteret gav ikke medlemmerne medhold, og istemte sig i øvrigt Landsrettens mindretal, der blandt andet udtalte, at:
”Efter bestemmelsen i pensionsregulativets § 2, stk. 2, er det alene ændringer, der »ud fra en samlet vurdering« væsentligt begrænser pensionstilsagnet, der kan påberåbes af medlemmerne. Det må følge heraf, at der skal anlægges en helhedsvurdering af medlemmernes pensionsforhold, således at et medlem ikke kan påberåbe sig et enkelt punkt, der isoleret set indebærer en forringelse, uden samtidig at inddrage andre punkter, der indebærer en forbedring.”
Dommen omhandler en pensionskasse, der er en forening ejet af dens medlemmer, og som dermed adskiller sig væsentligt fra ejerforholdene ved et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab.[20] Men dommen forholder sig til realiteterne i den omtalte pensionsordning gennem en fortolkning af aftalegrundlaget, uden omvendt at udtale sig om ordningens overenskomstmæssige forankring. Dommen giver indtryk af, at en helhedsvurdering må lægges til grund, når der skal tages stilling til, hvorvidt en ændring er af væsentlig karakter for de berørte medlemmer. I hvert fald når dette fremgår direkte af aftalegrundlaget for ordningen.
En materiel helhedsvurdering harmonerer umiddelbart med, at det implicit ligger i det kollektive system, at det er kollektiviteten og ”helheden” der prioriteres og vægtes. Individuelle interesser må, som altovervejende hovedregel, vige til fordel for solidaritetshensyn og betragtninger om kollektivets bedste. Dette stemmer også overens med foreningsretten, hvor det er fast antaget, at vedtagelser, der bliver gennemført til fordel for nogle medlemmer men til skade for andre, er gyldige, hvis de gennemføres i overensstemmelse med den foreskrevne procedure, og der ikke er tale om misbrug.[21] Det er da heller ikke ualmindeligt i det kollektive system, at overenskomstparterne foretager ændringer, der på det individuelle plan syner af at være en forringelse for de berørte lønmodtagere, men som på det kollektive plan er blevet vurderet til samlet set at være i kollektivets interesser. Overenskomstparterne kan f.eks. aftale, at der fremadrettet ikke længere skal ske særskilt aflønning for overarbejde mens overarbejdspligten fortsat består. Fordi pensionsordningen udspringer af den kollektive overenskomst på lige linje med overenskomstens andre løn– og ansættelsesvilkår, kan overenskomstparterne på tilsvarende vis ændre i pensionsordningen, hvis de skønner, at dette er for kollektivets bedste. Ændringerne der gennemføres, må kunne foregå både på det kollektive plan, i form af ændringer i overenskomstens bestemmelser, men også på andre niveauer i aftalekomplekset for ordningen, f.eks. forsikringsbetingelserne. Synspunktet må særligt gælde ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber hvor overenskomstparterne, som følge af de selskabsretlige forhold, såvel er at finde på overenskomstniveau, som på pensionsleverandørens niveau via repræsentanter i selskabets bestyrelse.
Hvis der skal lægges en helhedsvurdering til grund, der afvejer de almene hensyn, må flere aspekter indgå. Der må ses på nødvendigheden af ændringen samt dens intensitet, om ændringen er særlig byrdefuld for den forsikrede i forhold til gennemførelsens nødvendighed af hensyn til kollektivet. Hvis ændringen er meget byrdefuld, er der så mulighed for at mildne dette via overgangsordningerne eller andet.[22] Et eksempel kan være en ændring, der berører en dækning, som en mindre gruppe forsikrede igennem længere tid har indrettet sig i tillid til. Indførelsen af en overgangsordning kan i så fald om muligt få ændringen til at fremstå mindre byrdefuld i den samlede vurdering. I tilfældet, hvor en lille gruppe forsikrede vil blive særligt udsat som følge af en ændringsgennemførelse, må det formentlig forventes, at også politiske overvejelser og interesser kan spille en rolle.[23]
I stedet for individuelle hensyn som berettigende forventninger og ændringens væsentlighed for den forsikrede, vil det afgørende for udstrækningen af ændringsadgangen snarere være, at udøvelsen sker under saglige kriterier af hensyn til kollektivets interesser og solidaritetsbetragtninger. Et eksempel herpå kan være at gå fra et gennemsnitsrentemiljø til markedsrenteprodukt for såvel fremtidige som for bestående ordninger.[24] Nogle vil måske mene at sådan en ændring vil udgøre en forringelse, fordi gennemsnitsrenteproduktet sikrer, at medlemmet opnår en årlig minimumsrente, hvorimod det ligger i markedsrenteproduktet, at det følger markedsrenten.[25]
Det er nærliggende at konkludere, at den forsikrede kan have knyttet visse forventninger til ordningens nærmere udformning og indhold, når det kommer til en allerede bestående ordning. Men de overenskomstbaserede ordninger hos de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber, kan som udgangspunkt ikke siges at besidde en uforanderlig form, der normalt bør give den enkelte forsikrede nogen berettiget forventning om, at ordningerne vedbliver at have samme indhold fra indtrædelsestidspunktet og frem til tidspunktet, hvor dækningerne aktualiseres. I hvert fald ikke for så vidt angår de for fremtiden indbetalte bidrag. Men også når det kommer til bidrag, der allerede er indbetalt til pensionsleverandøren, må overenskomstparterne og pensionsselskabet som følge af pensionsordningens overenskomstmæssige forankring og personsammenfaldet, der er mellem parterne og selskabet, formodes at have en vid ændringsadgang strækkende til punktet, hvor ændringen får ekspropriativ karakter.
Overenskomstparterne og pensionsleverandøren kan i princippet således i forening gennemføre ændringer af både uvæsentlig som af væsentlig karakter i kraft af mandatet, der kan udledes af den kollektive forhandlingsret og personsammenfaldet, der er mellem overenskomstparter og pensionsselskab. Imidlertid må ændringsadgangen være begrænset i en række få tilfælde, hvor det konkret vurderes, at forsikredes berettigede forventninger er så stærke, at de må veje tungere end kollektivets interesser.
Samtykke fra forsikrede
Højesteret udtalte i U.1998.407, at en ændring der var til skade for de forsikrede ikke kunne gennemføres uden vedkommendes forudgående samtykke, idet selskabet ikke i aftalegrundlaget for ordningen eller i forbindelse med afgivelsen af løftet, havde taget forbehold herfor. Sagen omhandlede en individuelt tegnet ulykkesforsikring, og ikke en overenskomstbaseret arbejdsmarkedspensionsordning. Dommen tager således ikke højde for de særlige omstændigheder, der netop kendetegner og gør sig gældende indenfor de overenskomstbaserede arbejdsmarkedspensioner. Der er en organisationsfuldmagt ved denne type pensionsforhold, og personsammenfaldet der er mellem bestyrelsen i det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab og overenskomstparterne bag pensionsordningen, bevirker, at overenskomstens parter er tilstedeværende såvel på det kollektive niveau som på pensionsleverandørens niveau i det enkelte selskabs bestyrelse. Kombinationen medfører, at organisationsfuldmagten strækker sig længere ved denne type af pensionsselskab, idet der ikke er en tydelig og klar adskillelse mellem overenskomstparterne og pensionsleverandøren.
Til sammenligning vil det i en tværgående pensionskasse også være overenskomstparterne, der står bag etableringen af pensionsordningen i overenskomsten, og aftaler rammerne herfor. Men det vil være kassens medlemmer, der på generalforsamlingen vedtager pensionsregulativet, og ofte vil der være krav til beslutningsprocessen, således at det fremgår af kassens vedtægter, at væsentlige ændringer skal vedtages på generalforsamlingen, før ændringen kan gennemføres.[26] Der er derfor ikke samme identifikation mellem overenskomstparterne og generalforsamlingen i en pensionskasse, som der er mellem overenskomstparterne og generalforsamlingen i det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab.
Overenskomstparterne, og dermed organisationsfuldmagten, spiller ikke en ligeså fremtrædende rolle i en pensionskasse, som ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber, hvilket formentlig også må være årsagen til, at pensionskassens medlemmer typisk gives en påtaleret ved væsentlige ændringer.[27]
De forsikrede hos Industriens Pension og PensionDanmark har ikke en tilsvarende påtaleret, hvilket må ses som en konsekvens af pensionsleverandørens selskabsmæssige forhold. Der er ikke tale om en medlemsejet forening, der er kendetegnet ved at være demokratisk, fordi det ligger i foreningens natur. PensionDanmark og Industriens Pension er aktieselskaber ejet af overenskomstparterne, uden kommerciel karakter. Det er arbejdsmarkedets parter som varetager kollektivets interesser og bestemmer, hvad der er til kollektivets bedste, og ikke det enkelte medlem. Og grundet ejerforholdene ved denne type selskab, er overenskomstparterne fremtrædende og tilstedeværende både i det kollektive overenskomstsystem men også hos pensionsleverandøren.[28]
Dette er formentlig afgørende for, at ændringens gyldighed ved denne type pensionsleverandør, som altovervejende hovedregel ikke er betinget af forsikredes samtykke.[29] Der må skulle stilles relativt strenge krav til den type af ændring der ønskes gennemført, før ændringen gennemførelse betinges af, at den enkelte forsikrede giver sit samtykke. En ændring der kolliderer med et konkret, individuelt og irreversibelt løfte, som selskabet har givet til den forsikrede, og vedkommende med rette har indrettet sig i tillid hertil, vil pensionsselskabet og overenskomstparterne således formentlig ikke have mulighed for at foretage uden den forsikredes forudgående samtykke.[30]
Modellen ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber er bygget op, så de forsikrede er givet en arbejdsmarkedspension, hvor de ikke selv bestemmer over ordningen ud over de forhold, som specifikt relaterer til dem, som tilfældet er ved begunstigelser o.lign. Modellen er aftalebaseret, og langt hen ad vejen vil det derfor være overenskomstparterne og pensionsleverandøren, der i forening råder over pensionsordningen, og som bestemmer, hvad der løbende skal ske. Hvis de forsikrede derfor ønsker at gøre deres indflydelse gældende vedrørende de ændringer, der gennemføres i pensionsordningen, vil det ved denne type af ordninger antageligt snarere blive fagforeningernes demokratiske beslutningsstruktur, der må anvendes.[31]
Det er kombinationen af overenskomstparternes organisationsfuldmagt og personsammenfaldet, der er mellem overenskomstparterne og pensionsselskabets bestyrelse, der sammen medfører, at organisationsfuldmagten strækker sig langt ved denne type pensionsleverandør. Modellens opbygning bevirker, at overenskomstparterne er fremtrædende i denne type af pensionsordning og derigennem forårsages, at individuelle hensynsbetragtninger til de forsikrede spiller en meget lille rolle, og formentligt kun i sjældne tilfælde vil begrænse ændringsadgangens udstrækning på bekostning af det, som overenskomstparterne har vurderet er i kollektivets interesse.
Med indførslen af Solvens II-reglerne er der kommet fornyet fokus på, hvilke ændringer, der kan gennemføres i pensionsforhold, uden at de forsikrede har samtykket til ændringen. De skærpede solvenskrav som Solvens II indfører, har medført, at SamPension, der typemæssigt er et livsforsikringsselskab, som fungerer som et administrationsselskab, med virkning fra den 1. januar 2011 har afskaffet deres ydelsesgarantier uden de forsikredes forudgående samtykke. Afskaffelsen, der betyder at ydelserne vil være ugaranterede, er sket under henvisning til, at indførelsen af Solvens II afgørende ville ændre de forudsætninger, som garantierne var afgivet på, og at selskabet havde overenskomstparternes tiltrædelse og samtykke til ændringen.[32] SamPension er også et pensionsselskab for lønmodtagere ejet af arbejdsmarkedets parter, men selskabsmæssigt er det et almindeligt livsforsikringsselskab og dermed ikke samme type selskab som Industriens Pension og PensionDanmark. Om det juridiske grundlag for de af SamPension foretagne ændringer, skal denne artikel ikke komme ind på.
Det kan være nemt at overse arbejdsmarkedspensionernes aktualitet og vigtighed i hverdagens travlhed, men tiltaget fra SamPension viser præcist, hvor aktuelt og væsentligt spørgsmålet om rækkevidden af ændringsadgangen for pensionsleverandøren og overenskomstparterne er.
[1] Etableret i medfør af § 307 i lovbekendtgørelse nr. 793 af 20. august 2009 om finansiel virksomhed, og omfattet af EU’s forsikringsdirektiver, se f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25. november 2009 (2009/138/EC) om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II).
[2] For mere om det danske pensionssystem henvises til hjemmesiden for brancheorganisationen Forsikring & Pension samt Finanstilsynet, www.forsikringsogpension.dk og www.finanstilsynet.dk.
[3] Se Lov af 21. december 2005, nr. 124 om obligatorisk tjenestepensjon. Loven er tilgængelig via følgende link: http://www.lovdata.no/all/hl-20051221-124.html. Nærværende artikel skal ikke komme yderligere ind på loven. For mere om det norske pensionssystem kan henvises til Finansdepartementets hjemmeside, tilgængelig via følgende link: http://www.regjeringen.no/nb/dep/fin.html?id=216, samt Finansnæringens Fellesorganisasjon, www.fnh.no.
[4] Den offentlige tjenestemandspension, der også henhører til søjle II, er fastsat ved lov, se Lovbekendtgørelse nr. 489 af 6. maj 2010 om tjenestemandspension.
[5] For mere om det svenske pensionssystem henvises til hjemmesiden for Försäkrings Förbundet, www.forsakringsforbundet.com.
[6] Det er meget anvendt ved arbejdsmarkedspensionerne i Danmark, at de forsikrede gives en periode med bidragsfri dækning i tilfælde, hvor indbetalingen til ordningen stopper, f.eks. hvis vedkommende bliver arbejdsløs. At den forsikrede er bidragsfrit dækket vil sige, at forsikringsdækningerne opretholdes i en periode selvom der ikke indbetales bidrags til ordningen. Dette sker typisk ved at lade opsparingsdelen af ordningen betale for opretholdelsen i den bidragsfrie periode, og kan ses som en force ved at holde hele ordningen samlet hos én leverandør.
[7] Jf. Dom af 7. april 2010, HR-2010-00571-A (sak nr. 2009/1724) fra Norges Høyesterett.
[8] I lignende retning Mads Bryde Andersen og Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension 1. udgave 2009, s. 89ff.
[9] Jf. Karnov bemærkningerne til Lov om finansiel virksomhed § 307, stk. 1 nr. 1, note 1211, kan det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskabs umiddelbare ejere godt være et holdingselskab, blot er det en betingelse, at holdingselskabet fuldt ud er ejet af de pågældende organisationer. I overensstemmelse hermed er Industriens Pension eksempelvis ejet af IndustriPension Holding A/S og PensionDanmark er ejet af PensionDanmark Holding A/S.
[10] Reguleringen er inspireret af den, som gælder for de tværgående pensionskasser omfattet af lov om finansiel virksomhed § 304 og som også er omfattet af EU’s forsikringsdirektiver, se f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25. november 2009 (2009/138/EC) om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II).
[11] Jf. Lovbekendtgørelse nr. 793 af 20. august 2009 om finansiel virksomhed. FunktionærPension blev i 2007 omdannet til et almindeligt A/S, og Industriens Pension og PensionDanmark er derfor nu de eneste to arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber i Danmark. Se Finanstilsynets afgørelse af 24. april 2007 samt pressemeddelelsen offentliggjort på FuntionærPensions hjemmeside www.funktionærpension.dk.
[12] Jf. Årsrapporten 2009 for Industriens Pension, s. 3 havde selskabet ved udgangen af 2009 i alt 403.496 medlemmer, se http://www.industrienspension.dk/forside/om_industriens_pension/o_organisation/o_regnskaber.htm, mens PensionDanmark ifølge deres årsrapport for 2009, s. 5 havde i alt 578.000 medlemmer ved udgangen af 2009, se http://www.pension.dk/da/Om-PensionDanmark/Fakta-om-os/Ars---halvarsrapporter/.
[13] Se i lignende retning Pensionsmarkedsrådets rapport 2000/2001 s. 207-208. Rådets rapporter er tilgængelige på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Om-os/Historie/Pensionsmarkedsraadets%20rapporter.aspx.
[14] Se Lov af 12. juni 2009 nr. 470 om aktie- og anpartsselskaber (Selskabsloven) §§ 4 og 5.
[15] PensionDanmark har overfor Ankenævnet for Forsikring anvendt en tilsvarende formulering i selskabets svarskrift til nævnet, jf. kendelse af 30. november 2009 sag nr. 75.506. Kendelsen er tilgængelig på Nævnets hjemmeside www.ankeforsikring.dk.
[16] Ordet forsikringsbetingelser er her anvendt som betegnelse for det aftalegrundlag, der er fastsat af pensionsleverandøren. Herunder f.eks. dækningsmønster og betingelser for udbetaling. Forsikringsbetingelserne bliver ofte suppleret af f.eks. en medlemspjece eller af pensionsleverandørens hjemmeside, hvor de forsikrede kan læse mere om deres pensionsordning hos den pågældende pensionsleverandør. Andre pensionsleverandører kan anvende betegnelsen pensionsregulativ, pensionsvilkår etc. Derimod er egentlige forsikringspolicer, der ikke er fradragsberettiget med mulighed for overdragelse til eje eller pant, på grund af pensionsbeskatningsreglerne sjældent forekommende, og da kun under søjle III.
[17] Se i lignende retning Mads Bryde Andersen & Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension, 1. udgave 2009, der på side 277 skriver, at ”Jo mere tydeligt, aftalegrundlaget markerer muligheden for en ændring, desto friere står den besluttende instans, der har kompetence til at gennemføre ændringen”.
[18] Udtrykket anciennitet er hyppigt anvendt i arbejdsretten, og refererer typisk til, hvor længe en person har været ansat hos arbejdsgiveren. I mange overenskomster vil der i relation til pensionsordningen være et anciennitetskrav, der fastsætter, at lønmodtageren skal have været ansat i et bestemt antal måneder under overenskomsten, før vedkommende bliver optaget i pensionsordningen.
[19] I sagen var der tale om en pensionskasse der var undergivet Firmapensionskasseloven modsat de tværgående pensionskasser omfattet af Lov om finansiel virksomhed § 304.
[20] Jf. Firmapensionskasseloven sammenholdt med Lov om finansiel virksomhed § 307.
[21] Se f.eks. Østre Landsret i U 2003.763, der omhandlede gennemførelsen af en ændring af fordeling af vejbidraget i en grundejerforening. I den forbindelse kan også henvises til Erik Hørlyck, Dansk andelsret, 3. udgave 2000, s. 198, der om den foreningsretlige minoritetsbeskyttelse blandt andet skriver ”hvis en organisation skal kunne fungere, er det nu engang nødvendigt, at mindretallet bøjer sig for flertallet, men på den anden side er det ikke acceptabelt, hvis flertallet misbruger sin magt i forhold til mindretallet.”.
[22] Eksempelvis hvis en dækning ophører, og der i stedet indføres en ny dækning i ordningen, eller en allerede eksisterende dækning udvides beløbsmæssigt.
[23] Dette kan være i form af, at pensionsselskabet tænker på sit omdømme som pensionsleverandør. Eksempelvis i relation til medieomtale eller i forhold til klager indbragt for Ankenævnet for Forsikring, samt sager anlagt ved de civile domstole.
[24] PensionDanmark gennemførte sådan en ændring med virkning fra den 1. juni 2009.
[25] For mere om markedsrenteprodukterne se artiklen fra Forsikring og Pension, Markedsrenteprodukter og Lisbeth Faurdahl i Lennart Lynge Andersens og Flemming B. Søgaard (red.) 12 perspektiver på pension, 1. udgave 2006, s. 57ff.
[26] Om tværgående pensionskasser se Lov om finansiel virksomhed § 304 samt artiklen af Bo Lauritzen i Juristen nr. 4, 2008 s. 120ff Om tværgående pensionskasser, se særligt s. 123-124.
[27] Se Højesteret i U.2006.749.
[28] Jens Kristiansen, Den kollektive arbejdsret, 2. udgave 2008 s. 70.
[29] Således er det også fremhævet i Finanstilsynets Rapport om bonus i livsforsikringsaftaler fra 2004, at det mere komplekse aftalegrundlag der ligger til grund for arbejdsmarkedspensionsordningerne kan ”give f.eks. overenskomstparterne mulighed for at ændre pensionsordningen både fremadrettet og for allerede indbetalte midler uden forsikringstagerens accept.” Se rapportens s. 30. Rapporten er tilgængelig på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Tal-og-fakta/Rapporter/Tidligere-rapporter/2005/Rapport-om-bonus-i-livsforsikring.aspx.
[30] Se i lignende retning Mads Bryde Andersen & Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension 1. udg. 2009, s. 112, 273-275 & 279-280, se også Højesteret i U2006.749, hvor betragtninger om berettigede forventninger bl.a. indgår.
[31] I lignende retning Pensionsmarkedsrådets rapport 2000/2001, s. 209. Rådets rapporter er tilgængelige på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Om-os/Historie/Pensionsmarkedsraadets%20rapporter.aspx.
[32] For mere om garantier i pensionsordningen kan henvises til Mads Bryde Andersen i U.2010B.181 om ”garantier” i pensionsaftaler.
Helena Thode
Name: Helena Thode
Organization: Industriens Pension
Helena Thode er kandidatstuderende ved det Juridiske Fakultet i København og skrev i foråret 2010 specialeafhandling om de danske arbejdsmarkedspensionsordninger. Hun arbejder som studentermedhjælper hos pensionsselskabet Industriens Pension og var før da hos arbejdsgiverorganisationen DI som studentermedhjælper.
Release: 3 /2010
Categorys: Labour insurance

matches: højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret - Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Nyheder og domsresuméer Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
Domstolsstyrelsen var ikke erstatningsansvarlig for lang sagsbehandlingstid i forbindelse med indførelse af digital tinglysning
Sag 94/2019
Dom afsagt den 15. juni 2020
Sagen angik, om Domstolsstyrelsen var erstatningsansvarlig over for en række private boligejere, der efter indførelsen af den digitale tinglysning i 2009 blev udsat for lang sagsbehandlingstid for tinglysningsekspeditioner.
Højesteret fastslog, at det påhvilede foreningen Gruppesøgsmål.nu at godtgøre, at Domstolsstyrelsen eller andre involverede statslige myndigheder havde foretaget ansvarspådragende dispositioner i forbindelse med indførelsen af den digitale tinglysning.
Højesteret anførte, at indførelsen af digital tinglysning skulle ske inden for nærmere angivne rammebetingelser, som indebar, at tinglysningsopgaven skulle centraliseres ved ét embede (Tinglysningsretten), som blev placeret i Hobro, at idriftsættelsen skulle ske samtidig for hele landet (”big bang”) uden forudgående pilotdrift, og at den forventede personalemæssige besparelse skulle opnås allerede fra idriftsættelsestidspunktet. Der var tale om grundlæggende rammer for det digitale tinglysningssystem, som var fastsat ved lov og i aktstykker tiltrådt af Folketingets Finansudvalg. Højesteret fandt, at der ikke forelå sådanne helt særlige omstændigheder, at det var ansvarspådragende, at Domstolsstyrelsen ikke søgte rammebetingelserne ændret.
Spørgsmålet var herefter, om Domstolsstyrelsen – inden for de fastsatte rammebetingelser – havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med indførelsen af det digitale tinglysningssystem. Højesteret bemærkede, at det er en særdeles kompliceret opgave at udvikle og gennemføre et it-system som det digitale ting¬lysningssystem. Selv med en omhyggelig planlægning og gennemførelse kan der vise sig problemer af teknisk, administrativ, organisatorisk eller anden art, som fører til forlængede sagsbehandlingstider. Un¬der hen¬syn hertil fandt Højesteret, at er¬stat¬ning efter culpareglen for for¬længede sags-behand¬lings¬tider, som er en følge af overgangen til den digitale ting¬lys¬ning, må forudsætte, at der er tale om en betydelig forsin¬kelse, og at denne forsinkelse skyl¬des væ¬sentlige og klare fejl eller forsømmelser.
Højesteret fandt, at foreningen Gruppesøgsmål.nu ikke havde påvist væsentlige og klare fejl eller forsømmelser. Der var herefter ikke grundlag for at pålægge Domstolsstyrelsen erstatningsansvar over for de boligejere, som var tilmeldt gruppesøgsmålet.
Læs hele dommen i sag 94/2019 (pdf)
Læs landsrettens afgørelse i sag 94/2019 (pdf)

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret afviser handicappedes ønske om at stemme | DenOffentlige.dk
Artikel Ritzau 18.01.18 5
Fire psykisk handicappede, der er under værgemål, skal ikke have lov til at stemme ved folketingsvalg.
Det slår Højesteret fast i en dom torsdag.
Dermed er de i retlig forstand umyndiggjort, og det følger af Grundloven, at umyndiggjorte personer mister stemmeretten.
Torsdagens dom er en stadfæstelse af dommen i Østre Landsret, som også kom frem til, at det er i orden, at umyndiggjorte handicappede ikke må stemme ved folketingsvalg.
Højesteret vurderer i sin afgørelse, at det ikke er i strid med hverken Grundloven, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention eller FN's Handicapkonvention, at de fire personer blev nægtet adgang til at stemme ved folketingsvalget i 2015.
Ifølge Højesteret må personer, som har været underlagt et såkaldt paragraf 6-værgemål, anses som umyndiggjorte.
Efter grundlovens paragraf 29 har personer, der er "umyndiggjort" ikke valgret til Folketinget.
Uanset hvad der følger af Danmarks internationale forpligtelser, kunne appellanterne derfor ikke få medhold i, at de havde valgret ved folketingsvalget i 2015, slår Højesteret fast.
Dommen har været ventet med spænding, fordi det er en slags prøvesag for de omkring 2000 personer i Danmark, der har fået frataget stemmeretten på grund af et værgemål.
Havde de fire fået medhold, ville det formentlig have haft betydning også for de øvrige stemmeløse.
De cirka 2000 danskere, der med dommen fortsat er stemmeløse ved folketingsvalg, må dog gerne stemme til kommunalvalg, regionsrådsvalg og ved valg til Europa-Parlamentet.
Det blev muligt med en lovændring i 2016.
Christian Dahlager, der er advokat for de fire psykisk handicappede borgere, fortæller efter samtale med en af klienterne Martin Rosenlid, at de agter at tage sagen videre til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
- Der er en meget klar menneskeret, der siger, at man ikke automatisk må fratage stemmeretten fra folk, der søger om økonomisk beskyttelse, siger Christian Dahlager og fortsætter:
- Der er klar støtte i Strasbourg (hovedsæde for menneskerettighedsdomstolen, red.) for, at det er forkert, hvad vi gør i Danmark.
Christian Dahlager udtrykte skuffelse efter sagens afgørelse.
- Det er ærgerligt, at vi i et moderne samfund ikke kan få ændret tingene, så vi får den sidste rest af personer til at få indflydelse på demokratiet.
- Det har noget at gøre med, hvordan man behandler en minoritet i Danmark, siger han.
Skuespiller Lone Hertz er mor til 51-årige Tomas Strøbye, som er en af de fire, der har anlagt sagen.
Hendes søn fik en hjerneskade som barn på grund af en vaccination.
- Han har en glimrende forstand og et glimrende skriftsprog og kan tale med om politik og religion. Og han har absolut et behov for at være et menneske, man respekterer - også at have stemmeret.
- Det er med til at give et menneske mindreværd, at man ikke bliver accepteret af samfundet, siger Lone Hertz.
Her kan du læse, hvorfor de fire har sagsøgt staten.
De er eller har været underlagt et såkaldt paragraf 6-værgemål, hvor en domstol vurderer dem uegnede til at styre egne pengesager og tildeler dem en værge.
Med et sådant værgemål følger det, at Justitsministeriet vurderer, at man bliver umyndiggjort efter grundlovens paragraf 29.
Cirka 2000 danskere er frataget retten til at stemme, fordi de er under værgemål med fratagelse af den retlige handleevne.
De 2000 personer er primært udviklingshæmmede og personer, som har en psykisk lidelse som eksempelvis købemani eller ludomani.
Den grundlæggende tanke er, at hvis en person ikke er i stand til at varetage sin egen økonomi, er vedkommende heller ikke egnet til at stemme ved folketingsvalg og folkeafstemninger.
Den samme persongruppe kan godt stemme ved kommunalvalg, regionsrådsvalg og valg til Europa-Parlamentet.
Blandt de fire i sagen ved Højesteret er Tomas Strøbye, hjerneskadet søn af skuespillerne Lone Hertz og Axel Strøbye.
Ud over stemmeretten krævede de fire sagsøgere hver 20.000 kroner i godtgørelse.
Emneord: 180118, 190118, Handicap, Psykisk sygdom, Højesteret, Stemmeret, Folketingsvalg
20.01.18 M.S. Carstens
Rettigheder i Danmark er ikke for etniske danskere,
end ikke handicapkonventionen er indarbejdet i serviceloven,
men fupasylanter (se Dublin-konventionen) med sygdom/handicap skal skam have alle rettigheder
og får de det ikke, så betaler skattefar for et hav af retsager, så de bestemt får den allerbedste service til deres krav.
18.01.18 anders søren Jakobsen
jeg kan heller ikke styre min økonomi...hvordan ser det ud med danmarks statsgæld?
Min bank styrer min økonomi:-)
Eu/fn's handicapkonventionen
Direkte og inddirekte diskrimination af personer med handicap, er også at nægte personen ret til at stemme og krænke/nedgøre personen med handicap..
18.01.18 karin jacobsen
En demokratisk ret at kunne stemme til folketingsvalg i Danmark.
Jeg er chokeret over højesterets afgørelse i dag. Jeg kan ikke finde eller forstå den logiske sammenhæng mellem det at være psykisk handicappet og tildelt økonomisk værge, skulle være ensbetydende med, at man ikke kan stemme til folketingsvalget. Men
Kommunalvalg, Regionsrådsvalg og EU-palarmentet, det er ok. Hvad pokker er det der foregår?
Jeg er jævnlig vidende til at mange forskellige mennesker, hverken har sans eller samling omkring deres økonomi, det bliver de ikke nødvendigvis umyndiggjort af. Danmark kan ikke være bekendt at have et sådant middelalderligt menneskesyn på en minoritetsgruppe.
18.01.18 Kim Wittenburg Kolbe
Højesteret fratager handicappede stemmeret
En noget forkert overskrift.
De får ikke frataget deres stemmeret fordi de er handikappede, men fordi deres handikap forud har gjort det nødvendigt, at umyndiggøre dem.
Der er sikkert lige så mange årsager til umyndiggørelse, som der er personer, umyndiggørelse baserer sig jo ikkke udelukkende på økonomisk uformåen.
Dog er det ikke forståeligt, at stemmmeretten er bibeholdt i forbindelse med valg til kommuevalg, regionsrådsvalg og valg til Europaparlamentet, ikke at forbddet også burde gælde herfor, det bør vel samlet set baseres individuelt, sag for sag.


text:
Skat.dk: Gaver - selskab - eneanpartshaver
12 Jan 2009 14:57
17 Dec 2008 13:20
2. afdeling, 387/2007
Selskabsbeskatning + Arv og gaver
Gaver, selskab, udbytte, hovedaktionær, interesse, godkendt, forening
Et selskab gav en gave på kr. 100.000,- til G1 Mission. Foreningen er godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og Højestret udtalte, at skattemyndighederne dermed har anerkendt, at foreningens midler anvendes i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer, hvorfor gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, som udgangspunkt må forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål.
Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den gave, skatteyderen som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Det gjaldt, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som såkaldt "præceptor" til fremme af foreningens aktiviteter.
Højesteret fandt det på denne baggrund ikke godtgjort, at der forelå skattepligtig maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
Ligningsloven § 8 A, stk. 1 (dagældende)
Ligningsloven § 8 A, stk. 2 (dagældende)
Aktieselskabsloven § 114
Ligningsvejledningen 2008-4 S.F.2.1.11
(advokat Lars Kjeldsen)
Poul Sørensen, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 29. juni 2007.
H1 ApS uddelte i indkomståret 2000 en gave på 100.000 kr. til G1 Mission. Denne forening er godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og skattemyndighederne har dermed anerkendt, at foreningens midler anvendes i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer. Gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, må som udgangspunkt forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål.
Det er ikke godtgjort, at den gave, som A som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Dette gælder, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som såkaldt "præceptor" til fremme af foreningens aktiviteter.
Højesteret finder det på denne baggrund ikke godtgjort, at A havde en sådan direkte eller indirekte økonomisk eller personlig interesse i at begunstige foreningen, at gaven kan anses for ydet af ham personligt med den virkning, at der foreligger en maskeret udlodning, som er skattepligtig efter ligningslovens § 16 A. Højesteret tager derfor hans påstand til følge.
Sagsomkostningerne fastsættes til dækning af advokatudgifter for landsret og Højesteret med 60.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 2.000 kr.
Skatteministeriet skal anerkende, at As aktieindkomst i indkomståret 2000 skal nedsættes med 94.500 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 62.000 kr. til A. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret