text:
Om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret - Dommerforeningen.dk
Om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret
Justitsministeriet har ved brev af 2. juli 2013 anmodet Dommerforeningen om en udtalelse over delnotat om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret (sagsnr. 2013-4000-0056).
Delnotaterne er afgivet af Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene. Dommerforeningen har haft sæde både i Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager og i det underudvalg, der har behandlet spørgsmålet om sagstilgangen til Højesteret.
Baggrunden for nedsættelsen af udvalget er blandt finanslovsaftalen mellem regeringen og Enhedslisten om finansloven for 2012, hvor det er anført, at regeringen og Enhedslisten er enige om, at et velfungerende og effektivt domstolssystem er væsentligt for retshåndhævelsen og borgernes adgang til at få løst deres retstvister. Det fremgår af udvalgets kommissorium, at udvalget skal komme med forslag til initiativer, der kan sikre en bedre og mere effektiv og fleksibel behandling af civile sager.
Sagsbehandlingstiden i civile første instanssager ved byretterne er takket været en meget målrettet indsats forbedret ganske væsentligt i de senere år. Imidlertid har den store sagsafvikling ved byretterne medført en væsentligt øget sagsmængde i landsretterne med en deraf følgende stigende sagsbehandlingstid ved landsretterne, således at den samlede sagsbehandlingstid for en civil sag i to instanser ikke er reduceret siden domstolsreformen.
Hovedopgaven for Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene har været at komme med forslag til, hvorledes retternes sagsbehandlingstider i civile sager kan gøres kortere. Det har været en forudsætning, at udvalgets forslag samlet set ikke medfører merudgifter. Det har endvidere været opgaven at komme med forslag, der kan sikre, at Højesterets ressourcer i højere grad koncentreres om behandlingen af principielle sager, således at Højesteret fortsat kan indtage den helt centrale rolle i det samlede domstolssystem, som er tiltænkt ved domstolsreformen.
Udvalgets hovedopgave at skabe mulighed for, at behandlingen af de civile sager med de nuværende ressourcer forbedres, og at retternes sagsbehandlingstid gøres kortere.
Der har været tale om en bundet opgave om på den ene side at skabe et bedre og mere effektivt domstolssystem og samtidig løse denne opgave indenfor de nuværende ressourcer. Der er således ikke tale om en sænkning af kvaliteten.
Dommerforeningen må således konstatere, at der ikke er udsigt til, at domstolene i de nærmeste år får tilført yderligere ressourcer, som ville kunne medvirke til at nedsætte sagsbehandlingstiden og samtidig øge kvaliteten af arbejdet. Det er ikke en naturlig opgave for Dommerforeningen at stille forslag om begrænsning af borgernes adgang til domstolene, men i lyset af ovenstående har Dommerforeningen fundet, at foreningen burde gå aktivt ind i arbejdet med en række forslag og derigennem søge at påvirke udvalgets forslag.
Dommerforeningen har hæftet sig ved, at det ikke er hensigten med udvalgets nedsættelse at finde besparelser ved domstolene og reducere domstolenes ressourcer. Der er med andre ord ikke tale om en spareøvelse, men et forsøg på indenfor de givne rammer, at etablere en både bedre og mere effektiv behandling af de civile sager.
Det er derfor vigtigt at understrege, at en forbedring af kvaliteten og en nedsættelse af sagsbehandlingstiden kun kan nås, hvis de ressourcer, udvalgets forslag måtte frigive ved de enkelte instanser, forbliver ved domstolene. Danmark har i forvejen et af Europas billigste retssystemer målt pr. indbygger. Danske dommere afsiger flere domme og tilbringer mere tid i retten end i lande, vi sædvanligvis sammenligner os med, og danske domstole er blandt de mest effektive i Europa. En reduktion af domstolenes ressourcer kan derfor ikke undgå at få konsekvenser for effektiviteten og kvaliteten af danske restafgørelser.
Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager, der har repræsentanter fra Finans- og Justitsministeriet, Domstolsstyrelsen, Dommerforeningen, Advokatrådet og Danske Advokater, er i enighed fremkommet med en række forslag.
Dommerforeningen kan tilslutte sig udvalgets forslag og begrundelsen for disse. Det er Dommerforeningens opfattelse, at man inden for de givne rammer med forslagene opnår en mere effektiv behandling af de civile sager, uden at dette sker på bekostning af den enkeltes retssikkerhed.
Dommerforeningen finder derfor kun anledning til at knytte enkelte bemærkninger til nogle af udvalgets forslag.
Som noget helt centralt foreslår udvalget, at ankereglerne ændres således, at beløbsgrænsen ændres fra de nuværende 10.000 kr. til 50.000 kr.
Det er det klare udgangspunkt i dansk ret, at en part også i en civil sag har ret til at få prøvet sin sag i to instanser. Denne adgang til appel er med til at sikre velfunderede og materielt rigtige afgørelser. Samtidig er det af selvstændig betydning, at en sag afsluttes inden for en rimelig tid. Det er utvivlsomt, at lange sagsbehandlingstider har negative konsekvenser for de involverede parter og deres hele tilværelse
Forslaget om de ændrede beløbsgrænser omfatter ankesager, kæremål om sagsomkostninger og salær samt kæremål om udlæg. Der vil fortsat være mulighed for at få tilladelse til at indbringe en sag under beløbsgrænsen med tilladelse af Procesbevillingsnævnet. Tilladelse til anke kan meddeles, hvis sagen er af principiel karakter, eller særlige grunde i øvrigt taler derfor. Tilladelse til kære kan meddeles, hvis særlige grunde taler derfor.
Beløbsgrænserne har ikke været ændret i mange år, og ved valget af 50.000 kr. og den tilknyttede mulighed for appel også af sager under beløbsgrænsen er der efter Dommerforeningens opfattelse fundet en balance mellem hensynet til at fastholde et toinstansprincip som en grundpille i dansk retspleje og hensynet til, at der også sikres mulighed for en retssikkerhedsmæssig forsvarlig behandling af den enkelte sag, herunder en hurtig og effektiv behandling af de sager, der indbringes for landsretterne. Samtidig er der også taget hensyn til en aflastning af landsretterne.
Dommerforeningen er enig i udvalgets forslag til begrænsning af adgangen til at kære afgørelser om sagens forberedelse. Landsretterne har de senere år oplevet en voldsom stigning af netop denne type kæremål, og kæremålene medfører øget sagsbehandlingstid ved byretterne. Det er tanken, at kære til landsretten som hovedregel ikke kan ske. Dog kan kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens forløb, kæres til landsretten med Procesbevillingsnævnets tilladelse.
Alle tre retsinstanser og de to advokatorganisationer har haft sæde i det undervalg, der har haft til opgave at fremkomme med forslag til hovedudvalget om sagstilgangen til Højesteret. Dommerforeningen kan tilslutte sig forslagene, der er stillet af et enigt underudvalg.
Baggrunden for nedsættelsen af underudvalget var som bekendt Højesteretspræsident Børge Dahls brev af 10. oktober 2012 til justitsministeren, hvor der blev rejst forskellige problemstillinger om sagstilgangen til Højesteret. Det var Højesterets vurdering, at omkring hver tredje ankesag fra landsretterne, hvor landsretterne har truffet afgørelse som 1. instans efter henvisning fra byretterne, og at mere end hver anden ankesag fra Sø- og Handelsretten ikke opfylder kriterierne for at være indbragt for Højesteret.
For underudvalget har opgaven været at komme med forslag, der kan sikre, at Højesterets ressourcer i højere grad koncentreres om behandlingen af principielle sager, således at Højesteret fortsat kan indtage den helt centrale rolle i det samlede domstolssystem, som er tiltænkt med domstolsreformen, og således at sagsbehandlingstiderne i de civile ankesager ved Højesteret nedbringes.
Dommerforeningen deler underudvalgets vurdering af, at problemet med hensyn til tilgangen af ankesager til Højesteret som 2. instans på nuværende tidspunkt ikke er, at Højesteret får for mange sager, men at Højesteret ikke i alle tilfælde får de rigtige sager.
Udvalget foreslår for så vidt angår sager behandlet af landsret i 1. instans, at bestemmelsen i retsplejelovens § 226 om henvisning af principielle sager fra byret til landsret ændres således, at det præciseres i bestemmelsen, at en sag kan henvises, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. Samtidig foreslås indført adgang til at kære byretternes kendelser om henvisning. Der indføres adgang for landsretten til at afvise en henvisning, der ikke opfylder de krav, der fremgår af § 226 i den ændrede formulering, og landsrettens afvisning af en henvisning skal kunne kæres til Højesteret.
Med forslaget, der er en præcisering af de nuværende regler, er det Dommerforeningens opfattelse, at man på den ene side tilgodeser muligheden for, at sager, der opfylder betingelserne for at være 1. instanssager i landsretten, behandles af disse, og at Højesteret som landets øverste domstol får de rigtige sager.
Med hensyn til sager behandlet af Sø og Handelsretten som 1. instans har underudvalget foreslået, at disse sager enten kan ankes til Højesteret eller til en af landsretterne. Anke kan ske til Højesteret, hvis sagen har principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller der foreligger andre særlige grunde til ankebehandling i Højesteret som 2. instans. Hvis Højesteret ikke finder, at en anken opfylder de nævnte betingelser for anke til Højesteret som 2. instans, afviser Højesteret anken, og ønsker parterne en behandling i 2. instans, kan sagen indbringes sagen for landsretten.
Med forslaget, hvor Sø- og Handelsrettens kompetence i øvrigt udvides på enkelte sagsområder, er det Dommerforeningens opfattelse, at der samlet set er tale om et afbalanceret og fornuftigt kompromis mellem de forskellige hensyn, der gør sig gældende i forhold til sagstilgangen til Højesteret som 2. instans af sager fra Sø- og Handelsretten. Det vil fortsat være muligt at anke principielle sager fra Sø- og Handelsretten til Højesteret, og forslaget vil være med til at sikre, at sagsbehandlingstiderne ved Højesteret kan nedbringes.
Konkluderende skal Dommerforeningen udtale, at man kan tilslutte sig udvalgets forslag om appelbegrænsning og om sagstilgangen til Højesteret og begrundelsen for disse. Forslagene er stillet afet enigt udvalg, hvor blandt andet dommere og advokater er repræsenteret, og det er Dommerforeningens opfattelse, at man inden for de givne rammer med forslagene opnår en mere effektiv behandling af de civile sager, uden at dette sker på bekostning af den enkeltes retssikkerhed. Med forslagene stillet af et enigt underudvalg om sagstilgangen til Højesteret, er det Dommerforeningens opfattelse, at man tilgodeser, at Højesteret som landets øverste domstol får de rigtige sager.
Formålet med forslagene er at skabe bedre og mere effektive rammer om behandlingen af de civile sager. Udvalgets forslag frigiver med al sandsynlighed ressourcer ved domstolene. Dommerforeningen finder det af afgørende betydning, at disse ressourcer bliver hos domstolene. Kun derigennem kan man nedsætte sagsbehandlingstiden, effektivisere sagsbehandlingen og undgå at gå på kompromis med kvaliteten. Hvis omvendt ressourcerne inddrages, har Dommerforeningen meget svært ved at se, hvorledes man skulle kunne opnå de ønskede resultater.
Om adgangen til appel i civ...

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Renovation Arkiv - Danmarks Lejerforeninger
Tag-arkiv: Renovation
Privat udlejningRenovation
Betaling for renovation er en del af huslejen og må ikke opkræves særskilt
I en lille by i Vesthimm erlands kommune ejede en udlejer 5 rækkehuse, som han lejede ud.
For at forbedre indtjeningen opkrævede udlejer foruden husleje også aconto vand samt et beløb på 225 kr. om måneden til renovation. Denne ekstraopkrævning havde den ene af lejerne betalt lige siden han i 2011 flyttede ind. På et tidspunkt blev lejeren klar over, at dette ikke var lovligt.
Samtidig var lejeren blevet utilfreds med, at familien betalte strømmen til den kloakpumpe, der fjernede spildevandet fra alle boligerne. Det skyldtes at de fem lejemål havde hver deres afregning over for elværket. For at få strøm til kloakpumpen havde udlejeren tilsluttet denne til det ene lejemål.
Lejeren gik nu til huslejenævnet for at få afgjort denne uenighed. Lejeren henviste til at Højesteret i 2009 havde bestemt, at der kun må opkræves særskilte bidrag i de tilfælde, hvor der var udtrykkelige tilladelse i lejeloven til at opkræve sådanne bidrag. Der er ikke nogen tilladelse i lejeloven til at opkræve betaling for renovation. (Se boksen her på siden).
Udlejers svar
Udlejer forsvarede opkrævningen med at lejeren til gengæld havde betalt for lidt for vandafledning:
“Vi erkender, at det i årene 2016 og 2017 formentlig havde været mere retvisende at tilbagebetale beløbet for renovation for derefter at sende en ekstraregning vedr. vandforbrug, vandafgifter mv. Men som det fremgår af den tidligere fremsendte opgørelse, er det endelige beløbsmæssige resultat blevet det samme, hvorfor lejer efter vores mening ikke har betalt mere, end det han har været forpligtiget til.”
Kloakpumpen
Lejer krævede, at udlejer skulle dokumentere det faktiske forbrug for vandafledningspumpen, samt fremadrettet sørge for at lejer alene betaler strøm for sit eget forbrug. Udlejer skulle dermed fremover selv afholde udgiftenfor fællesforbruget af strøm til kloakpumpen.
Udlejer forsvarede sig med, at lejeren fra starten havde været klar over at kloakpumpen var tilsluttet til hans elmåler, og at han havde modtaget et beløb på 800 kr som kompensation for strømforbruget.
Nævnet gav lejer medhold på begge punkter.
Acontobidragene til renovation skulle tilbagebetales og udlejer fik påbud om at sørge for særskilt strømafregning for kloakpumpen.
Ikke-kategoriseretAffaldshåndtering, Lejelovgivningen, Privat udlejning, Renovation
Højesteret har slået fast, at denne regel gælder for alle lejeboliger også i ejendomme, der er taget i brug efter 1. januar 1992
I sidste nummer af bladet gennemgik jeg regler for, hvilke udgifter en udlejer skal medtage som en del af huslejen og hvilke, der kan opkræves som særlige beløb ved siden af huslejen.
Jeg skrev, at skatter og afgifter er en del af huslejen, og at udlejeren ikke må opkræve dem særskilt. Under skatter og afgifter hører:
rottebekæmpelse og lignende
Der havde gennem tiderne været mange retssager, der omhandlede spørgsmålet om hvilke udgifter man lovligt kunne opkræve ved siden af huslejen. Men i 2009 afsagde Højesteret en dom, som satte tingene på plads. Troede man. Alligevel kom der en ny sag nogle år efter.
Højesterets præmis i 2009
Dommen fra 2009 omhandlede spørgsmålet om en udlejer kan opkræve aconto vandbidrag fra lejeren, i ejendomme, hvor der ikke er individuelle vandmålere. Højesteret slog fast, at det kan man ikke. Det skyldes, at det i lejeloven står, at reglerne om vandregnskaber kun gælder, når der er individuelle målere i alle lejligheder. Men Højesteret formulerede det i en generel præmis, der i kort form lyder således.
Lejelovgivningen åbner ikke generel adgang til som tillæg til lejebetalingen at lade lejeren dække udlejerens driftsudgifter ved refusion.
En adgang for udlejeren til at udskille dele af lejen til særskilt betaling ved refusion, kræver derfor lovhjemmel.
“Hjemmel” er et gammelt ord, der betyder det samme som ret eller rettighed. Hvis der er lovhjemmel til noget betyder det at man gerne må gøre det.
Særlig hjemmel
Som følge af Højesterets klare fortolkning skulle man tro, at nu var sagen sat på plads. For lejeloven siger helt tydeligt at der kun er følgende udgifter, hvor der er hjemmel til at opkræve driftsudgifter ved refusion.
Aconto varmebidrag
Aconto vandbidrag
Aconto elbidrag
Aconto kølingsbidrag
Der for er alle andre driftsudgifter, f.eks. skatter, vedligeholdelse, administration en del af huslejen.
Men en udlejer fra Fyn forsøgte alligevel at slå hul i dette klare princip, da han udlejede en række dobbelthuse. De var opført i 2011 og omfattet af to undtagelsesregler om huslejefastsættelse, § 15 a i boligreguleringsloven og § 53, stk 3 i boligreguleringsloven.
Disse paragraffer siger, at lejemål i ejendomme, der er opført efter 1. januar 1992 er undtaget fra reglerne om omkostningsbestemt husleje i boligreguleringsloven og reglerne om det lejedes værdi i lejeloven. I stedet har udlejeren af sådanne ejendomme ret til at leje ud til den højeste leje, han kan få. Det kaldes princippet om markedsleje.
I lejelovens § 53, stk 3 står:
”Uanset stk. 1 og stk. 2 kan §§ 47-52 fraviges i lejeaftaler om ejendomme, der er taget i brug efter den 31. december 1991”
Udlejeren mente nu, at da §§ 47-52 kunne fraviges, så var han også i sin gode ret til at indsætte en bestemmelse i lejekontrakterne om, at lejer skulle betale for renovation ved siden af huslejen.
Gennem tre instanser
En lejer gik til huslejenævnet, som gav ham medhold i, at bestemmelsen om betaling for renovation var ugyldig. Udlejeren ankede til boligretten, som stadfæstede huslejenævnets afgørelse. Så gik han videre til Østre Landsret, hvor han også tabte. Landsretten skrev:
– ”Det fremgår af lejekontrakten, at skatter og afgifter indgår i lejen, samt at lejen reguleres med eventuelle stigninger i skatter og afgifter. På denne baggrund finder landsretten, at udlejer ikke har hjemmel til i tillæg til lejebetalingen at opkræve særskilt betaling for renovation, som må antages at udgøre en afgift, jf lejelovens § 51, stk. 1”
Til sidst fik udlejer særlig bevilling til at anke til Højesteret.
Højesteret gennemgik den lovændring fra 1991, der åbnede op for markedslejeprincippet, og herunder de forarbejder der blev gjort Folketinget. Konklusionen lød:
– ”Højesteret finder på denne baggrund, at bestemmelserne om fravigelighed må forstås sådan, at der kan aftales en husleje, som overstiger det lejedes værdi, herunder eventuelt med andre reguleringsmekanismer end dem, der fremgår af loven, men at bestemmelserne ikke angår, hvilke driftsudgifter, der skal indgå i huslejen, og hvilke der kan kræves særskilt refunderet som tillæg til huslejen. Dette stemmer også med det formål om gennemskuelighed for lejeren, som er omtalt i forarbejderne.
– På den anførte baggrund tiltræder Højesteret, at der ikke er hjemmel til at aftale, at der skal ske særskilt betaling for renovation som et tillæg til huslejen. ”

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Nye kriterier for fastsættelse af godtgørelsesniveauet i diskriminationslovene
3 dage siden 14/12/2017
4 dage siden 13/12/2017
I en ny dom afsagt af Højesteret den 1. oktober 2014[1] fik en række opsagte SAS-piloter tilkendt godtgørelser på baggrund af forskelsbehandlingsloven. Godtgørelserne blev som følge af en række formildende omstændigheder fastsat til 4 måneders løn, og åbner derfor op for muligheden for lavere godtgørelsesniveauer end hidtil set i retspraksis.
SAS opsagde i en større fyringsrunde i ultimo september 2008 54 piloter. 12 af piloterne var fra Danmark, heriblandt de 6 sagsøgere i sagen. Alle sagsøgerne var på opsigelsestidspunktet mellem 60 og 63 år, og havde arbejdet som piloter hos SAS i mellem 18 og 36 år.
Udvælgelsen af piloterne skete på baggrund af en kollektiv aftale mellem SAS og Dansk Pilotforening, der var blevet forhandlet forinden. Ifølge denne aftale kunne SAS afskedige de piloter, der ved afskedigelsen havde ret til pension, og dermed (ifølge SAS) var sikret forsørgelse (modsat yngre piloter).
Sagsøger klagede til Ligebehandlingsnævnet, der den 26. juni 2009 traf afgørelse i sagerne. Nævnet fandt, at SAS ved opsigelserne havde handlet i strid med forskelsbehandlingsloven på grund af alder, og tilkendte på den baggrund klagerne en godtgørelse svarende til 9 måneders løn på baggrund af godtgørelsesniveauet fastsat i ligebehandlingslovens § 7. SAS fulgte ikke Ligebehandlingsnævnets kendelse, hvorfor Ligebehandlingsnævnet anlagde sag ved Byretten, der nåede samme resultat med samme begrundelse.
Ved Østre Landsret var det - på baggrund af den nyligt afsagte Ole Andersen-dom[2] - ubestridt, at afskedigelserne var udtryk for direkte forskelsbehandling på grund af alder. Spørgsmålet var derfor alene om der skulle betales i godtgørelse, og i så fald, hvor meget. Østre Landsret tog udgangspunkt i dommen U2011.417H, ifølge hvilken der ved vurderingen om godtgørelse navnlig skal tages hensyn til baggrunden for overtrædelsen, og til den krænkelse, der måtte være påført de pågældende. Landsretten fandt på baggrund af en række formildende omstændigheder, at godtgørelsen burde nedsættes til 300.000 kr. svarende til ca. 4 måneders løn, hvilket var en betydelig nedsættelse i forhold til de to tidligere instanser.
I Højesteret hævede piloterne (undtaget en) deres påstand til 12 måneders løn fra de oprindeligt 9 måneder med henvisning til dommen U2013.2575H.
Højesteret henviste da også til dommen U2013.2575H ifølge hvilken, der bør tages udgangspunkt i de retningslinjer, der har udviklet sig i praksis ved afskedigelse i strid med ligebehandlingslovens § 9, og ifølge hvilken opsagte lønmodtagere med 18-36 års anciennitet som klart udgangspunkt vil være berettiget til en godtgørelse svarende til 12 måneders løn. I dommen blev der - henset til ancienniteten - tilkendt en godtgørelse svarende til 6 måneders løn, ligesom tilfældet var i bl.a. U2002.2435/3H og U2004.2701H, hvor medarbejderne havde ca. 3 måneders anciennitet.
Spørgsmålet var dog ifølge Højesteret om der i det konkrete tilfælde var belæg for en fravigelse af udgangspunktet om godtgørelse svarende til 6 måneders løn i enten op-eller nedadgående retning.
I den pågældende sag ville retningslinjerne fastsat i U2013.2575H ifølge Højesteret som udgangspunkt medføre en højere godtgørelse end de nævnte 6 måneders løn på grund af piloternes høje anciennitet. Højesteret fandt dog, ligesom Landsretten - og også med henvisning til U2011.417H - at der i denne sag var grundlag for at fravige udgangspunktet i nedadgående retning.
Ved vurderingen fandt Højesteret således det skulle indgå som formildende omstændigheder, at det var nødvendigt at foretage afskedigelser som følge af arbejdsmangel, ligesom udvælgelseskriteriet for afskedigelserne blev fastlagt ved en forhandling mellem SAS og pilotforeningerne, og som resultat heraf fastsat i en kollektiv overenskomst. Endvidere blev der lagt vægt på, at piloternes pensionsalder i 2005 var blevet ændret fra 60 til 65 år, hvorfor piloterne næsten hele deres arbejdsliv havde været indstillet på, at de skulle fratræde, når de fyldte 60 år. Der blev således ifølge Højesteret ved udvælgelsen tillige taget nogle sociale hensyn, idet man ønskede at skåne de yngre piloter, der ikke havde en (stor) pensionsopsparing sammenlignet med de ældre.
På denne baggrund fastsatte Højesteret godtgørelsesniveauet til 4 måneders løn.
Der tages, ved vurderingen af niveauet for godtgørelse efter ligebehandlings- og forskelsbehandlingsloven, fortsat udgangspunkt i ligebehandlingslovens § 7, efter hvilken udgangspunktet er godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
Dette udgangspunkt kan dog fraviges i både op – og nedadgående retning. Dommen angiver en række formildende omstændigheder, der kan påvirke godtgørelsesniveauet i nedadgående retning. De oplistede kriterier er ikke udtømmende, men giver dog en indikation af, hvad der lægges vægt på, når Højesteret vurderer, i hvilke situationer udgangspunktet kan fraviges.
Derudover illustrerer dommen, at anciennitet ikke er den altafgørende faktor ved fastsættelsen af godtgørelsesniveauet.
[1] Sag 322/2012 (1. afdeling)
[2] Sag C-499/08 afsagt ved EU-Domstolen den 12. oktober 2010 vedrørende forskelsbehandling pga- alder i henhold til funktionærlovens § 2a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Alle dommeKontrakterSelskabsretRetssagerKonkurrenceret / immaterialretAftalerKonkurrence / immaterielretErstatningKonrakterSelskabsrsetKonkurs- og insolvensretKontrakter - AftalerVaremærkeretAnsættelsesretKontrakter og AftalerKonkurrence / immaterialretKonkurrenceret/immaterialretAdvokaterAnsættelsessretkontrakterretssagerkonkurs- og insolvensretejeraftaleFast ejendomBestyrelsesarbejdeKonkrurrenceret / immaterialretansættelsesretleasingkontrakterkonkurrenceret / immaterialretselskabsretvoldgiftFinansieringKonkurrenceret / immaterielrettadvokatervirksomhedsoverdragelseinnovative vækstvirksomhederkategori: dommekategori: kontaktKonkurrenceret / immaterielretRetssagTransportretVirksomhedsoverdragelsekonkurrenceret / immaterialeretRetssagereImmaterialretKonkurrenceretPatentForsikringForsikringsretImmaterialeretMarkedsføringPantMarkedsføringslovenTransport og kommunikationUdbudEU-udbudErhvervsretUdbudsretTroels Wenzel ØstergaardKonkurenceret / immaterialretKonkurrenceret / ImmaterialretAnssættelsesretOphavsretArbejdsretAnsættelesregGældRetsplejeFunktinærforholdKonkursPatentretErhvervslejekontrakterDommeKlagenævnet for Udbud, kendelse af 20. juni 2012: Tecan Nordic AB mod Statens Serum InstitutDom afsagt 20. juni 2012 ved Klagenævnet for Udbud
Statens Serum Instituts beslutning af 6. oktober 2011 om at
indgå kontrakt med Hamilton Robotics ApS annulleres.
Patent - protein - T-0009-07Dom afsagt 15. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
Et europæisk patent på anvendelse af proteinet HNL/NGAL
som diagnostisk markør for humane sygdomme var delvist ugyldigt som
følge af manglende opfindelseshøjde. Et diagnostisk kitsæt, som
anvendte proteinet til at diagnosticere akut nyreskade, krænkede
ikke patentet i den udstrækning, som det blev
Immaterialret - V-0120-10Dom afsagt 12. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
Det var ikke dokumenteret, at en spinningcykel produceret
af Body Bike i sig selv nød ophavsretlig beskyttelse eller
beskyttelse som varemærke, og Dansk Supermarkeds anvendelse af et
billede af cyklen i en reklame for spinning og motionstøj fandtes
ikke at krænke Body Bikes rettigheder.
Noma - Varemærkekrænkelser - V-0054-11Dom afsagt 15. juni 2012 ved Sø- og Handelsretten
Mikkelsen Media ApS havde produceret internetannoncering
for Homeenter ABs chokoladeklub, hvor der skete brug af
henvisninger til Restaurant Noma. Brugen var en krænkelse af Nomas
rettigheder efter markedsføringsloven og varemærkeloven.
Aftaler - H-0011-11Dom afsagt 25. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Salgsagent i en flyhandel var for tiden ikke berettiget
til at modtage yderligere betaling, da det endnu ikke var afklaret
mellem køber og sælger, om sælger var berettiget til at beholde et
depositum, der var betalt af køber
Tilbagekøb af aktier - F-0001-09Dom afsagt 15. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Beregning af købesum for aktier i forbindelse med
afståelse på grund af bortvisning fra ansættelse som adm. direktør
i den pågældende koncern.
Salg af anparter - H-0063-10Dom afsagt 16. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
I forbindelse med salg af anparter i et selskab var
aftalt, at sælgeren skulle have udbetalt løn, idet sælgeren dog i
stedet kunne vælge at fremsende faktura. Det lagdes til grund, at
der ikke var nogen realitet i udtrykket "løn" og anvendelsen af
ansættelsesretlig terminologi som "ansat" og "fritstillet", idet
der ikke var vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, men
vederlag for anparterne. Idet anpartshavere i et anpartsselskab
eller aktionærer i et aktieselskab heller ikke i øvrigt kan anses
for at have noget "tjeneste- eller samarbejdsforhold" til deres
selskaber, fandt reglen i markedsføringslovens § 19 om
erhvervshemmeligheder ikke anvendelse.
God markedsføringsskik - V-0105-10Dom afsagt 3. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
Spørgsmål om, hvorvidt en ansat ejendomsmægler havde
handlet illoyalt overfor sin arbejdsgiver forud for og i
forbindelse med den pågældendes opsgielse af sin stilling og
opstart af egen ejendomsmæglervirksomhed, herunder om der var sket
uberettiget brug af arbejdsgiverens varemærke.
Montana Møbler A/S - Tivoli A/S - varemærkeret V- 0124-10Dom afsagt 8. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Montanas benyttelse af kendetegnet TIVOLI, alene og som
sammensat mærke, for nogle stole, designet af Verner Panton, var en
krænkelse af Tivolis eneret til varemærket TIVOLI.
Konkursloven - P-0036-09Dom afsagt 27. april 2012 ved Sø- og Handelsretten
Varemærkeret - V-0051-11Dom afsagt 3. maj 2012 ved Sø- og Handelsretten
Samtidig køb og import af 5 varemærkeforfalskede
armbåndsure mrk. HUBLOT fra kinesisk internetbutik skabte en stærk
formodning for, at indførslen var sket med henblik på
erhvervsmæssig brug, og denne formodning fandtes ikke afsvækket af
de sagsøgtes forklaringer for retten. Vederlag fastsat til 500 kr.
pr. ur og erstatning for udgifter til destruktion mv. ligeledes 500
kr. pr. ur. SKATs suspension af frigivelsen af urene blev
stadfæstet. De sagsøgte blev pålagt at afstå urene til statskassen
til destruktion og fik forbud mod at importere, sælge eller
markedsføre produkter, som bærer et eller flere af HUBLOTs
registrerede varemærker.
Konkurs - P-0033-11Dom afsagt 16. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgeren påstod sit krav tillagt status som sekundært
massekrav. Da kravet fandtes stiftet før, fallenten var trådt i
betalingsstandsning, var kravet et simpelt krav.
Ansættelses- og arbejdsret - V-0002-11Dom afsagt 6. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
Funktionær kunne ikke foretage "delvis" opsigelse af sin
stilling. Ikke grundlag for godtgørelse efter funktionærlovens §
2b. Bortvisning uberettiget.
Ophavsret - Montana / ABC reoler - V-0028-05Dom afsagt 6. marts 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgte frifundet i sag om, hvorvidt sagsøgte ved at fremstille
og markedsføre reolsystemet ABC Quadrant har krænket Peter Lassens
og Montana Møbler A/S' (herefter Montana) rettigheder i henhold til
ophavsretsloven og markedsføringsloven til MONTANA reolen, og om
ABC-Reoler som følge heraf skal betale erstatning, og vederlag til
Montana og Peter Lassen samt godtgørelse til Peter Lassen.
Ophavsret - armatur - Vola - Damixa - V-0130-10Dom afsagt 28. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Armaturet Osier fra Damixa A/S og armaturet blanco Finess
fra Andersen & Nielsen A/S var ikke en krænkelse af Vola A/S´s
ophavsret til armaturet VOLA KV1.
Konkursret - P-0089-10Dom afsagt 27. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgers separatiststilling i forhold til et aktiedepot
og en bankkonto, oprettet i den senere konkursramte skyldner navn.
Sammenblanding af økonomi.
Højesteret - 78/2011 - Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige oplysningerDom afsagt 21. februar 2012 ved Højesteret
Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige
DR sendte den 21. maj 2006 i Magasinet Søndag en kritisk
udsendelse om forholdene på omsorgscentret Fælledgården. I
udsendelsen blev vist optagelser af blandt andet 4 beboere i meget
intime situationer. Optagelserne var foretaget med skjult kamera af
T2 under hendes 2 måneders ansættelse som vikarmedhjælper på
Fælledgården samtidig med, at hun var ansat som
journalistpraktikant hos et filmproduktionsselskab. T1 var
medindehaver af det pågældende produktionsselskab. Optagelserne
blev videregivet til DR med henblik på udsendelsen den 21. maj
Højesteret bemærkede, at T2 som ansat på Fælledgården var
underlagt tavshedspligt med hensyn til fortrolige oplysninger, hun
fik kendskab til i forbindelse med sit arbejde, herunder om
beboernes helbredsforhold. T2 handlede efter forudgående aftale med
og tilskyndelse fra T1, som derfor kunne straffes for medvirken til
overtrædelse af straffelovens § 152 om tavshedspligt begået af T2.
T1 og T2 havde videregivet filmoptagelser i ikke-sløret form til
produktionsselskabet og DR, hvoraf dele i sløret form blev vist i
tv. Filmoptagelserne havde indeholdt fortrolige oplysninger,
herunder om de pågældende beboeres helbredsforhold.
Efter en afvejning af hensynene til de pågældende beboere på
Fælledgården over for hensynet til pressens ytringsfrihed kom
Højesteret frem til, at videregivelsen af de fortrolige oplysninger
ikke var berettiget efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e,
nr. 2, som bestemmelsen må fortolkes i lyset af artikel 10 i Den
Straffen blev fastsat til 10 dagbøder på hver 500 kr. til hver
af de tiltalte.
Højesteret - 40/2010 - Godtgørelse til afskediget gravid kvindeDom afsagt 21. februar 2012 ved Højesteret
Den kvindelige medarbejder, K, blev den 1. marts 2008 ansat hos
Plejeringen som social- og sundhedshjælper med 3 måneders prøvetid.
I begyndelsen af april blev hun afskediget under henvisning til, at
hun havde haft for meget sygefravær. Det kunne lægges til grund, at
der var tale om graviditetsrelateret sygdom, men der var uenighed
mellem parterne om, hvorvidt Plejeringen var klar over dette på
opsigelsestidspunktet.
K påstod sig tilkendt godtgørelse svarende til 6 måneders løn
under henvisning til, at afskedigelsen var sket i strid med
ligebehandlingslovens § 9.
Højesteret slog fast, at beskyttelsen mod afskedigelse som følge
af graviditetsrelateret fravær efter bestemmelsens formål også
omfatter den situation, hvor arbejdsgiveren på
afskedigelsestidspunktet hverken var eller burde være bekendt med
graviditeten. En pligt for arbejdsgiveren til at betale godtgørelse
må dog i denne situation være betinget af, at arbejdsgiveren ikke
omgør sin beslutning om afskedigelse efter at være blevet bekendt
med graviditeten. Da Plejeringen ikke havde omgjort beslutningen om
afskedigelse efter at være blevet bekendt med K's graviditet, var
hun berettiget til godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
Højesteret - 104/2010 - Ikke hjemmel til at afvise aktieoverdragelseDom afsagt 22. februar 2012 ved Højesteret
Ikke hjemmel til at afvise
Arbejdernes Landsbank ønskede at overdrage sine aktier i A/S
Roskilde og Omegns Fællesbageri til selskabet Basen Invest A/S.
Fællesbageriet nægtede at godkende overdragelsen, idet man henviste
til, at der jf. selskabets vedtægter ikke blot skulle ske en
notering af overdragelsen, men at selskabets bestyrelse tillige
skulle godkende aktieoverdragelsen. Bestyrelsen nægtede at godkende
overdragelsen, da man ikke anså Basen Invest A/S for at være en
kooperativ virksomhed, hvilket var et krav i henhold til
Fællesbageriets vedtægter.
Arbejdernes Landsbank anlagde herefter sag ved domstolene med
krav om, at Fællesbageriets skulle foretage notering i
aktieprotokollen af overdragelsen. Fællesbageriets påstod
Under sagen gjorde Fællesbageriet bl.a. gældende, at
bestemmelsen om notering tillige indeholdt en
omsættelighedsbegrænsning, idet bestyrelsen også skulle godkende
aktieoverdragelsen. En sådan godkendelse er ikke afhængig af en
specifik henvisning til en vedtægtsbestemmelse, idet bestemmelsen
giver bestyrelsen mulighed for at skønne over om en overdragelse er
i Fællesbageriets interesse. Arbejdernes Landsbank gjorde bl.a.
gældende, at vedtægtsbestemmelsen alene indeholdt hjemmel til at
notere aktieoverdragelsen i de tilfælde, hvor erhververen i øvrigt
opfyldte vedtægternes krav, om at denne skulle være en kooperativ
virksomhed, og at dette var tilfældet for Basen Invest A/S. Dette
fulgte endvidere af, at Fællesbageriet i 1985 netop havde ophævet
to ordrette bestemmelser om henholdsvis samtykke og udelukkelse af
For Højesteret var der mellem parterne enighed om, at Basen
Invest A/S opfyldte vedtægternes krav om at være en kooperativ
virksomhed. Højesteret udtalte, at vedtægtens bestemmelse efter sin
ordlyd angår notering af overdragelse i selskabets aktieprotokol,
og at reglen var indsat i 1940 sammen med de to bestemmelser om
samtykke og udelukkelse af aktionærer. Der forelå ikke nærmere
oplysninger om baggrunden eller formålet med vedtægtsændringen i
1985. På denne baggrund og efter vedtægternes indhold i øvrigt var
der ikke grundlag for at forstå bestemmelsen, som en bestemmelse,
hvorefter bestyrelsen har en almindelig kompetence til at afvise en
aktieoverdragelse, f.eks. fordi bestyrelsen finder, at den ikke
stemmer overens med selskabets interesser, men bestemmelsen giver
bestyrelsen adgang til at påse, at erhververen opfylder
vedtægternes krav til selskabsdeltagelse. Hverken oplysninger om
selskabets praksis eller kooperative grundprincipper, kunne føre
til et andet resultat
Immaterialret - V-0104-10Dom afsagt 21. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Vederlag og erstatning for brug af kendetegnet HARDSTYLERS
i forbindelse med arrangering af rejser.
Immaterialret - V-0034-10Dom afsagt 14. februar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Markedsføring og salg af et opvaskesæt og en sæbedispenser
udgjorde ikke en krænkelse i henhold til markedsføringslovens,
designforordningen eller designlovens. Europæisk registrering af
opvaskesættet kendt ugyldig
Patent - T-0017-09Dom afsagt 24. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Hverken anvendelse af pyrethroidforbindelser til
patologist behandling af fisk for skadedyrsangreb i form af
fiskelus i umodne stadier eller forebyggende behandling mod
fiskelus i modne stadier var patenterbar.
Erstatning uden for kontraktforhold - H-0075-09Dom afsagt 20. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgte ansås for erstatningsansvarlig for tab lidt af de
sagsøgte som følge af fejl og mangler ved prospekt for et 10
mands-kommanditselskab udformet af sagsøger. Sagsøger ansås
forpligtet til at erstatte sagsøgernes indskudte anpartspaital
såvel som at friholde sagsøgerne for eventuelle
resthæftelser.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 8.12.2009: Ricoh Danmark A/S mod Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S og Kommunernes Indkøbs Service A/SDom afsagt 8. december 2009 ved Klagenævnet for Udbud
Ved udbudsbekendtgørelse nr. 2009/S 38-055690 af 23. februar 2009
udbød Statens og Kommunernes Indkøbs Service A/S som
offentligt udbud efter direktiv 2004/18/EF om samordning af
fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige
vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter
og offentlige bygge- og anlægskontrakter (Udbudsdirektivet) en
rammeaftale omfattende levering af printere, kopimaskiner og
multifunktionsmaskiner med tilhørende services.
Rammeaftalen var opdelt i 6 delaftaler, herunder delaftale 1
vedrørende miljøvenlige printere og
multifunktionsmaskiner. Denne sag vedrører delaftale 1. Det
fremgik af udbudsbetingelserne, at Statens og Kommunernes Indkøbs
Service A/S ville vælge 4 - 8 leverandører inden for
delaftalen.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 19. maj 2009: Anker Hansen & Co. A/S mod Rudersdals KommuneDom afsagt 19. januar 2009 ved Klagenævnet for Udbud
Den anvendte pointmodel var uegnet til at blive anvendt ved
vurderingen af tilbuddene i relation til underkriteriet
"tilbudspris".
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 21. april 2009; Hoffmann A/S mod A/B Hørsholm KarleboDom afsagt 21. april 2009 ved Klagenævnet for Udbud
En pointmodel kunne under ekstreme forudsætninger føre til
uhensigtsmæssige resultater, men havde ikke gjort det i det
konkrete tilfælde, hvorfor den ikke var egnet til at identificere
det økonomisk mest fordelagtige tilbud.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 10. juli 2008: European Land Solutions A/S mod KystdirektoratetDom afsagt 10. juli 2008 ved Udtalt at principperne om ligebehandling og gennemsigtighed var
overtrådt ved anvendelse af en pointmodel, der bevirkede, at
forskelle i tilbudspriser havde vilkårlige konsekvenser.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 19. juli 2007: ISS Facility Services A/S mod KystdirektoratetDom afsagt 19. juli 2007 ved Klagenævnet for Udbud
Ikke taget stilling til principielt spørgsmål om, hvorvidt en
evalueringsmodel, som kunne føre til forkerte resultater, generelt
var i strid med udbudsreglerne.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 6. september 2006: Sahva A/S mod Københavns KommuneDom afsagt 6. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Særligt om rammeaftaler (art. 32) Udtalt at udbyderen skal
sammenligne tilbudspriserne for hver enkelt af de udbudte ydelser
på grundlag af en saglig forhåndsvurdering af den forventede mængde
anskaffelse af hver ydelse, og at udbyderen herefter skal foretage
en egentlig beregning af, hvilket tilbud, der har den lavest
samlede tilbudspris. Udbyders vurdering af et underkriterium om
pris skal således ske ved en eksakt beregning i det omfang, det er
muligt, og må ikke ske ved et rent skøn.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 5. september 2006: Kirudan A/S mod Kolding Kommune m.fl.Dom afsagt 5. januar 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Klager klagede over, at udbyder havde
overtrådt gennemsigtighedsprincippet ved at undlade i
udbudsbetingelserne at angive, hvorledes alternative tilbud ville
blive sammenlignet med ordinære tilbud. Ikke taget til følge, da
klagenævnet fandt, at dette var angivet i udbudsbetingelserne. Det
skal med andre ord fremgå.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 13. marts 2006: Kirudan A/S mod Kolding Kommune m.fl.Dom afsagt 13. marts 2006 ved Klagenævnet for Udbud
Om bevisbyrde: udtalt at udbyder ikke havde godtgjort, at
tilbudsvurderingen var saglig
Erstatning - H-0070-01Dom afsagt 16. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Sagsøgte, der blev anset for at være kontraherende fragtfører,
ansås at have udvist grov uagtsomhed ved gennemførelsen af en
transport til Rusland, der fandtes at være omfattet af CMR-loven.
Sagsøgte blev pålagt at betale erstatning for erstatningstransport
og følgeskader
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 2. marts 2005: Pumpex A/S mod Hedensted KommuneDom afsagt 2. marts 2005 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at udbyderen havde vurderet
tilbud på en måde, der var uigennemskuelig for tilbudsgiverne, at
den anvendte beregningsmodel førte til, at selv meget store
forskelle i tilbudspriserne blev opvejet af ret små forskelle med
hensyn til øvrige underkriterier, og at tilbudsgiverne ikke med
rimelighed kunne forudse, at tilbuddene ville blive vurderet efter
en beregningsmodel med disse egenskaber.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 30.november 2004: Finn F. Hansen mod Boligselskabet VendersboDom afsagt 30. november 2004 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at der manglede gennemsigtighed
om, hvilke objektive grundlag, der ville blive anvendt ved
tildelingen efter laveste pris, og at indklagede intet havde
fastsat herom i udbudsbetingelserne, men blot efterfølgende
ved evaluering af tilbuddene havde truffet beslutning om at
tillægge 5% til den samlede tilbudssum i tilbuddene fra
tilbudsgivere, som enkeltvis var lavestbydende vedrørende
fagentrepriser.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 13. maj 2004: Bravida Danmark A/S mod Rødovre almennyttige BoligselskabDom afsagt 13. maj 2004 ved Klagenævnet for Udbud
Inddragelse af fx driftsøkonomiske forhold i vurdering af pris.
Udtalt at et kriterium som tidlig færdiggørelse kan tages i
betragtning, hvis det økonomisk mest fordelagtige tilbud er valgt
som tildelingskriterium forudsat at det pågældende
kriterium indgår som underkriterium hertil.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 27. februar 2002: Vindtek Ventilation mod Holstebro KomuneDom afsagt 27. februar 2002 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at underkriteriet delpriser var ulovligt, idet
tilbuddenes angivelse af delpriser alene var en beskrivelse af,
hvorledes den samlede tilbudssum fremkom
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 14. september 1998: Det danske Handelskammer mod Danmarks StatistikDom afsagt 14. september 1998 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at et tildelingskriterium er lovligt, hvis det har til
formål og er egnet til at identificere det økonomisk mest
fordelagtige tilbud, og at vurderingen heraf skal ske ved at
sammenholde tildelingskriteriet med udbudsbetingelserne, og at
tildelingskriteriet i tilfælde, hvor der er adgang til at afgive
alternative tilbud skal være egnet til at identificere det
økonomisk mest fordelagtige tilbud blandt de tilbud, der opfylder
samtlige udbudsbetingelser og de tilbud, der alene opfylder
minimumsbetingelserne.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 14. december 2000: Renoflex A/S mod I/S VestforbrændingDom afsagt 14. december 2000 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at klagenævnet ikke havde tilstrækkeligt grundlag for at
fastslå, at den valgte tilbudsgiver ikke havde afgivet det
økonomisk mest fordelagtige tilbud, men fastslog, at den anvendte
evalueringsmodel indebar uigennemsigtighed i bedømmelsen og indebar
risiko for forskelsbehandling af de bydende.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 27.6.2000: Deponering af Problemaffald ApS mod I/S Vestforbrændingen, I/S Amagerforbrændingen og Nordvestsjællands Renovationsselskab I/S)Dom afsagt 27. juni 2000 ved Klagenævnet for Udbud
Udtalt at evalueringsmodel ikke forekommer realistisk, allerede
fordi den under visse forudsætninger kan føre til absurde
resultater. Klagenævnet ej taget yderligere stiling, idet der
annulleres af andre årsager.
Klagenævnet for Udbud, kendelse af 23.1.1996: Praktiserende Arkitekters Råd mod Glostrup KommuneDom afsagt ved Klagenævnet for Udbud
Kendelse af 23. januar 1996 ( Praktiserende Arkitekters Råd mod
Danske Bank - Kaution og garanti - H-0034-10Dom afsagt 10. januar 2012 ved Sø- og Handelsretten
Principalen var forpligtet til at skadesløsholde det
instruerende pengeinstitut, som i forhold til garanten havde været
forpligtet til at honorere sin kontragaranti, der ligesom
hovedgarantien var en ubetinget anfordringsgaranti.
Figurmærket PUCH - V-0018-09Dom afsagt 9. januar 2009 ved Sø- og Handelsretten
Figurmærket PUCH, som siden 1940 havde været registreret
for motorcykler, cykler og visse dele og tilbehør hertil, havde i
Danmark aldrig været brugt for cykler og, siden produktionen i
Østrig af køretøjer på to hjul var ophørt i 1987 og restlageret
solgt, heller ikke for knallerter. Små forhandleres videresalg til
brug for reparationer fra gamle lagre af reservedele med
figurmærket påført kunne ikke anses som en normal
markedsføringsmæssig aktivitet fra mærkeindehaverens side og
udgjorde således ikke reel brug af mærket. Brugen af varemærket
havde derfor været ophørt uden afbrydelser i 5 år forud for
begæringen om udslettelse, og figurmærket blev ophævet. At ganske
mange danskere stadig forbinder kendetegnet PUCH med knallerter,
kunne under de foreliggende omstændigheder ikke medføre, at
kendetegnet PUCH ansås som et vitterligt kendt udenlandsk
varemærke, som var til hinder for en dansk supermarkedskædes
registrering og brug af ordmærket PUCH for cykler mv.
Engrosdistribution af betalings-kanaler - U-0004-10Dom afsagt 20. januar 2020 ved Sø- og Handelsretten
Vilkår om placering og om såkaldt minimumspenetration i
distributionsaftaler, som udbyder af betalingskanaler via kabelnet
indgik med antenneforeninger mv., og som i realiteten pålagde disse
at placere kanaludbyderens egne kanaler i den såkaldte
mellem-pakke, fandtes at have til formål at hindre, begrænse eller
fordreje konkurrencen på markedet for engrosdistribution af
betalings-kanaler via kabelnet., jf. TEUF artikel 101 og
konkurrencelovens § 6. Konkurrencerådet frifandtes derfor for
kanaludbyderens på-stande om hel eller delvis ophævelse af Rådets
af Konkurrencenævnet stadfæstede påbud om at ophæve disse
Vildledende reklame - H-0009-10Dom afsagt 30. december 2011 ved Sø- og Handelsretten
En plastemballageproducents udsagn på sin hjemmeside og i
en brochure om de miljømæssige fordele ved plastemballage frem for
metalemballage udgjorde vildledende sammenlignende reklame i strid
med markedsføringsloven.
Markedsføring - H-0039-10Dom afsagt 30. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Ikke godtgjort, at sagsøgeren havde været eneforhandler af
sagsøgtes sodavandsprodukt i Spanien. Sagsøgtes adfærd i
forbindelse med ophævelse af samarbejdet samt henvendelse til
sagsøgerens sælger og kunder var ikke i strid med
Krænkelse af varemærke - V-0122-08Dom afsagt 29. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Ommærkning af parallelimporteret lægemiddel var ikke objektivt
nødvendig og indebar krænkelse af varemærkeindehaverens
Transport og kommunikation - S-0007-10Dom afsagt 29. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Afsenderen hæftede ikke for krav på demurrage opstået som følge
af modtagerens forsinkede tilbagelevering af containere.
Markedsføringsloven - erstatningsansvarsloven - V-0029-11Dom afsagt 22. november 2011 ved Sø- og Handelsretten
Sagen vedrører spørgsmålet, om de sagsøgte (herefter: Det
Faglige Hus) har overtrådt varemærkeloven og markedsføringsloven
ved i forbindelse med en kampagne for hvervning af medlemmer
at have indrykket annoncer i dagbladene 24 Timer og
Urban, som indeholdt sagsøger 1, Fagligt Fælles
Forbund (herefter: 3F)'s logo og navn. Sagen vedrører
tillige spørgsmålet, om anvendelsen af et manipuleret billede
af 3F's forbundsformand, Poul Erik Skov Christensen, i samme
annoncer udgør en retsstridig krænkelse
Godtgørelse efter ligebehandlingsloven - sag 349/2008Dom afsagt 11. november 2011 ved Højesteret
Sagen drejede sig om, hvorvidt As ret til ligebehandling var
blevet krænket i forbindelse med besættelsen af en stilling som
frisørassistent og stedfortræder i frisørforretningen Shape
Højesteret bemærkede, at eftersom A var ansat tidsbegrænset som
frisørassistent i et barselsvikariat og var fratrådt efter udløbet
af den tidsbegrænsede ansættelse, skulle forholdet ikke bedømmes
som en afskedigelse efter ligebehandlingslovens § 9 og § 16, stk.
4. Det forhold, at A ikke blev tilbudt fortsat ansættelse, skulle i
stedet bedømmes efter ligebehandlingslovens § 2 og § 16 a.
På baggrund af bevisførelsen fandt Højesteret, at det måtte
lægges til grund, at Lene Hansen havde gjort sig skyldig i en
krænkelse af ligebehandlingslovens § 2, og Lene Hansen skulle
derfor betale godtgørelse til A efter lovens § 14. (dissens)
Under henvisning til Højesterets dom i Ugeskrift for Retsvæsen
2008 s. 957, og idet der ikke
var grundlag for at fravige udgangspunktet givet i dommen,
fastsatte Højesteret godtgørelsens størrelse til 25.000 kr.
Danica Pension - modregning af omkostningsbidrag - Sag 361/2008Dom afsagt 11. november 2011 ved Højesteret
Forsikringsselskabet Danica Pension har fået medhold i, at et af
selskabet pålagt omkostningsbidrag kunne modregnes i bonus til
forsikringstagerne.
Forbrugerrådet havde som mandatar for fire forsikringstagere i
Danica Pension anlagt i alt tre sager mod forsikringsselskabet.
Sagerne angik, om og i givet fald i hvilket omfang Danica Pension
fra år 2000 havde været berettiget til at foretage modregning af
omkostningsbidrag i bonus til forsikringstagerne.
Vestre Landsret frifandt Danica Pension. Højesteret har nu
stadfæstet landsrettens dom.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Menneskerettighedskonventionens betydning for dawn raids (5.2015 side 259)
Menneskerettighedskonventionens betydning for dawn raids
(5.2015 side 259)
Af Peter Stig Jakobsen, advokat & Pernille Skovgaard Møller, advokat
For at sikre en effektiv håndhævelse af konkurrencereglerne i EU er Europa-Kommissionen (»Kommissionen«) og de nationale konkurrencemyndigheder tillagt vide beføjelser til at indhente oplysninger og gennemføre kontrolundersøgelser, de såkaldte “dawn raids”.
Kommissionen samt Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan uvarslet foretage kontrolundersøgelser, hvor konkurrencemyndigheden gennemser, kopierer og medtager al relevant materiale, som kan udgøre bevis for eller belyse, om der er sket en overtrædelse af konkurrencereglerne.
Hverken Kommissionens eller Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens kontrolundersøgelser er underlagt retsplejelovens regler om ransagning, og virksomheder er ikke tillagt rettigheder som sigtet i forbindelse med gennemførelsen.
I en række sager for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (»EMD«) er der blevet sat spørgsmålstegn ved, om Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders vide beføjelser er forenelige med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (»EMRK«). Det er særligt retten til forsvar i EMRK artikel 6 og retten til boligens ukrænkelighed i EMRK artikel 8, der sætter begrænsninger for konkurrencemyndighedernes beføjelser i forbindelse med kontrolundersøgelser.
Med udgangspunkt i dansk ret gennemgås i det følgende Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beføjelser i forbindelse med gennemførelse af kontrolundersøgelser efter konkurrencelovens § 18, og hvilke begrænsninger der gælder i henhold til EMRK artikel 6 og 8. Herunder analyseres retspraksis fra EMD, EU’s retsinstanser og de danske domstole.
EMRK har siden 1992 været inkorporeret i dansk ret. Ved at tiltræde EMRK har den danske stat forpligtet sig til at respektere og sikre de grundlæggende menneskerettigheder over for enhver person inden for sin jurisdiktion.
EMRK kan påberåbes over for de danske domstole og forvaltningsmyndigheder, der har en forpligtelse til at anvende EMRK på linje med anden dansk lovgivning. Endvidere følger det af EMRK artikel 32-35, at enhver kan klage til EMD, hvis det findes, at en medlemsstat har krænket de rettigheder, der er beskyttet ved konventionen.
Det er således muligt at klage til EMD over kontrolundersøgelser gennemført af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen.
EMRK er ikke bindende for EU’s retsinstanser,[1] idet EU ikke har tiltrådt EMRK. Det følger dog af EU-traktatens artikel 6, stk. 1, at de i Chartret om grundlæggende rettigheder[2] fastlagte principper udgør en del af fællesskabsgrundlaget. Chartret indeholder bestemmelser, som svarer til EMRK’s bestemmelser om boligens ukrænkelighed og retten til forsvar. Endvidere følger det af EU-traktatens artikel 6, stk. 3, at de grundlæggende rettigheder, der er garanteret ved EMRK, udgør generelle rettigheder i EU-retten. Borgerne er således sikret de samme grundlæggende rettigheder, uanset at EU ikke har tiltrådt EMRK, og EU-Domstolen har i sine afgørelser inddraget praksis fra EMD.[3]
EU’s manglende tiltrædelse af EMRK betyder, at borgerne ikke har mulighed for at klage til EMD over EU, hvis de føler, at deres rettigheder er krænket. Det er således ikke muligt at klage over en afgørelse fra EU-Domstolen vedrørende lovligheden af Kommissionens kontrolundersøgelsesbeslutning til EMD.
3. EU’s konkurrenceregler
Princippet om medlemsstaternes processuelle autonomi indebærer, at det alene tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler til sikring af beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, der tilkommer borgerne i henhold til EU-retten.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen og de danske domstole er derfor ikke bundet af EU-Domstolens udmøntning af borgernes grundlæggende rettigheder i forbindelse med gennemførelse af kontrolundersøgelser efter konkurrencelovens § 18. Styrelsen og domstolene er dog direkte bundet af de grundlæggende rettigheder garanteret ved EMRK.
Konkurrenceloven bygger i det væsentligste på EU’s konkurrenceregler. Praksis fra EU-Domstolen vil derfor udgøre et væsentligt fortolkningsbidrag ved vurderingen af, om borgernes grundlæggende rettigheder er blevet krænket.
Det er således kun, når Kommissionen gennemfører kontrolundersøgelser, at EU-retten regulerer, hvordan en kontrolundersøgelse skal gennemføres, og hvilke oplysninger Kommissionen må undersøge og kopiere.
4. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens kontrolundersøgelser
4.1. Hjemmel
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er i konkurrencelovens §§ 17 og 18 tillagt beføjelser til at indhente oplysninger og gennemføre kontrolundersøgelser.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i henhold til konkurrencelovens § 17 indhente oplysninger fra virksomheder, sammenslutninger og offentlige myndigheder med henblik på at vurdere, om et forhold er omfattet af konkurrenceloven. Styrelsen kan endvidere indhente oplysninger til brug for en bredere undersøgelse af konkurrenceforholdene på et givent marked.
Oplysningskravet omfatter alle oplysninger, der er nødvendige enten for Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens virksomhed eller til afgørelse af, om et forhold er omfattet af konkurrenceloven. Styrelsen er overladt et vidt skøn i forbindelse med vurderingen af, om oplysningen er nødvendig.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i henhold til konkurrencelovens § 18, stk. 1, også vælge at indhente oplysninger ved at foretage uanmeldte kontrolundersøgelser af en virksomheds eller en sammenslutnings lokaler og transportmidler. Ved undersøgelserne har styrelsen med ganske få undtagelser ret til at gøre sig bekendt med »enhver oplysning« og at tage en kopi heraf uanset informationsmedium.
4.2. Sammenspil med strafferetsplejen
Kontrolundersøgelser vil som udgangspunkt ikke være beskyttet af retsplejelovens regler om ransagning og kun i begrænset omfang af forvaltningslovens regler.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beføjelser vil dog være underlagt reglerne i retssikkerhedsloven,[4] idet styrelsens kontrolundersøgelser er et forvaltningsretligt tvangsindgreb.
Overtrædelser af konkurrenceloven kan føre til bøde og fængselsstraf, jf. konkurrencelovens kap. 8. Det følger derfor af retssikkerhedslovens § 9, stk. 1, at undersøgelser skal gennemføres efter reglerne i retsplejeloven om strafferetsplejen, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har »rimelig grund« til mistanke om, at der foreligger en overtrædelse af konkurrenceloven, der kan føre til straf. Hvis dette er tilfældet, skal styrelsen overlade undersøgelsen til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet (»SØIK«). Herefter vil sagen blive behandlet efter reglerne i retsplejeloven vedrørende tvangsindgreb.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal overlade gennemførelsen eller fortsættelsen af en undersøgelse til politiet, så snart styrelsen finder, at der er rimelig grund til mistanke.[5] Dette gælder, uanset om mistanken opstår før eller under selve gennemførelsen af undersøgelsen.
Det følger af forarbejderne til retssikkerhedsloven, »at mistanken skal være baseret på fornødne konkrete, objektive oplysninger i den pågældende sag«.[6] Det vil derfor altid bero på en konkret vurdering, om Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har »rimelig grund« til mistanke om, at en virksomhed har begået en strafbar overtrædelse af konkurrenceloven.[7]
Der foreligger ikke retspraksis på, hvornår Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen må anses for at have rimelig grund til mistanke. Forarbejderne opremser dog nogle eksempler, som i større eller mindre grad vil være holdepunkter for at antage, at styrelsen kunne have rimelig grund til mistanke.[8]
Er der tale om en generel undersøgelse af virksomheder inden for en bestemt branche, vil der selvsagt ikke foreligge rimelig grund til mistanke. Det samme vil være tilfældet, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ønsker at iværksætte en undersøgelse baseret på en mere erfaringsmæssig fornemmelse hos styrelsen om, at der kunne være noget galt.
En anmeldelse af et strafbart forhold vil som udgangspunkt heller ikke i sig selv være tilstrækkeligt til at skabe grundlag for, at der foreligger rimelig mistanke. Dette vil bl.a. kræve, at anmeldelsen indeholder tilstrækkeligt konkretiserede oplysninger om de pågældende forhold. Yderligere må det indgå i vurderingen, hvor troværdig anmeldelsen forekommer, og om der herudover i de oplysninger, som Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er i besiddelse af, er holdepunkter for, at der kan foreligge et strafbart forhold.
Det bemærkes i forarbejderne, at det er karakteristisk for konkurrenceområdet, at vurderingen af, om der er rimelig grund til mistanke, ofte vil bero på omfattende og komplekse overvejelser.[9] Det vil derfor ofte først efter gennemførelsen af en undersøgelse være muligt at få et overblik over samtlige oplysninger i sagen og derpå konstatere, om der er rimelig grund til mistanke. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er således tillagt et vidt skøn ved sin vurdering af, om – og i givet fald hvornår – der foreligger en rimelig grund til mistanke.
Retsplejelovens regler skal således finde anvendelse, hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vurderer, at der foreligger en rimelig grund til mistanke om, at en virksomhed har begået en strafbar overtrædelse af konkurrenceloven.
5. Lovhjemlet sikring mod vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb
Efter EMRK artikel 8 har enhver ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin korrespondance. Hovedformålet med bestemmelsen er at beskytte borgerne mod vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb fra offentlige myndigheder.
Det følger af fast praksis fra EMD, at begrebet »hjem« skal fortolkes bredt, således at også virksomheders forretningslokaler er omfattet af beskyttelsen i EMRK artikel 8.[10]
EMRK artikel 8 indebærer, at der i national ret skal opstilles passende og tilstrækkelige regler til beskyttelse af borgerne mod myndigheders vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb.
EMRK artikel 8 er endvidere nært forbundet med retten til en retfærdig rettergang i EMRK artikel 6, idet tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, herunder retten til forsvar, retten til kontradiktion og forbuddet mod selvinkriminering, ofte tillige vil indebære en overtrædelse af EMRK artikel 8.
Det følger af fast praksis fra EMD, at en acceptabel beskyttelsesgrad mod krænkende indgreb i henhold til EMRK artikel 8 kræver lovhjemmel og snævre grænser.[11]
5.1. EU’s konkurrenceregler
Forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, og praksis fra EU-Domstolen[12] fastslår, hvad der efter EU-retten må anses for at udgøre passende og tilstrækkelige regler til sikring af borgernes grundlæggende rettigheder efter EMRK artikel 8 og 6.
Det følger af forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, at de nationale domstole skal i) kontrollere ægtheden af Kommissionens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse og ii) sikre, at kontrolundersøgelsen ikke er vilkårlig eller uforholdsmæssig set i forhold til undersøgelsens formål. Endvidere kan de nationale domstole kræve detaljerede forklaringer fra Kommissionen vedrørende de forhold, som begrunder Kommissionens mistanke, grovheden og karakteren af den pågældende virksomheds overtrædelse.
Kommissionens beslutning skal i henhold til forordning 1/2003 artikel 20, stk. 4, angive kontrolundersøgelsens genstand og formål, tidspunkt for påbegyndelse, mulige sanktioner og adgangen til at indbringe beslutningen for EU-Domstolen.
Det følger endvidere af France Télécom-dommen,[13] at Kommissionens beslutning skal indeholde en beskrivelse af kendetegnene ved den mistænkte overtrædelse med angivelse af det formodede relevante marked og de formodede konkurrencebegrænsninger, samt de sektorer, der er omfattet af den formodede overtrædelse, forklaringer af den måde, hvorpå virksomheden formodes at være delagtig i overtrædelsen, og hvad der efterspores.[14]
Kravene til beslutningens begrundelse skal give de nationale domstole mulighed for at påse, at princippet om beskyttelse mod vilkårlige eller uforholdsmæssige indgreb og retten til forsvar er overholdt.
For så vidt angår kravet om, at kontrolundersøgelsen ikke må være vilkårlig, følger det af Roquette Frères-dommen,[15] at de nationale domstole skal forvisse sig om, »at der foreligger tilstrækkeligt tungtvejende indicer til at begrunde en mistanke om, at den pågældende virksomhed har overtrådt konkurrencereglerne«.[16]
Højesteret fulgte i Trioplast-kendelsen[17] af 28. marts 2003 retningslinjerne udstukket i forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, og i Roquette Frères-dommen.
Trioplast-kendelsen vedrørte Kommissionens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse af virksomheden Trioplast Nyborg A/S. Højesteret udtalte, at der i forbindelse med prøvelsen af Kommissionens beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse i det væsentligste kan kræves, at den nationale ret forvisser sig om, at der foreligger tilstrækkelige indicer til at begrunde en mistanke om, at den pågældende virksomhed har overtrådt konkurrencereglerne.
For så vidt angår kravet om, at kontrolundersøgelsen ikke må være uforholdsmæssig, følger det af Roquette Frères-dommen, at de nationale domstole skal sikre, at der er en begrundet frygt for, at der vil blive protesteret imod kontrolundersøgelsen, og at der vil blive gjort forsøg på at skjule og unddrage beviser, hvis virksomheden var blevet underrettet om den ønskede kontrolundersøgelse.[18] Derudover må undersøgelsen ikke være uforholdsmæssig i forhold til formålet med kontrolundersøgelsen.[19]
De nationale domstoles prøvelsesret omfatter derimod ikke Kommissionens vurdering af, om en kontrolundersøgelse er nødvendig, ligesom domstolen ikke vil kunne kræve at få forelagt oplysninger fra Kommissionens sagsakter. Det tilkommer alene EU-Domstolen at efterprøve lovligheden af Kommissionens beslutning.
Kravene opstillet i forordning 1/2003 artikel 20, stk. 8, til sikring af, at kontrolundersøgelsen ikke er vilkårlig og uforholdsmæssig i forhold til undersøgelsens formål, kravene til Kommissionens beslutning og muligheden for efterfølgende prøvelse af lovligheden af Kommissionens beslutning, skal således beskytte borgerne mod krænkende indgreb fra myndighederne.
5.2. Dansk ret
Til sikring af borgernes grundlæggende rettigheder efter EMRK artikel 8 og 6 stilles der efter konkurrencelovens § 18, stk. 3, krav om, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal indhente en retskendelse forud for gennemførelse af en kontrolundersøgelse. Forud for eller under retsmødet vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen fremlægge en begæring om retskendelse vedlagt styrelsens beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse.
Retskendelsen vil normalt udelukkende indeholde en henvisning til Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse og indeholde oplysninger om virksomheden omfattet af undersøgelsen, herunder bi- og kaldenavne, koncernforbundne selskaber samt adressen, hvor undersøgelsen skal gennemføres.
Konkurrenceloven opstiller ikke krav til indholdet af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning. Det følger dog af retsvirkningslovens § 3, at beslutningen er omfattet af forvaltningslovens § 24, hvilket betyder, at styrelsen har pligt til at begrunde sin beslutning.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning skal derfor i) indeholde en henvisning til de retsregler, i henhold til hvilke beslutningen er truffet, ii) angive de hovedhensyn, der har været bestemmende for, at det har været nødvendigt at gennemføre en kontrolundersøgelse, og iii) om fornødent indeholde en kort redegørelse for, hvilke faktiske forhold som er tillagt væsentlig betydning for beslutningen.
I praksis indeholder Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning en kort beskrivelse af, hvilket marked undersøgelsen er rettet mod, hvilken overtrædelse som Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har en formodning om, at virksomheden har begået, herunder en henvisning til om den formodede overtrædelse er omfattet af konkurrencelovens § 6, stk. 1, om konkurrencebegrænsende aftaler og/eller konkurrencelovens § 11, stk. 1, om misbrug af dominerende stilling. Der er således tale om en særdeles overordnet beskrivelse, som giver Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vide rammer for, hvad der er omfattet af undersøgelsen.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens begrundelsespligt er således ikke lige så vidtrækkende som Kommissionens. Der er findes dog ikke støtte i praksis for, at de få krav, der stilles til Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens begrundelse, skulle udgøre en tilsidesættelse af EMRK artikel 8. EMD har i Delta Pekárny-dommen[20] fastslået, at selv en manglende forudgående retskendelse kan opvejes af en effektiv efterfølgende domstolsprøvelse, hvor alle retlige og faktiske forhold behandles.
De danske domstole er ikke afskåret fra at efterprøve nogen del af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning, herunder hvilke oplysninger styrelsen har lagt til grund for beslutningen, og om kontrolundersøgelsen burde være gennemført efter retsplejelovens regler om gennemførelse af ransagning inden for strafferetsplejen. På den baggrund må det antages, at virksomhedernes adgang til efterfølgende domstolsprøvelse af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning opvejer de eventuelle betænkeligheder, der kan være ved, at der kun stilles få krav til indholdet af styrelsens beslutning.
I praksis er domstolene dog tilbageholdende med at efterprøve forvaltningsmyndigheders skøn. I Østre Landsrets dom af 22. juni 2006, stadfæstet af Højesteret ved dom af 1. februar 2008 (»Telia-dommen«), vedrørende en kontrolundersøgelse foretaget hos Telia A/S udgjorde Konkurrencestyrelsens (nu Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen) generelle kendskab til en ensartet prisadfærd hos forhandlere af mobiltelefoner grundlaget for kontrolundersøgelsen. Højesteret fandt, at der ved vurderingen af, om foretagelse af en kontrolundersøgelse er det mest formålstjenlige middel til indhentelse af nødvendige oplysninger, tilkommer Konkurrencestyrelsen et betydeligt skøn. Konkret fandt Højesteret det ikke godtgjort, at Konkurrencestyrelsens beslutning var baseret på ulovlige kriterier eller et ufuldstændigt grundlag.
Efter dansk ret skal kravene til indhentelse af en forudgående retskendelse, indholdet af Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning og efterfølgende adgang til domstolsprøvelse beskytte borgerne mod myndighedernes vilkårlige og uforholdsmæssige indgreb.
6. Kontrolundersøgelsens genstand og formål
Retten til forsvar indebærer, at virksomheden har ret til at blive gjort bekendt med kontrolundersøgelsens genstand og formål. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning danner således rammen for kontrolundersøgelsen.
Formålet med at afgrænse kontrolundersøgelsens genstand og formål er at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidigt med at dens ret til forsvar bevares,[21] således at konkurrencemyndighederne ikke kan tage på såkaldte »fiskeekspeditioner«.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er dog indrømmet en vis handlemargin,[22] herunder særligt når en fejl i beslutningen eller retskendelsen kan tillægges forhold, som kan tilskrives virksomheden.
I Telia-dommen fandt Højesteret, at en retskendelse knyttet til en bestemt adresse også kunne udstrækkes til virksomhedens lokaler beliggende på en anden adresse.
I Telia-dommen havde Konkurrencestyrelsen den 18. september 2001 anmodet retten om retskendelse til at foretage en kontrolundersøgelse hos Telia A/S, hvilket retten tog til følge.
Af retskendelsen fremgik:
»Det tillades repræsentanter for Konkurrencestyrelsen at få adgang til at foretage kontrolundersøgelse hos Telia A/S med tilhørende bi- og kaldenavne samt koncernforbundne selskaber på adressen Ejby Industrivej 135.«
Under gennemførelsen af kontrolundersøgelsen viste det sig, at den relevante forretningsenhed i Telia A/S, Telia Telecom A/S, var beliggende bag naboejendommen på adressen Ejby Industrivej 91. Konkurrencestyrelsen vurderede, at kontrolundersøgelsen »måtte gennemføres straks, hvis ikke formålet skulle forspildes«. Herefter gennemførte Konkurrencestyrelsen kontrolundersøgelser på begge adresser.
Telia Telecom A/S gjorde under sagen gældende, at retskendelsen alene dækkede adressen Ejby Industrivej 135 og ikke Ejby Industrivej 91, hvormed kontrolundersøgelsen var ulovlig.
Højesteret fandt, at Konkurrencestyrelsen havde været berettiget til at udstrække kontrolundersøgelsen til Telia Telecom A/S’ lokaler beliggende Ejby Industrivej 91. Her blev der lagt vægt på, at Telia offentligt havde oplyst den i kendelsen anførte adresse som sin post- og kontaktadresse, herunder over for Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, samt at selskabernes bygninger var i nærhed af hinanden. Højesteret vurderede således, at retskendelsen under disse omstændigheder omfattede begge adresser.
Retten i Første Instans har ligeledes i Ventouris-sagen[23] fundet, at bevismateriale indhentet under en kontrolundersøgelse hos en virksomhed, der ikke var adressat for Kommissionens beslutning, måtte benyttes som bevis for overtrædelse af konkurrencereglerne.
Ventouris-sagen vedrørte Kommissionens kontrolundersøgelse af færgeselskabet Minoan Lines. Kommissionens repræsentanter blev ved deres ankomst til de lokaler, som Kommissionen troede tilhørte Minoan Lines, gjort opmærksom på, at lokalerne i stedet tilhørte ETA, og at ETA var en selvstændig juridisk enhed. ETA fungerede som agent for Minoan Lines. På trods af disse oplysninger valgte Kommissionen at gennemføre kontrolundersøgelsen hos ETA. Forud for kontrolundersøgelsen havde Kommissionen haft flere skriftvekslinger med Minoan Lines, hvor brevene var sendt til og fra ETA’s adresse og var underskrevet af ETA’s administrator, hr. Sfinias, uden at ETA havde gjort opmærksom på ETA’s eksistens.
På baggrund af de faktiske omstændigheder i sagen fastslog Retten for det første, at ETA som agent og repræsentant for Minoan Lines var bemyndiget til over for offentligheden og Kommissionen at præsentere sig som Minoan Lines. ETA’s identitet som forretningsfører for Minoan Lines’ aktiviteter var således i praksis fuldt ud sidestillet med Minoan Lines. For det andet fastslog Retten, at Minoan Lines ved at have oversendt Kommissionens skrivelser til hr. Sfinias med henblik på direkte besvarelse havde bemyndiget såvel hr. Sfinas som ETA til at repræsentere sig over for Kommissionen. For det tredje fastslog Retten, at ETA’s lokaler var det virkelige center for Minoan Lines’ erhvervsmæssige aktiviteter og derfor det sted, hvor de bøger og forretningspapirer, som vedrørte disse aktiviteter, befandt sig. På den baggrund konkluderede Retten, at det var ETA’s lokaler, som var det reelle centrum for Minoan Lines’ erhvervsmæssige aktiviteter,[24] og at lokalerne kunne sidestilles med Minoan Lines’ erhvervslokaler.[25]
Retten lagde således vægt på, at fejlen vedrørende virksomhedens navn i vidt omfang kunne tilskrives virksomheden selv.
Enhver fejl i retskendelsen vil således ikke nødvendigvis føre til, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må gennemføre en kontrolundersøgelse. Styrelsen løber dog en standpunktsrisiko, idet de indhentede oplysninger ikke vil kunne anvendes som bevis for en overtrædelse af konkurrencereglerne, hvis domstolene efterfølgende finder, at oplysningerne lå uden for rammen af kontrolundersøgelsen.
7. Forbud mod fiskeekspeditioner
Retten til kontradiktion indebærer, at konkurrencemyndighederne ikke må benytte sig af bevismateriale, som er blevet tilvejebragt under en kontrolundersøgelse, hvis oplysningerne ikke var omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål.[26]
EU-Domstolen fandt dog i Dow Benelux-dommen,[27] at retten til kontradiktion ikke var til hinder for, at Kommissionen kunne iværksætte en ny kontrolundersøgelse med henblik på at supplere eller efterprøve rigtigheden af oplysninger, som Kommissionen ved et tilfælde var kommet i besiddelse af under et kontrolbesøg.
Det er dog et krav, at der rent faktisk er tale om et tilfældighedsfund. Konkurrencemyndighederne må således ikke efterspore oplysninger, som ikke er omfattet af retskendelsen.
I Deutsche Bahn-dommen[28] fandt EU-Domstolen, at det forhold, at Kommissionens repræsentanter forud for en kontrolundersøgelse var blevet orienteret om en anden overtrædelse af konkurrencereglerne, som ikke havde sammenhæng med kontrolundersøgelsens formål, medførte, at der ikke var tale om tilfældighedsfund. Dermed var oplysningerne vedrørende den anden overtrædelse ikke blevet tilvejebragt på et lovligt grundlag.
Deutsche Bahn-dommen vedrørte Kommissionens kontrolundersøgelser af Deutsche Bahns forretningslokaler. Deutsche Bahn indgav en klage til Retten over Kommissionens undersøgelser. Deutsche Bahn bestred undersøgelsernes lovlighed med henvisning til de grundlæggende principper i Chartret og EMRK om retten til privatliv, retten til effektiv domstolsbeskyttelse, retten til forsvar og proportionalitetsprincippet.
Kommissionen vedtog i 2011 tre beslutninger om iværksættelse af kontrolundersøgelser af Deutsche Bahn og flere af dets datterselskabers lokaler.
Den første beslutning i kendelse af 28. marts 2003 vedrørte Kommissionens mistanke om, at et af Deutsche Bahns datterselskaber, DB Energie, uberettiget havde givet andre af Deutsche Bahns datterselskaber særligt fordelagtig behandling i form af en rabatordning vedrørende levering af elektricitet til driften. Under kontrolundersøgelsen fandt Kommissionens inspektører dokumenter i Deutsche Bahns lokaler, som efter Kommissionens opfattelse kunne begrunde en formodning om, at der forelå konkurrencebegrænsende adfærd.
Mens den første undersøgelse stadig var i gang, traf Kommissionen beslutning om at iværksætte endnu en kontrolundersøgelse. Den anden beslutning vedrørte mistænkte overtrædelser af konkurrencereglerne begået af et andet af Deutsche Bahns datterselskaber, Deutsche Umschlaggesellschaft Schiene-Straße (»DUSS«), ved en strategisk anvendelse af infrastrukturen forvaltet af Deutsche Bahn.
Efterfølgende blev der vedtaget endnu en kontrolundersøgelsesbeslutning. Den tredje beslutning vedrørte også mistanke om overtrædelse af konkurrencereglerne begået af DUSS.
I Deutsche Bahn-sagen var Kommissionens repræsentanter ubestridt inden den første kontrolundersøgelse blevet oplyst om, at der var modtaget endnu en klage vedrørende Deutsche Bahn, og de var blevet underrettet om klagens genstand.
Kommissionen oplyste, at oplysningerne vedrørende den anden mistænkte tilsidesættelse var relevante i forhold til den første mistænkte tilsidesættelse, idet klagerne gik igen i begge undersøgelser, og idet Kommissionen ikke på daværende tidspunkt kunne udelukke, at begge de undersøgte former for adfærd kunne være udtryk for Deutsche Bahns overordnede strategi for at give konkurrenterne diskriminerende adgang til virksomhedens datterselskabers infrastruktur.
Modsat Retten fandt EU-Domstolen, at den forudgående orientering medførte, at der ikke var tale om tilfældighedsfund.[29] EU-Domstolen begrundede ikke nærmere, på hvilket grundlag EU-Domstolen havde fundet, at der ikke var tale om tilfældighedsfund. Generaladvokat N. Wahl lagde dog i sit forslag til afgørelse af 12. februar 2015, præmis 77, særlig vægt på, at Kommissionens repræsentanter utvivlsomt ikke ville have været i stand til at forstå DUSS-dokumenternes betydning, hvis de ikke var blevet underrettet på forhånd, idet den mistænkte tilsidesættelse ikke var let at identificere, men kun kunne vurderes ved hjælp af en analyse af en vis kompleksitet.
EU-Domstolen konkluderede dermed, at den manglende henvisning til den særskilte klage i beslutningen om at foretage en kontrolundersøgelse tilsidesatte begrundelsespligten og virksomhedens ret til forsvar.[30] På den baggrund annullerede EU-Domstolen den anden og tredje undersøgelsesbeslutning.
Der findes ikke i dansk retspraksis eksempler på, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ved en tilfældighed er blevet opmærksom på en særskilt overtrædelse under en kontrolundersøgelse. Det er dog inden for strafferetsplejen anerkendt, at politiet kan anvende tilfældighedsfund. Ud fra samme hensyn må det antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan anvende tilfældighedsfund og på den baggrund indhente en ny retskendelse og gennemføre en ny kontrolundersøgelse.
8. Tilstedeværelse af ekstern advokat
Efter at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har truffet en beslutning om at gennemføre en kontrolundersøgelse og har indhentet en retskendelse, kan undersøgelsen iværksættes. Ved ankomsten til virksomheden skal virksomheden have et eksemplar af retskendelsen og Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens beslutning.
Det er et grundlæggende krav efter EMRK artikel 6, at virksomheden har ret til at lade sig bistå af en ekstern advokat under kontrolundersøgelsen. Det følger også af retssikkerhedslovens § 5, stk. 6, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal orientere virksomheden om retten til at lade sig bistå af en ekstern advokat. Kontrolundersøgelsen vil aldrig kunne udsættes med henvisning til, at virksomhedens advokat ikke har mulighed for at være til stede.
I praksis vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen inden for rimelighedens grænser vente med gennemførelsen af kontrolundersøgelsen, indtil virksomhedens advokat er til stede. Dette svarer til Kommissionens praksis, jf. MEWAC-beslutningen.[31]'
EMD har indtil videre ikke taget stilling til, hvorvidt retten til forsvar indebærer, at konkurrencemyndighederne er forpligtede til at afvente tilstedeværelsen af en ekstern advokat. Det må dog som anført af Kommissionen i MEWAC-beslutningen antages, at det vil være muligt for en virksomhed inden for kort tid at anmode en ekstern advokat om at være til stede under kontrolundersøgelsen. Hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen venter med at gennemføre kontrolundersøgelsen, indtil virksomheden under normale omstændigheder vil kunne lade sig bistå af en ekstern advokat, må det antages, at virksomhedens ret til forsvar ikke vil være tilsidesat.
Hverken EU-Domstolen eller de danske domstole har taget stilling til, om retten til forsvar indebærer, at virksomheden kan lade sig bistå af flere advokater. EMD vil snarligt tage stilling til dette spørgsmål i Janssen Cilag-sagen,[32] hvor den franske virksomhed Janssen Cilag på baggrund af et dawn raid i maj 2009 har påstået, at EMRK artikel 8 og artikel 6 blev overtrådt, idet virksomheden under kontrolundersøgelsen blev nægtet tilstedeværelse af mere end tre advokater.
9. Massespejling
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan i medfør af konkurrencelovens § 18, stk. 1, medtage og kopiere enhver oplysning. Det gælder uanset informationsmedie, som virksomheden måtte lagre oplysninger på. Det vil sige såvel fysiske som elektroniske medier.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan dog ikke medtage oplysninger, som ikke er virksomhedens, oplysninger, der ligger uden for kontrolundersøgelsens genstand og formål eller oplysninger, som er omfattet af princippet om legal privilege (korrespondance mellem klient og en ekstern advokat).
I lyset af, at de fleste virksomheder er mere eller mindre papirløse, er der i konkurrencelovens § 18, stk. 4, direkte hjemmel til at spejle elektroniske dokumenter.
Beskyttelsen af virksomheders rettigheder er medieneutral. Det betyder, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen alene må medtage og kopiere et elektronisk dokument, såfremt det også ville være lovligt, hvis der var tale om et fysisk dokument.
I praksis foretager Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen en massespejling af virksomhedens elektroniske medier uden hensyntagen til, om oplysningerne er omfattet af legal privilege eller falder uden for rammen af kontrolundersøgelsens genstand og formål.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens massespejling af elektroniske dokumenter udgør derfor som udgangspunkt et indgreb i retten til privatliv og korrespondance samt retten til forsvar, jf. EMRK artikel 8 og 6. EMD har senest i Vinci-dommen[33] anerkendt, at hensynet til effektiv regulering kan legitimere, at der sker indgreb i retten til privatliv og korrespondance, forudsat at spejlingen er nødvendig og proportional.[34] EMD fastslog i Vinci-dommen, at kontrolundersøgelser, herunder spejlinger, der har til formål at konstatere, om virksomheden har overtrådt konkurrencereglerne, ikke i sig selv er disproportionale i forhold til EMRK artikel 8.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har ikke fastlagt nogen særlige procedurer for, hvordan virksomheders ret til forsvar og ret til privatliv og korrespondance skal sikres i forbindelse med gennemførelse af en kontrolundersøgelse. Styrelsen er dog opmærksom på, at virksomhedernes rettigheder efter EMRK skal iagttages i forbindelse med gennemførelsen af en kontrolundersøgelse. I praksis fastlægges proceduren i samarbejde med virksomhedens advokat, således at der etableres en tilpas grad af tryghed ved proceduren.
Det følger af konkurrencelovens § 18, stk. 4, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen skal følge en særlig procedure, før spejlet kan fjernes fra virksomheden. Proceduren indebærer, at spejlet skal forsegles, og når forseglingen brydes, har virksomheden ret til at være til stede og lade sig repræsentere ved advokat, mens styrelsen gennemgår spejlet.
I praksis foretager Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ved sin gennemgang af spejlet en grov selektion af dokumenter ud fra nogle særlige søgekriterier, hvorefter styrelsen beslutter, hvilke dokumenter der skal udvælges (»tags«) til nærmere granskning.
Efter forfatternes opfattelse vil enhver håndtering af det spejlede materiale udgøre et indgreb i virksomhedens ret til forsvar og ret til privatliv og korrespondance. Virksomheden har derfor principielt ret til at overvære og lade sig bistå af en advokat ved enhver håndtering af det spejlede materiale, således at virksomheden er garanteret samme rettigheder, som hvis gennemgangen foregik i virksomhedens lokaler.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har 40 hverdage til at undersøge spejlet og give virksomheden en kopi af de oplysninger, som styrelsen har taget fra det spejlede medie. Dermed har virksomheden mulighed for at gøre indsigelse mod oplysningernes beslaglæggelse.
Hverken konkurrenceloven, retssikkerhedsloven eller forordning 1/2003 indeholder bestemmelser angående princippet om legal privilege.
Princippet om legal privilege har til formål såvel at sikre borgerne den fulde udøvelse af deres ret til forsvar som at beskytte deres adgang til frit at henvende sig til en advokat. Beskyttelsen af fortroligheden af korrespondancen mellem en advokat og dennes klient udgør derfor et nødvendigt led i den fulde udøvelse af retten til forsvar. EMD har i Vinci-dommen fastslået, at EMRK artikel 6 og 8 indebærer, at dokumenter omfattet af legal privilege ikke må gennemgås af konkurrencemyndighederne.[35]
Retten til forsvar medfører således, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må have adgang til at gennemgå dokumenter omfattet af princippet om legal privilege. Der foreligger ikke dansk retspraksis om princippets udstrækning efter dansk ret. Det må dog antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen og de danske domstole vil følge praksis fra EU-Domstolen.
EU-Domstolen har fastslået, at virksomheder har krav på fuld fortrolighed af den korrespondance, der er mellem virksomheden og dennes eksterne advokat med bestalling inden for EU, forudsat at korrespondancen angår virksomhedens ret til at forsvare sig.[36] Beskyttelsen omfatter også interne dokumenter, som er udarbejdet af virksomheden med henblik på at rådføre sig med en ekstern advokat, hvis virksomheden konkret kan godtgøre, at dokumenterne alene er udarbejdet med det formål at indhente juridisk rådgivning hos en advokat med henblik på udøvelsen af retten til forsvar, samt interne notater, som gengiver indholdet af en meddelelse fra eller til en advokat. Derimod vil korrespondance udvekslet med interne jurister og advokater ikke være omfattet af beskyttelsen.
Det følger af Vinci-dommen, at EMRK artikel 8 indebærer en ret for virksomheden til at kunne få prøvet ved en domstol, om dokumenterne er omfattet af legal privilege eller ikke er omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål. Hvis der ikke indrømmes virksomheden ret til domstolsprøvelse, vil kontrolundersøgelsen ikke være proportional med det formål, der forfølges, og dermed være i strid med EMRK artikel 8.
I Akzo/Akcros-dommen[37] opstillede Retten i Første Instans en særlig tretrinstest for Kommissionen, som Kommissionen skal iagttage, hvis en virksomhed påberåber sig princippet om legal privilege. Tretrinstesten går ud på, i) at virksomheden skal redegøre for, hvorfor dokumentet er beskyttet, ii) ønsker Kommissionen ikke at anerkende forklaringen, skal Kommissionen kopiere og forsegle dokumentet, og iii) først når Retten har truffet afgørelse om, at dokumentet ikke er omfattet af legal privilege, kan Kommissionen gennemgå dokumentet. Kommissionen skal således afvente en domstolsafgørelse, før Kommissionen kan gennemgå dokumentet.
Selvom Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke er bundet af EU-Domstolens fortolkning af princippet om legal privilege, må det antages, at styrelsen i vidt omfang vil følge proceduren, som følger af Akzo/Akcros-dommen, og vil anerkende virksomhedens ret til domstolsprøvelse, før styrelsen gør sig bekendt med indholdet af et dokument, hvis virksomheden gør gældende, at det er omfattet af legal privilege eller ligger uden for rammen af kontrolundersøgelsen.
11. Tilbagelevering af materiale
Efter at undersøgelsen af spejlet er afsluttet, vil Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen træffe afgørelse om, hvorvidt spejlet indeholder oplysninger, som kan anvendes i en sag om overtrædelse af konkurrencereglerne. Hvis Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen beslutter, at der ikke skal åbnes en sag, skal spejlet slettes. Beslutter styrelsen derimod at gå videre med sagen, skal spejlet først slettes, når sagen er endeligt afgjort. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen er således ikke i det omfang, at det besluttes at gå videre med sagen, forpligtet til at slette dokumenter, som ikke er omfattet af undersøgelsens genstand og formål eller som er omfattet af legal privilege.
Efter EMD’s afsigelse af Vinci-dommen er det tvivlsomt, om Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens pligt til at forsegle spejlet yder virksomheden tilstrækkelig beskyttelse i relation til EMRK artikel 8. EMD fastslog i Vinci-dommen, at virksomheden efter EMRK artikel 8 har ret til at få tilbageleveret eller forsikring om, at dokumenterne er blevet tilintetgjort, hvis dokumenterne er omfattet af legal privilege eller ligger uden for kontrolundersøgelsens genstand og formål.[38] På den baggrund kan det overvejes, om det bør være muligt at anmode Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen om at tilbagelevere eller destruere visse dokumenter.
11.1. Selvinkriminering
Som nævnt ovenfor er virksomheder underlagt en kontrolundersøgelse forpligtede til at udlevere enhver oplysning. Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen kan endvidere kræve mundtlige forklaringer.
EMRK artikel 6 (og retsplejelovens § 752) indeholder et forbud mod selvinkriminering. På den baggrund på det antages, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke må pålægge en virksomhed at besvare spørgsmål, hvis virksomheden derved tvinges til at tilstå at have overtrådt konkurrencereglerne.
Virksomhedens oplysningspligt må således kunne begrænses til at vedrøre faktiske forhold. Ved vurderingen af, om udleveringen af oplysninger kan føre til selvinkriminering, skal der ifølge Højesteret i Trioplast-dommen foretages en afvejning mellem konkurrencemyndighedernes beføjelser og retten til ikke at bidrage til selvinkriminering.
Dette er også i overensstemmelse med praksis fra EU-Domstolen. I Orkem-dommen[39] fastslog EU-Domstolen, at forbuddet mod selvinkriminering forhindrer, at Kommissionen kan gennemtvinge tilståelser.
Den løbende udvikling gennem praksis viser, at de grundlæggende rettigheder garanteret ved EMRK hele tiden bliver udfordret i de konkrete sager vedrørende konkurrencemyndighedernes kontrolundersøgelser.
Konkurrencemyndighederne er tillagt et betydeligt spillerum i forbindelse med deres kontrolundersøgelser. Det gælder både i relation til selve beslutningen om at foretage en kontrolundersøgelse og gennemførelsen af kontrolundersøgelsen.
Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen har vide rammer i forbindelse med kontrolundersøgelsen, idet undersøgelsens genstand og formål kun i styrelsens beslutning er helt overordnet beskrevet. Det betyder, at det kan være vanskeligt for virksomheden at vurdere, om et givent dokument er omfattet af kontrolundersøgelsens genstand og formål.
Endvidere følger det af Dow Benelux-dommen, at tilfældighedsfund – i hvert fald i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelser – kan danne grundlag for at foretage en ny kontrolundersøgelse. Der er således åbnet en dør for, at konkurrencemyndighederne kan tage på fiskeekspeditioner. Det kan være vanskeligt for virksomheden at påvise, at der ikke er tale om et tilfældighedsfund, medmindre det – som var tilfældet i Deutsche Bahn-dommen – er helt åbenlyst, at konkurrencemyndigheden har eftersporet oplysninger, som ligger uden for kontrolundersøgelsens ramme.
Vurderingen af, om en virksomheds grundlæggende rettigheder er blevet overholdt i forbindelse med en kontrolundersøgelse, er kompliceret af konkurrencemyndighedernes massespejling af dokumenter. Massespejling giver Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen adgang til alle virksomhedens dokumenter, som ligger langt uden for rammen af kontrolundersøgelsen eller er beskyttet af legal privilege. For at sikre at de grundlæggede rettigheder bliver overholdt, må der nødvendigvis opstilles nogle passende procedureregler for Konkurrence- og Forbrugerstyrelsens behandling af spejlet. Virksomheden må helt grundlæggende have ret at være til stede og repræsenteret ved advokat ved enhver behandling af spejlet og have mulighed for at gøre indsigelse over for, om et givet dokument ligger inden for kontrolundersøgelsens ramme eller er omfattet af legal privilege. Endvidere må virksomheden kunne kræve, at dokumenter, som ligger uden for kontrolundersøgelsens ramme eller er omfattet af legal privilege, enten tilbageleveres til virksomheden eller destrueres, således at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen ikke længere har adgang til dokumentet.
[1]. Jf. Rettens dom af 20. februar 2001 i sag T-112/98, Mannesmannröhren-Werke, præmis 59.
[2]. Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder af 26. oktober 2010 (2012/C 326/02).
[3]. Se bl.a. EU-Domstolens dom af 18. juni 2015 i sag C-583/13 P, Deutsche Bahn m.fl., præmis 20-37, EF-Domstolens dom af 22. oktober 2002 i sag C-94/00, Roquette Frères SA, præmis 23, og EF-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG, præmis 13.
[4]. Lov nr. 442 af 9. juni 2004 om retssikkerhed ved forvaltningens anvendelse af tvangsindgreb og oplysningspligter.
[5]. Lovforslag nr. 200 af 28. marts 2007 om ændring af lov om retssikkerhed ved forvaltningens anvendelse af tvangsindgreb og oplysningspligter (udvidelse af lovens anvendelsesområde og ophævelse af revisionsbestemmelse), afsnit 3.2.2.3.3.
[6]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
[7]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
[8]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
[9]. Lovforslag nr. 200, afsnit 3.2.2.3.2.
[10]. Se bl.a. Niemietz mod Tyskland, dom af 16. december 1992, nr. 13710/88, præmis 30-33, Société Colas Est m.fl. mod Frankrig, dom af 16. april 2002, nr. 37871/97, præmis 40-41.
[11]. Se bl.a. Harju mod Finland, dom af 15. februar 2011, nr. 5676/09, præmis 39, Heino mod Finland, dom af 15. februar 2011, nr. 56720/09, præmis 40, og Société Canal Plus m.fl. mod Frankrig, dom af 21. december 2010, nr. 29408/08, præmis 54.
[12]. Roquette Frères-dommen.
[13]. Rettens dom af 8. marts 2007 i sag T-339/04, France Télécom.
[14]. France Télécom-dommen, præmis 59.
[15]. Roquette Frères-dommen.
[16]. Roquette Frères-dommen, præmis 54.
[17]. Højesterets kendelse af 28. marts 2003.
[18]. Roquette Frères-dommen, præmis 74-75.
[19]. Roquette Frères-dommen, præmis 76.
[20]. Delta Pekárny AS mod Den Tjekkiske Republik, dom af 2. oktober 2014, nr. 97/11, præmis 82-94.
[21]. Roquette Frères-dommen, præmis 47, og EU-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG, præmis 29.
[22]. Rettens dom af 11. december 2003 i sag T-59/99, Ventouris Group Enterprises SA,præmis 36.
[23]. Rettens dom af 11. december 2003 i sag T-59/99, Ventouris Group Enterprises SA.
[24]. Ventouris-dommen, præmis 139 og 140.
[25]. Ventouris-dommen, præmis 156.
[26]. Vinci m.fl. mod Frankrig, dom af 2. april 2015, nr. 63629/10 og 60567/10, præmis 78.
[27]. EF-Domstolens dom af 17. oktober 1989 i sag 85/87, Dow Benelux NV, præmis 19.
[28]. EU-Domstolens dom af 18. juni 2015 i sag C-583/13P, Deutsche Bahn mfl., præmis 64-68.
[29]. Deutsche Bahn-dommen, præmis 67.
[30]. Deutsche Bahn-dommen, præmis 64.
[31]. Kommissionens beslutning af 17. december 1992 i sag IV/32.447, MEWAC.
[32]. Janssen Cilag mod Frankrig, nr. 33931/12.
[33]. Vinci m.fl. mod Frankrig, dom af 2. april 2015, nr. 63629/10 og 60567/10.
[34]. Vinci-dommen, præmis 74.
[35]. Vinci-dommen, præmis 78.
[36]. Se bl.a. EU-Domstolens dom af 18. maj 1982 i sag 155/79, AM & S, EF-Domstolens dom af 21. september 1989 i de forenede sager 46/87 og 227/88, Hoechst AG; EU-Domstolens dom af 14. september 2010 i sag C-550/07 P, Akzo/Akcros (Rettens dom af 17. september 2007 i de forenede sager T-125/03 og T-253/03, Akzo/Akcros), og Rettens dom af 2. marts 1994 i sag C-53/92 P, Hilti AG.
[37]. Rettens dom af 17. september 2007 i de forenede sager T-125/03 og T-253/03, Akzo/Akcros, præmis 80-85.
[38]. Vinci-dommen, præmis 78.
[39]. EU-Domstolens dom af 18. oktober 1989 i sag 374/87, Orkem SA, præmis 35-40.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret