text:
Højesteretsdom -Bøder for videregivelse af fortrolige oplysninger
HØJESTERETS DOM i sag 78/2011
(advokat Tyge Trier for begge, beskikket)
I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 3. juni 2010 og af Østre Landsrets 5. afdeling den 14. december 2010.
I pådømmelsen har deltaget ni dommere: Peter Blok, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen,Poul Søgaard, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Michael Rekling og Oliver Talevski.
Dommen er anket af de tiltalte, T1 og T2, med påstand om frifindelse, subsidiært strafbortfald og mest subsidiært formildelse.
Anklagemyndigheden har påstået skærpelse af landsrettens dom.
Frifindelsen i forhold 1 og 2 på grund af forældelse er ikke indbragt for Højesteret. For Højesteret drejer sagen sig derfor alene om anklageskriftets forhold 3 om overtrædelse af straffelovens § 152.
T1 og T2 har opfyldt bestemmelsen i landsrettens dom om godtgørelse til A.
T1 og T2 har til støtte for deres frifindelsespåstand anført, at T1 ikke er omfattet af personkredsen i straffelovens § 152, og at T2 ikke uberettiget har videregivet fortrolige oplysninger.
Gerningsindholdet i § 152 er derfor ikke realiseret. Videregivelsen skete til Bastard Film A/S på forsvarlig måde og under overholdelse af sikkerhedsforskrifter som led i det journalistiske arbejde. Arbejdet som journalist indebærer, at der foreligger materiel atypicitet.
De tiltalte har handlet i tillid til, at der forelå det fornødne samtykke fra Københavns Kommunes ledende medarbejdere og Fælledgårdens ledelse. Dertil kommer, at sløringen medførte, at de involverede ikke kunne genkendes i offentligheden. Der foreligger derfor ikke forsæt i forhold til straffelovens § 152, ligesom lovens § 152 e fører til frifindelse.
De tiltaltes eventuelle formelle lovovertrædelse er samlet set af beskeden karakter sammenholdt med, at emnet havde en væsentlig og meget betydelig offentlig interesse. Den kritiske journalistik var væsentlig for almenhedens opfattelse af forholdene i ældreplejen og behandlingen af de svageste. Hensynet til nyhedsformidlingen skal veje tungt, jf. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10, hvorfor der også af den grund skal ske frifindelse.
Dertil kommer, at strafferetlige sanktioner alene bør anvendes over for medierne i forhold til privatlivskrænkelse, hvis der foreligger særlige omstændigheder, hvilket der ikke gør i den foreliggende sag. En sag som denne bør i givet fald alene sanktioneres civilretligt og eventuelt ved forelæggelse for Pressenævnet.
Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, eller dennes analogi er sprunget i forhold til Københavns Politis indstilling af efterforskningen, idet kredsen af mistænkte var særdeles begrænset.
Sagen mod de tiltalte er også for så vidt angår forhold 3 forældet helt eller delvist, jf. straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1, jf. § 94, stk. 1, idet T2 afleverede sine optagelser efter afslutningen af de enkelte vagter. Der er efter det oplyste ikke afleveret optagelser til Bastard Film efter den 28. januar 2006. Videregivelsen til DR er ikke foretaget af de tiltalte. At forhold 3 er forældet, følger endvidere af, at sagens forfølgning har været standset på ubestemt tid, jf. § 94, stk. 6.
Sagen kan som udgangspunkt kun gennemføres efter privat påtale, da det alene er private interesser, der er krænket, jf. straffelovens § 152 f, stk. 1. Offentlig påtale kan herefter alene ske, når forurettede anmoder herom, hvilket kun er sket for så vidt angår A.
Subsidiært gøres det gældende, at de tiltaltes personlige forhold, baggrunden for de tiltaltes aktiviteter og sagens forhold i øvrigt udgør sådanne særligt formildende omstændigheder, at straffen bør bortfalde eller i hvert fald formildes. Dette vil være i overensstemmelse med praksis i denne type sager og med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
Anklagemyndigheden har anført, at straffelovens § 152 er overtrådt ved videregivelse af fortrolige oplysninger om beboere på omsorgscentret Fælledgården. Sagen angår således - i overensstemmelse med byrettens bevisbedømmelse - ikke videregivelse af videooptagelser foretaget med skjult kamera af de fysiske rammer på omsorgscentret eller af de ansatte på centret.
T2 søgte efter forudgående aftale med T1 ansættelse i offentlig tjeneste med henblik på at opnå adgang til fortrolige oplysninger om forholdene på Fælledgården for at videregive disse til offentligheden. Dette er kernen i anvendelsesområdet for straffelovens § 152, og der foreligger således ikke materiel atypicitet.
Oplysningerne om de fire beboere, som denne sag drejer sig om, vedrører beboernes rent private og særdeles intime forhold. Oplysningerne er baseret på optagelser i de pågældendes egne hjem og viser beboerne i ydmygende situationer. Det følger af det regelsæt for vikarer, som T2 fik udleveret ved sin ansættelse, og af forvaltningslovens § 27, at de oplysninger, som hun fik adgang til gennem sin ansættelse, utvivlsomt er fortrolige. Der er derfor med videregivelsen sket en overtrædelse af straffelovens § 152.
Det bestrides ikke, at optagelse med skjult kamera og videregivelsen af optagelserne tjente et anerkendelsesværdigt formål og skabte en omfattende debat om forholdene på landets plejehjem. Der må imidlertid ved vurderingen af, hvorvidt videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand skete til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, lægges vægt på oplysningernes meget private og krænkende karakter. Plejehjemsbeboere er i forvejen særligt udsatte som følge af sygdom eller svækkelse, og hverken beboerne eller deres pårørende havde på forhånd eller efterfølgende givet samtykke til, at oplysningerne blev videregivet. Det var uanset sløringen muligt for en bredere kreds at genkende beboerne. Videregivelsen af optagelserne af beboerne i de særdeles intime situationer med omtale af deres helbredsforhold var endvidere ikke nødvendig for at opnå formålet med udsendelsen. Der må under de givne omstændigheder lægges større vægt på hensynet til at værne om beboernes privatliv end på hensynet til at sikre pressens ytringsfrihed og mulighed for at virke som "public watchdog", jf. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10. Videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand m.v. skete derfor ikke i berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, jf. straffelovens § 152 e.
Der er ikke grundlag for at frifinde de tiltalte som følge af udløb af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, idet de tiltalte ikke kunne anse sig som sigtede den 11. maj 2007, da Københavns Politi besluttede at indstille efterforskningen.
Der er ikke grundlag for at statuere forældelse efter straffelovens § 93, jf. § 94. Der er tale om en fortsat forbrydelse, hvor videregivelsen til DR skete, efter at T2s ansættelse var slut, det vil sige senere end den 29. januar 2006. Da de tiltalte den 29. januar 2008 blev sigtet, blev forældelsesfristen afbrudt, og forfølgningen har ikke på noget tidspunkt efter afbrydelsen af forældelsesfristen været standset på ubestemt tid.
Der er ikke alene tale om krænkelse af rent private interesser, jf. straffelovens § 152 f, stk. 1, da det offentlige utvivlsomt har en retlig interesse i, at plejehjemspersonalets tavshedspligt bliver overholdt, dels for at sikre, at de ofte svage og udsatte plejehjemsbeboere ikke krænkes, dels for at sikre fortroligheden i det offentlige plejesystem. De tiltaltes overtrædelse af straffelovens § 152 er derfor undergivet offentlig påtale. Dertil kommer, at de forurettede har anmodet om offentlig påtale, jf. § 152 f, stk. 2.
Navnlig henset til karakteren af de oplysninger, som de tiltalte videregav, er der grundlag for at skærpe den udmålte straf.
Pressenævnet har ved en kendelse af 31. oktober 2006 taget stilling til bl.a. en klage fra A over udsendelsen i DR den 21. maj 2006. I Pressenævnets kendelse hedder det bl.a.:
"Optagelser af [A], der er beboer på Fælledgården, er vist på en sådan måde, at det ikke kan udelukkes, at han vil kunne genkendes af personer, der kender ham…
Parterne har over for Pressenævnet afgivet modstridende forklaringer om, hvorvidt beboeren har irriteret hud, eller der er tale om et sidde-/liggesår. På grund af de begrænsede muligheder for at føre bevis for Pressenævnet, kan Nævnet ikke tage stilling til, hvilken beskrivelse, der er den rigtige.
Pressenævnet finder det som udgangspunkt betænkeligt at bringe optagelser indhentet med skjult kamera, uden at efterfølende samtykke er tilvejebragt. En sådan fremgangsmåde kan endvidere kun være berettiget efter en nøje afvejning af den samfundsmæssige interesse i forhold til den enkeltes krav på beskyttelse i hvert tilfælde. I dette tilfælde er hensynet til beskyttelsen af den enkeltes personlige anseelse så tungtvejende, at anvendelsen af skjult kamera som sket til optagelser af beboeren i forbindelse med gennemførelse af nedre toilette ikke er berettiget. Det påhvilede endvidere Danmarks Radio at sikre en effektiv anonymisering af beboeren, hvilket ikke er sket. Beboeren har ikke givet samtykke til at bringe optagelserne, og har heller ikke givet andre fuldmagt til at give samtykke på hans vegne. Der foreligger derfor i forhold til beboeren en tilsidesættelse af god presseskik, og Nævnet udtaler sin kritik heraf."
Under sagens behandling ved Københavns Byret bestemte retten, at hovedforhandlingen i første omgang skulle begrænses til spørgsmålet, om sagen skulle afvises på grund af overskridelse af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, i relation til Københavns Politis afgørelse af 11. maj 2007. De tiltalte nedlagde påstand om, at sagen skulle afvises, og anklagemyndigheden nedlagde påstand om, at de tiltaltes påstand ikke skulle tages til følge. Ved Københavns Byrets kendelse af 7. april 2010 blev påstanden om afvisning ikke taget til følge. I byrettens begrundelse for afgørelsen hedder det:
"Det fremgår af sagen, at advokat Jesper Langemark den 11. juli 2006 på vegne af en række beboere og ansatte på Omsorgscentret Fælledgården indgav en politianmeldelse mod de to tiltalte for overtrædelse af straffelovens § 152, § 264a og § 264d og mod de to tiltalte og generaldirektør i Danmarks Radio, Kenneth Plummer, for overtrædelse af straffelovens § 264d, jf. medieansvarslovens §§ 16 og 26, i forbindelse med offentliggørelsen af nogle optagelser med skjult kamera fra Fælledgården i Danmarks Radios udsendelse Magasinet Søndag den 21. maj 2006.
I følge det oplyste modtog advokat Tyge Trier på vegne de to tiltalte en kopi af politianmeldelserne fra advokat Jesper Langemark.
Ved brev af 11. maj 2007 stilet til advokat Jesper Langemark besluttede Københavns politi i medfør af retsplejelovens § 749, stk. 2, at indstille efterforskningen i sagen.
Afgørelsen blev af advokat Jesper Langemark påklaget til Statsadvokaten, der ved afgørelse af 1. august 2007 besluttede, at efterforskningen skulle fortsætte.
Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, gælder efter sin ordlyd kun tilfælde, hvor der formelt er rejst sigtelse. Det antages dog i forarbejderne, at omgørelsesfristen også gælder, hvor der formelt ikke er rejst en sigtelse, men hvor personen med føje har anset sig som sigtet.
Københavns Politi havde på tidspunktet for beslutningen om at indstille efterforskningen hverken sigtet eller afhørt de nu tiltalte med en sigtets rettigheder. Herefter, og da der heller ikke efter de i øvrigt foreliggende oplysninger har foreligget en sådan konkret mistanke rettet mod de pågældende, at de i relation til retsplejelovens § 724, stk. 2, må betragtes som personer, der har været sigtet, finder omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, ikke anvendelse.
Anklagemyndighedens påstand tages derfor til følge."
Højesteret har under hovedforhandlingen fået forevist den tv-udsendelse, som DR viste den 21. maj 2006.
Af de grunde, der er anført af byretten, tiltræder Højesteret ligesom landsretten, at omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, ikke finder anvendelse.
Den overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, som T1 og T2 er tiltalt for, angår - bl.a. under hensyn til det fortrolighedsforhold, som må gælde i en omsorgs- og plejeinstitution - ikke alene private interesser. Det tiltrædes derfor, at forholdet er undergivet offentlig påtale.
Vedrørende spørgsmålet om forældelse har landsretten fundet det bevist, at T2 og T1 som led i det samlede projekt videregav eller medvirkede til videregivelse af fortrolige oplysninger først til Bastard Film A/S og derefter - efter den 29. januar 2006 - til DR. Der er således som anført af landsretten tale om en fortsat forbrydelse, der blev realiseret også i tiden efter den 29. januar 2006, hvorfor forældelsen blev afbrudt inden 2-års fristens udløb ved, at politiet den 29. januar 2008 sigtede de tiltalte. Forholdet er derfor ikke forældet efter straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1, jf. § 94, stk. 1 og 5. Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltrædes det, at forfølgningen i sagen ikke i tiden efter sigtelsen har været standset på ubestemt tid, jf. straffelovens § 94, stk. 6.
Som anført af landsretten var T2 som ansat på Fælledgården underlagt tavshedspligt med hensyn til fortrolige oplysninger, hun fik kendskab til i forbindelse med sit arbejde, herunder om beboernes helbredsforhold, jf. straffelovens § 152, stk. 1. T2 handlede efter forudgående aftale med og tilskyndelse fra T1, som derfor vil kunne straffes for medvirken til en overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, begået af T2.
Højesteret tiltræder endvidere, at de filmoptagelser foretaget med skjult kamera, som T1 og T2 i ikke-sløret form videregav til Bastard Film og DR, og hvoraf dele i sløret form blev vist i tv, indeholdt fortrolige oplysninger om beboere på Fælledgården, herunder om de pågældende beboeres helbredsforhold.
Sagen angår herefter den afvejning af hensynet til de pågældende beboere på Fælledgården over for hensynet til pressens ytringsfrihed, som skal foretages efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
Det er ubestridt, at videregivelsen af optagelserne skete til brug for en tv-udsendelse, som omhandlede spørgsmål af væsentlig samfundsmæssig interesse. Heroverfor står imidlertid, at optagelserne, som blev videregivet, efter Højesterets opfattelse indebar grove krænkelser af beboernes privatliv, jf. herved også artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Optagelserne viste således beboerne i meget intime situationer i deres hjem, herunder afklædte, under toiletbesøg og under plejepersonalets bistand med udførelse af intimhygiejne, uden at beboerne havde samtykket hertil.
Den sløring af beboerne, som blev foretaget i den efterfølgende tv-udsendelse, sikrede ganske vist, at de ikke kunne genkendes af offentligheden, men hindrede ikke, at de kunne genkendes af pårørende og bekendte. Højesteret tiltræder, at denne sløring, hvis omfang T1 og T2 havde accepteret, under de foreliggende omstændigheder, hvor beboerne blev vist i meget intime situationer, ikke kan anses for tilstrækkelig.
Efter en samlet afvejning finder Højesteret, at hensynet til at belyse mulige kritisable forhold på omsorgscentret Fælledgården ikke berettigede de nævnte grove krænkelser af beboernes privatliv.
Hertil kommer, at det efter Højesterets opfattelse ikke kan antages at have været nødvendigt at videregive optagelser af beboere på omsorgscentret i meget intime situationer. Den rejste kritik, hvorefter der forekom tryksår hos beboere på Fælledgården, og hvorefter det forekom, at beboere lå med samme ble i meget lang tid, kunne således efter Højesterets opfattelse have været fremført uden at bringe disse optagelser.
Højesteret tiltræder herefter, at videregivelsen af de fortrolige oplysninger ikke var berettiget efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Højesteret finder ikke grundlag for at lade straffen bortfalde. Af de grunde, der er anført af landsretten, finder Højesteret straffene passende bestemt.
T1 og T2 skal solidarisk betale sagens omkostninger for Højesteret, dog at T1 af salæret til deres fælles forsvarer skal betale 41.250 kr. + moms, mens T2 skal betale 33.750 kr. + moms.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retssager18.01.2019
Capinordic gik konkurs i februar 2010, og Finansiel Stabilitet (statens ”oprydningsselskab”, som blandt andet bistår med at afvikle nødlidende finansielle virksomheder) overtog herefter alle bankens aktiver. I en efterfølgende advokatundersøgelse blev Capinordics bestyrelsesformand, et bestyrelsesmedlem samt bankens administrerende direktør udpeget som de hovedansvarlige for bankens udlånsvirksomhed – som ifølge undersøgelsen var den væsentligste årsag til bankens økonomiske sammenbrud. Undersøgelsen kom med andre ord frem til, at de tre ledelsesmedlemmer havde haft en erstatningsansvarspådragende adfærd, og efter anbefalingerne i undersøgelsen lagde Finansiel Stabilitet herefter sag an mod de tre ledelsesmedlemmer.
I 2015 blev sagen i første omgang afgjort i landsretten. Finansiel Stabilitet havde blandt andet gjort gældende, at den måde, som de tre ledelsesmedlemmer havde drevet banken på, havde været så uforsvarlig, at de måtte være ansvarlige for hele bankens konkurs. Den forretningsmodel, som Capinordic drev sine bankforretninger efter, gik kort fortalt ud på at yde store lån til få kunder, der i væsentlig grad var forbundet indbyrdes, og der var i det hele taget også et tæt forhold mellem bankens ledelse og dens kunder. Finansiel Stabilitet fik imidlertid ikke medhold i, at denne forretningsmodel i sig selv havde været ansvarspådragende. Efter en konkret vurdering af de enkelte udlånsengagementer, der var inddraget i sagen, blev ledelsesmedlemmerne fundet erstatningsansvarlige for bankens tab på flere af engagementerne, og de skulle derfor betale 90,5 millioner kroner i erstatning til Finansiel Stabilitet.
Ledelsesmedlemmerne ankede dommen til Højesteret, som nu har sat endeligt punktum i sagen.
Højesteret fastslog indledningsvis, at der ikke gælder et skærpet ansvar for ledelsesmedlemmer i en bank. Om banken vil yde lån eller ej, beror på et forretningsmæssigt skøn på grundlag af den foreliggende kreditvurdering. Højesteret fandt i den forbindelse, at der skal udvises forsigtighed, førend et sådant skøn, der er udøvet af en banks bestyrelse og direktion, tilsidesættes. Samtidig påpegede Højesteret, at der ikke skal udvises en sådan forsigtighed, hvis det må antages, at lånet er ydet ud fra andre hensyn, end dem der er til bankens forretning. I denne forbindelse fandt Højesteret, at der må stilles ”skærpede krav til, at det er blevet sikret, at bankens interesser ikke er tilsidesat”. I vurderingen af, om de tre ledelsesmedlemmer havde handlet ansvarspådragende, anførte Højesteret, at der bl.a. skulle lægges vægt på, om der var givet advarsler fx fra Finanstilsynet, om der forelå eventuelle lovovertrædelser samt overtrædelser af interne retningslinjer.
Højesterets vurderede overordnet, at den måde, banken drev sine forretninger og var indrettet på, ikke i sig selv kunne begrunde et erstatningsansvar for de tre ledelsesmedlemmer. Derfor måtte spørgsmål om erstatningsansvar afgøres på baggrund af en konkret vurdering af de enkelte udlånsengagementer, og Højesteret gennemgik derfor de 11 udlånsengagementer en for en. Højesteret kom herefter frem til, at de tre ledelsesmedlemmer samlet skulle udrede en erstatning på 89 millioner kroner til Finansiel Stabilitet (forskellen i erstatningens størrelse fra landsretssagen, skyldtes alene en beløbsmæssig justering). Højesteret stadfæstede dermed i realiteten landsrettens dom.
at Højesteret med dommen har taget stilling til en række af de spørgsmål, der er centrale for behandlingen af banksagerne efter finanskrisen, herunder at der ikke gælder en skærpet ansvarsnorm for ledelsesmedlemmer i en bank,
at Højesteret i den konkrete sag har lagt til grund, at til trods for Capinordics særegne forretningsmodel kunne dette ikke i sig selv begrunde et erstatningsansvar for de udlånsengagementer, der var til pådømmelse, men
at ledelsesmedlemmerne derimod efter en konkret vurdering kunne stilles til ansvar for enkelte udlånsengagementer.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: A.A.8.2.2.2.2.8 Særlige omstændigheder
Dette afsnit handler om adgangen til genoptagelse efter udløbet af den ordinære ansættelsesfrist, når en ændring af ansættelsen er en følge af, at der foreligger særlige omstændigheder. Reglen i SFL § 27, stk. 1, nr. 8, kan kun anvendes til at foretage ændringer til gunst for borgeren, og giver ikke Skatteforvaltningen adgang til på grundlag af en anmodning om nedsættelse at gennemføre en nettoforhøjelse, jf. SKM2012.87.BR. Reglen kan kun anvendes efter anmodning om genoptagelse fra en skattepligtig.
Selvanmeldelser
Indholdet af SFL § 27, stk. 1, nr. 8, svarer til indholdet af den tidligere gældende bestemmelse i SSL § 4, stk. 2, hvorfor afgørelser i henhold til denne bestemmelse har betydning for fastlæggelse af anvendelsesområdet for SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Tilladelse til ekstraordinær genoptagelse af indkomst- og ejendomsværdiansættelser efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, er betinget af, at der foreligger særlige omstændigheder, der kan medføre ændring af en ansættelse. Det kan eksempelvis være myndighedsfejl, svig fra tredjemand eller helt særlige uforudsigelige tilfælde, der ikke kan bebrejdes borgeren, herunder alvorlig sygdom.
Borgeren skal dokumentere eller sandsynliggøre, at betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 8, er opfyldt. Denne bevisbyrde kan være tungere at løfte, jo ældre år der er tale om. Er der tale om indkomstår langt tilbage i tid, hvor Skatteforvaltningen ikke ligger inde med selvangivelsesmateriale, skal borgeren efter omstændighederne være i stand til selv at fremlægge kopi af det relevante materiale.
På samme måde som vedrørende de øvrige fristgennembrudsgrunde i SFL § 27, stk. 1, er det en betingelse at reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, er overholdt, og det afledte krav ikke er forældet efter 10-års fristen i SFL § 34 a, stk. 4. Se SKM2016.183.LSR. Vedrørende samtlige fristgennembrudsgrunde i SFL § 27, stk. 1, gælder endvidere, at hvis der er grundlag for ekstraordinær genoptagelse, kan ansættelsen kun ændres angående det spørgsmål, der har været årsag til genoptagelsen. Den ekstraordinære genoptagelse åbner ikke mulighed for andre ændringer i ansættelsen.
Se den tilsvarende bestemmelse vedrørende moms og afgifter SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se A.A.8.3.2.2.2.4.
A.A.8.2.2.2.3 om forældelse.
Det er en betingelse for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, at borgeren dokumenterer eller sandsynliggør, at ansættelsen materielt er forkert. Se xSKM2019.654.BRx, SKM2017.363.ØLR (tidligere SKM2016.599.BR), SKM2017.658.BR,SKM2017.337.BR, SKM2017.336.BR, SKM2017.196.ØLR, SKM2017.177.BR, SKM2017.144.BR, SKM2016.180.BR, SKM2015.632.VLR, SKM2015.521.BR, SKM2015.433.BR, SKM2015.384.BR, SKM2014.618.BR, SKM2014.610.BR, SKM2012.170.ØLR, SKM2012.80.BR, SKM2011.332.BR, SKM2010.551.HR, SKM2010.108.BR, SKM2007.875.BR, SKM2005.240.ØLR og SKM2002.230.VLR.
SFL § 27, stk. 1, nr. 8, kan ikke medføre tilladelse til genoptagelse i tilfælde, hvor baggrunden for anmodningen alene er, at en borger ved en fejl har overset eller glemt et fradrag. Det gælder også glemte fradrag for indbetalinger til pensionsordninger, f.eks. hvis borgeren har indbetalt et beløb større end opfyldningsfradraget og undlader at fordele det overskydende fradrag i de efterfølgende år. Tilsvarende gælder, hvis borgeren ved en fejl har selvangivet for store beløb eller uberettiget er blevet beskattet af et beløb, f.eks. er blevet beskattet af ejendomsværdiskat i en udlejningsejendom.
Retten fandt bl.a., at sagsøgerne ikke var berettigede til genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Retten bemærkede om bestemmelsen, at den har et snævert, men ikke præcist defineret anvendelsesområde og anvendes i forbindelse med blandt andet myndighedsfejl, svig fra tredjemand eller helt særlige uforudsigelige tilfælde, hvor der ikke er noget at bebrejde den skattepligtige. Derimod er en forkert skatteansættelse ikke i sig selv en sådan særlig omstændighed, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse, og heller ikke manglende indsigt hos skatteyderen i den til enhver til gældende skattelovgivning er i sig selv en særlig grund til genoptagelse i medfør af bestemmelsen. Se SKM2018.496.BR.
Landsskatteretten stadfæstede SKATs afgørelse, hvorved borgeren, der ikke havde selvangivet noget beløb vedrørende lagerbeskattede værdipapirer, ikke havde fået tilladelse til ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2017.372.LSR og SKM2017.373.LSR.
En fond var ikke opmærksom på en praksisændring. Ikke særlige omstændigheder. Se SKM2018.454.BR, tidligere SKM2016.632.LSR
Ejendomsværdiskat er et glemt fradrag. Med henvisning til forarbejderne til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, fandt Retten, at selvangivelse af ejendomsværdiskat på en udlejet ejendom måtte sidestilles med et glemt fradrag, der ikke berettiget til genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Selvom oplysningerne havde været fortrykt i borgerens selvangivelser, havde borgeren selv pligt til at kontrollere, at selvangivelserne var korrekte. Se SKM2015.509.BR. Se også SKM2017.55.LSR.
Det var ikke en særlig omstændighed, at borgeren som følge af egen tvivl om fradragstidspunkt havde undladt at fratrække renteudgifter i selvangivelsen for 1993. Situationen blev sidestillet med, at der var tale om glemte fradrag. Se SKM2014.400.BR.
Det var ikke en særlig omstændighed, at borgeren havde undladt fradrag for dobbelt husførelse samt havde undladt at reagere mod beskatning af feriepenge i forkert indkomstår. Se SKM2014.332.VLR.
Borgeren havde ikke selvangivet et fradrag, da han ville afvente Landsskatterettens afgørelse vedrørende samme fradrag for tidligere år. Efter Landsskatteretten havde truffet afgørelse, bad borgeren om genoptagelse. Landsskatteretten pålagde SKAT at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelse var opfyldt i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, da fradraget ikke var selvangivet på grund af, at borgeren afventede Landsskatterettens afgørelse. Se SKM2013.587.LSR.
Borgeren havde i årene 1991-1996 bogført for store indkomster. For at udligne dette foretog borgeren i 1997 et modsvarende fradrag. Der blev nægtet fradrag, fordi Retten sidestillede situationen med en situation med glemte fradrag vedrørende indkomstårene 1991-1996. Se SKM2007.44.VLR.
Revisoren havde bogført en indkomst to gange. Retten fastslog, at da borgeren skulle identificeres med sin revisor, var der tale om en situation, der kunne sidestilles med glemte fradrag, hvorfor genoptagelse blev nægtet. Se SKM2008.902.BR.
Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvaret iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da selskabet havde glemt en række momsfradrag. Retten fandt ikke, at der forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da et glemt fradrag ikke kan betragtes som en særlig omstændighed, der kan begrunde genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2008.48.BR.
Sagen drejede sig om et selskab, der havde søgt om ekstraordinær genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4 vedrørende fejlagtig indbetalt emballageafgift. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten udtalte: Således som sagen foreligger oplyst for retten, findes selskabet ikke at have forsøgt at sikre sig mod eventuelle fejl, idet selskabet ikke har givet meddelelse til underleverandørerne om, at man er registreret efter emballageafgiftsloven, hvorfor risikoen bør ligge hos selskabet. Selskabet burde herefter have reageret på fakturaerne, som ikke angav, at der var tale om ubeskattede leverancer. Retten fandt dermed ikke, at der forelå sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2008.878.LSR.
Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8 vedrørende glemt rentefradrag. Se SKM2005.524.LSR.
Borgeren havde i felt nr. 92 og 93 undladt at selvangive aktieudbytter med indeholdelse af udbytteskat, hvorfor udbytteskatten ikke var blevet godskrevet i skatteansættelsen. Der kunne ikke ske ekstraordinær genoptagelse, da ingen af betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 1-8, var opfyldt. Se SKM2010.473.LSR.
Det centrale anvendelsesområde for genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, er, når en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat er forkert som følge af, at Skatteforvaltningen har begået ansvarspådragende fejl, dvs. erstatningslignende situationer. Dette suppleres af, at der også kan være grundlag for genoptagelse, hvis fejlen hos Skatteforvaltningen ikke har en ansvarspådragende karakter, nemlig hvis fejlen har været årsag til en materielt forkert ansættelse, som det efter en konkret vurdering må anses for urimeligt at opretholde.
Det er som udgangspunkt ikke en fejl, hvis Skatteforvaltningen ikke af egen drift har korrigeret fejl i selvangivelsesmateriale. Efter omstændighederne vil passivitet hos Skatteforvaltningen dog efter en konkret vurdering kunne kvalificeres som fejl hos Skatteforvaltningen, fx hvis Skatteforvaltningen ved aktiv behandling af det modtagne materiale overser iøjnefaldende fejl.
xEn skatteyder solgte sin ejendom i 2008, men fortsatte med at betale ejendomsværdiskat af ejendommen frem til 2014. De nye ejere af ejendommen betalte også ejendomsværdiskat i de pågældende år.
Skatteyderen fik genoptaget sine skatteansættelser for 2012-2014 og begærede ekstraordinær genoptagelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, af skatteansættelserne for de resterende år.
Der var under sagen enighed om, at skatteansættelserne for 2008-2011 var materielt forkerte, idet skatteyderen ikke skulle have betalt ejendomsværdiskat for 2009-2011 og kun delvist for 2008.
Skatteyderen gjorde blandt andet gældende, at SKAT som tinglysningsafgiftsmyndighed var bekendt med ejerskiftet, og at der derfor forelå en klar myndighedsfejl fra SKATs side.
Landsretten fandt, at den forkerte skatteopkrævning ikke skyldtes fejl hos SKAT; Landsretten foretog herefter en konkret bedømmelse af, hvorvidt det måtte anses for urimeligt at opretholde ansættelsen. Landsretten udtalte, at ejendomsværdiskatten tydeligt fremgik af skatteyderens årsopgørelse, og at skatteyderen klart havde tilsidesat sin pligt til at kontrollere denne.
Landsretten fandt på denne baggrund og i øvrigt af de grunde, byretten havde anført at der ikke var grundlag for ekstraordinær genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Landsretten stadfæstede herefter byrettens dom. Se SKM2019.132.ØLR.x
Særligt om Skatteforvaltningens forkerte retsanvendelse
I de sager, hvor der er nedlagt påstand om, at der skal tillades ekstraordinær genoptagelse som følge af SKATs (nu Skatteforvaltningens) forkerte retsanvendelse, har SKAT (nu Skatteforvaltningen) typisk fået medhold i, at retsanvendelsen lå inden for den sædvanlige fortolkningsramme.
SKAT havde lagt til grund, at hun var fuldt skattepligtig til Danmark, mens hendes amerikanske skatteforhold ikke indgik i afgørelsen. Med henvisning til, at borgeren var fuldt skattepligtig til USA, fandt Landsretten allerede af denne grund, at SKAT med dette faktum skulle genoptage hendes skatteansættelser. Se SKM2017.196.ØLR.
Landsskatteretten fandt, at det forhold, at SKAT havde fortolket lovgivningen forkert i forhold til den efterfølgende Højesteretsdom, der ændrede praksis, ikke var en særlig omstændighed i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Fonden havde ikke i forbindelse med anmodningen fremlagt oplysninger, som dokumenterede eller sandsynliggjorde, at der var begået fejl fra SKATs side eller fejl i øvrigt, som havde medført en materiel forkert afgørelse, som det måtte anses for åbenbart urimeligt at opretholde. Videre bemærkedes det, at Højesterets dom af 8. juni 2004 var offentliggjort som SKM2004.276.HR den 9. juli 2004, ligesom den var indskrevet i Momsvejledningen 2004-4 af 20. oktober 2004 og anført under juridiske nyheder hos SKAT. Det forhold, at SKAT ikke udstedte et TSS-cirkulære som følge af Højesterets dom, medførte ikke, at der var særlige omstændigheder, som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Endvidere bemærkedes det, at det forhold, at fonden ikke har haft kendskab til Højesterets dom af 8. juni 2004 ikke medførte, at der var særlige omstændigheder, som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2016.632.LSR.
Skatteankenævnet havde i februar 2012 truffet afgørelse om, at borgeren som kommanditist havde erhvervet ret til en vindmølle i 1999 og ikke først i 2000 som tidligere lagt til grund ved sagsøgerens skatteansættelser. Herefter traf SKAT i september 2012 afgørelse om at foretage ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 1999 til 2010, således at der i relation til afskrivninger på vindmøllen i disse år blev taget højde for det korrekte erhvervelsestidspunkt. Ved afgørelsen fandt SKAT endvidere, at borgeren kunne fratrække et underskud vedrørende kommanditselskabet på kr. 11.740,-, hvoraf en mindre del udgjordes af renteudgifter vedrørende et lån i udenlandsk valuta. Borgeren anmodede i forbindelse med SKATs afgørelse i september 2012 om tilladelse til at anvende realisationsprincippet ved opgørelsen af kursgevinster i indkomstårene 1999 og fremefter. Borgeren havde fra og med indkomståret 2000 valgt at anvende lagerprincippet. SKAT, Skatteankenævnet og Landsskatteretten afviste anmodningen om principskifte med henvisning til, at der ikke var grundlag for at genoptage de pågældende indkomstår ekstraordinært. Byretten udtalte, at Skatteankenævnets afgørelse fra september 2012 ikke i sig selv medførte, at borgeren var berettiget til at ændre princip. Byretten udtalte endvidere, at der hverken forelå en direkte følge eller særlige omstændigheder efter SFL § 27, stk. 1, nr. 2 og 8, som kunne medføre ekstraordinær genoptagelse. Byretten lagde herved bl.a. vægt på, at borgeren selv havde valgt at anvende lagerprincippet, at han ikke alene ved sin egen forklaring havde ført bevis for, at der var sket fejl eller forsømmelser fra SKATs side, og at SKAT i 2005 havde truffet afgørelse om ikke at imødekomme en anmodning om at anvende realisationsprincippet, hvilket borgeren ikke dengang påklagede. Se SKM2016.395.BR (anket, sagen hævet).
SKAT offentliggjorde den 23. december 2013 et styresignal (SKM2013.920.SKAT) om ændring af beregningspraksis vedrørende personfradrag. Borgeren anmodede i brev, dateret den 10. februar 2014, SKAT om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene fra og med 1999. Landsskatteretten bemærkede, at styresignalet i SKM2013.920.SKAT omfatter skatteansættelser fra og med indkomståret 2010 og efterfølgende indkomstår. Der er herefter ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 7, idet nærværende sag vedrører indkomstårene fra og med 1999 til og med 2009. Det var Landsskatterettens vurdering, at selv hvis det måtte vurderes, at SFL § 27, stk. 1, nr. 8, ville kunne anvendes sideløbende i nærværende tilfælde for de indkomstår, der ikke allerede er blevet genoptaget i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 7, foreligger der ikke sådanne særlige omstændigheder, der ville kunne føre til genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Der blev henset til, at borgeren skatteansættelser for indkomstårene 1999 - 2009 var udarbejdet i overensstemmelse med den på ansættelsestidspunktet gældende praksis, hvorfor SKAT, uanset at denne praksis senere er ændret ved SKATs styresignal i SKM2013.920.SKAT, ikke vurderedes at have handlet ansvarspådragende. Herudover fandt Landsskatteretten desuden ikke, at der var sådanne særlige omstændigheder, der kunne føre til genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2016.452.LSR.
Tilsvarende var der ikke tale om ansvarspådragende forkert retsanvendelse i følgende afgørelser: SKM2015.142.LSR, SKM2014.62.LSR, SKM2008.990.ØLR, SKM2001.181.VLR, SKM2001.56.VLR og SKM2006.101.LSR.
Vestre Landsret gav borgeren medhold i, at skattemyndigheden havde begået ansvarspådragende fejl. Der var dog snarere tale om en bevisførelsesfejl end om forkert retsanvendelse, idet den ansvarspådragende fejl bestod i, at skattemyndigheden i forbindelse med fastlæggelse af ejerskab til en bil alene havde lagt vægt på navnet på registreringsattesten. Se TfS1999.557.VLD.
Hvis en formel mangel, begået af Skatteforvaltningen, i en afgørelse medfører ugyldighed, er der grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, uafhængigt af en vurdering af, hvorvidt en fornyet prøvelse af ansættelsen vil resultere i et ændret indholdsmæssigt resultat.
Højesteret havde fastslået, at der ikke allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002, 12. juni 2003 og 1. juli 2004 reelt var sket en underkendelse af den danske praksis i SFL § 27, stk. 1, nr. 7's forstand, og at genoptagelse efter denne bestemmelse derfor først kunne ske på grundlag af styresignalet fra 2013 med virkning fra og med indkomståret 2010. Højesteret fandt, at det herefter ikke alene med henvisning til disse domme kunne statueres, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at genoptagelse fra tidligere indkomstår i stedet kunne ske efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Hvis nr. 8 kunne anvendes alene med henvisning hertil, ville det indebære en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7, 2. pkt. Se SKM2019.192.HR.
Borgeren havde tilbagebetalt kontanthjælp, men kommunen havde ikke indberettet dette til SKAT. Borgeren havde derfor ikke fået fradrag for det tilbagebetalte beløb. Højesteret udtalte bl.a.: Den manglende indberetning skyldes ikke fejl begået af SKAT, og borgeren, der i henhold til SKL § 1 og SKL § 16 havde pligt til at kontrollere sin årsopgørelse, reagerede ikke på at fradraget var indberettet med et åbenlyst forkert beløb, selvom han på tidspunktet for årsopgørelsen havde de faktiske oplysninger. Borgeren opdagede først fejlen i 2012, men Højesteret fandt ikke, at borgerens personlige forhold med bl.a. uddannelse og fængselsophold, kunne begrunde at han fra 2004 til udløb af ordinær frist 1. maj 2008 havde været forhindret i at søge om genoptagelse. Herefter fandt Højesteret, at der ikke forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2017.224.HR.
Se også SKM2017.55.LSR vedrørende kommunes manglende indberetning af salg af ejendom.
Retten fandt, at der var sådanne særlige omstændigheder, at der skulle gives tilladelse til genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten lagde vægt på, at borgeren ikke var bekendt med gælden før han modtog tilsigelse til udlægsforretning. Se SKM2016.178.LSR.
Da grundlaget for skatteansættelsen måtte anses for at have været kendt for borgeren allerede efter modtagelsen af indkaldelsesskrivelsen, fandt Landsretten, at det ikke kunne antages at have haft betydning for sagens udfald, at borgeren ikke modtog forslaget, og at SKAT har anset borgeren for indkomstskattepligtig som anført i afgørelsen. Borgeren havde således ikke godtgjort, at der var særlige omstændigheder, som kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2016.76.ØLR.
SKAT havde ikke henvist til betingelserne for at kunne suspendere den ordinære ansættelsesfrist. Da denne proceduremangel blev anset for at have ugyldighedsvirkning, fik borgeren medhold i, at der kunne tillades ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2003.248.ØLR.
Der var ikke sket partshøring. SKAT tog bekræftende til genmæle over for påstanden om tilladelse til ekstraordinær genoptagelse på grundlag af en vurdering af, at den manglende høring medførte ugyldighed. Se SKM2006.488.ØLR.
Borgeren havde ikke oprindelig anfægtet de formelle fejl, der herefter ikke var egnede til at medføre ugyldighed og da der ikke i øvrigt var tale om særlige omstændigheder, blev genoptagelse nægtet. Se SKM2003.288.HR.
Borgeren havde gjort gældende, at afgørelsen var truffet efter udløbet af den ordinære ansættelsesfrist, at høring var undladt, og at SKAT ikke havde indkaldt til et møde. Retten fandt ikke, at der var begået fejl, der kunne medføre tilladelse til ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2007.875.BR.
Borgeren gjorde gældende, at forslaget og afgørelsen ikke var modtaget på den tvangstilmeldte folkeregisteradresse. Retten fandt ikke, at disse formelle indsigelser kunne medføre ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2010.363.ØLR.
Spørgsmålet er i hvilket omfang det kan anses for en myndighedsfejl efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, hvis Skatteforvaltningen som følge af manglende oplysninger og dokumentation har foretaget en skønsmæssig ansættelse, der efterfølgende dokumenteres som for højt ansat. Udgangspunktet er, at et sådant forløb ikke i sig selv bevirker, at den skønsmæssige ansættelse kan kvalificeres som en myndighedsfejl.
Borgerens indkomst var skønsmæssigt ansat på grund af manglende selvangivelse. Borgeren bad om genoptagelse med henvisning til psykisk sygdom, og en råbalance udarbejdet i forbindelse med sagen hos Landsskatteretten. Retten udtalte, at det forhold, at råbalancen viste, at indkomsten var ca. 100.000 kr. lavere end den ansatte indkomst, ikke var en særlig omstændighed. Derudover havde borgeren ikke godtgjort, at han i hele den relevante periode på grund af den psykiske sygdom havde været forhindret i at anmode om genoptagelse. Der var derfor ikke særlige omstændigheder. Se SKM2017.242.VLR (tidligere SKM2016.600.BR).
Tilladelse til genoptagelse blev nægtet, bl.a. fordi de skønsmæssige forhøjelser ikke kunne betegnes som åbenbart urimelige eller fastsat på et klart urigtigt grundlag. Se SKM2003.288.HR.
Det forhold, at SKAT ikke havde foretaget en beregning af borgerens privatforbrug, fandtes ikke at være et forhold, som kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse af de skønsmæssige ansættelser. Borgeren begrundede genoptagelsesanmodningen i efterfølgende udarbejdede regnskaber og selvangivelser. Landsretten fandt, at anmodningen om genoptagelse var begrundet i forhold, som borgeren hele tiden havde været bekendt med. Derudover havde borgeren ikke påvist, at de skønsmæssige ansættelser var forkerte eller åbenbart urimelige. SKM2015.632.VLR.
Retten fandt, at SKATs skøn over momstilsvaret måtte anses for udøvet på et forkert grundlag. Retten fandt det sandsynliggjort, at skønnet havde ført til et åbenbart urimeligt resultat, og fandt efter en samlet vurdering, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at det var urimeligt at fastholde det skønnede tilsvar, og SKAT burde derfor have givet tilladelse til ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Se SKM2013.846.BR.
Regnskab var ufyldestgørende og de skønsmæssige ansættelser for 2003 og 2004 blev ikke anset for materielt forkerte og derfor ikke myndighedsfejl. Dog blev den skønnet forhøjelse for 2002 tilsidesat som følge af, at en anmodning om genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, ikke gav SKAT ret til at foretage en nettoforhøjelse. Se SKM2012.87.BR.
Da den skønsmæssige ansættelse ikke var udtryk for en ansvarspådragende fejl, blev tilladelse til ekstraordinær genoptagelse nægtet. Se TfS 2000.902.ØLD.
Der blev ikke tilladt ekstraordinær genoptagelse, da den skønsmæssige ansættelse ikke var åbenbart urimelig eller fastsat på et klart forkert grundlag. Det blev endvidere tillagt betydning, at det senere udarbejdede regnskab ikke var forsynet med revisorpåtegning. Endelig havde det ikke i sig selv betydning, at borgerens oprindelige revisor havde tilbageholdt hans regnskabsmateriale. Se TfS 2000.388.ØLD.
Der blev tilladt ekstraordinær genoptagelse af en skønsmæssig forhøjelse. Landsskatteretten fandt, at SKAT ikke havde taget hensyn til, at et beløb på borgerens konto var en arv, som var skattefri indkomst for borgeren. Skønnet blev derfor anset for at være åbenbart urimeligt og det ville medføre en væsentlig uretmæssig beskatning af klager, hvis ansættelsen blev opretholdt. Se SKM2014.637.LSR.
Der blev tilladt ekstraordinær genoptagelse af en skønsmæssig forhøjelse på 50.000 kr. Skønnet blev anset for urimeligt, fordi det beløbsmæssigt end ikke kunne indeholdes i den indberettede kursændring på borgerens aktiebeholdning i det pågældende indkomstår. Se SKM2006.467.LSR.
Der blev tilladt ekstraordinær genoptagelse, fordi en skønsmæssig forhøjelse blev anset for åbenbart urimelig under hensyn til de foregående og det efterfølgende års selvangivne overskud af virksomhed, og alvorlig sygdom hos borgerens barn. Se SKM2006.412.LSR.
Uanset om den skønsmæssige ansættelse viser sig at være for højt ansat, er der grundlag for ekstraordinær genoptagelse, hvis Skatteforvaltningen hen mod slutningen af den ordinære ansættelsesfrist har fastsat dagbøder for at fremtvinge oplysninger fra borgeren uden at gøre opmærksom på, at modtagelse af eventuelle oplysninger efter udløbet af den ordinære ansættelsesfrist ikke nødvendigvis kan resultere i genoptagelse.
Hvis borgeren har betalt kirkeskat uden at have været medlem af folkekirken, kan der under alle omstændigheder ske genoptagelse og tilbagebetaling af kirkeskat inden udløbet af den ordinære ansættelsesfrist i SFL § 26, stk. 2. Hvis denne frist er overskredet, er genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, betinget af, at den forkerte betaling af kirkeskat skyldes en ansvarspådragende fejl begået af Skatteforvaltningen. SFL § 27, stk. 1, nr. 8, vil således normalt ikke finde anvendelse, hvis fejlen er sket hos de kirkelige myndigheder. Som følge heraf bør en borger opfordres til at forsøge at skaffe en redegørelse om medlemskab fra folkekirken. Hvis en sådan redegørelse ikke kan dokumentere årsagen til den forkerte kirkeskattebetaling, skal der ske en konkret vurdering og ved denne vurdering kan indgå en formodning om, at fejlen er sket hos Skatteforvaltningen, hvis relevante oplysninger ikke i øvrigt kan fremskaffes. I sagen SKM2011.448.LSR blev det konkret vurderet, at den forkerte betaling af kirkeskat skyldtes en myndighedsfejl.
Borgeren havde fremlagt dokumentation fra kordegnen om, at der aldrig havde været tale om medlemskab af Folkekirken. Efter en konkret vurdering blev det anset for særlige omstændigheder, at der fejlagtigt var betalt kirkeskat og reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2 blev anset for at løbe fra det tidspunkt, hvor borgeren tilfældigt af sin bror var blevet gjort opmærksom på konsekvenserne af det manglende medlemskab af Folkekirken. Se SKM2011.448.LSR.
Det er en yderligere betingelse for ekstraordinær genoptagelse, at borgeren har overholdt reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2. I tilfælde af manglende medlemskab af folkekirken vil fristen løbe fra det tidspunkt, hvor borgeren har fået positivt kendskab til grundlaget for ekstraordinær genoptagelse, dvs. har haft tilstrækkeligt kendskab til, at den forkerte kirkeskattebetaling skyldes en myndighedsfejl. Et sådant kendskab er fx til stede, hvis opkrævning af kirkeskat fortsætter efter, at borgeren selv har udmeldt sig af folkekirken. Det er en særdeles konkret vurdering.
I modsætning til genoptagelse som følge af manglende medlemskab af folkekirken står genoptagelse i tilfælde, hvor borgeren faktisk har været medlem, men gør gældende, at medlemskabet er etableret ved en fejl og som følge heraf skal ophæves med tilbagevirkende kraft. Hvis medlemskabet ophæves med tilbagevirkende kraft, kan der ske ekstraordinær genoptagelse på grundlag af SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Se A.A.8.2.2.2.1.
A.A.8.2.2.2.3. om forældelse.
Efter Skatteforvaltningens opfattelse er det en særlig omstændighed, hvis borgeren selv beder om en skærpende ændring af et forhold i ansættelsen, bortset fra tilfælde, hvor det ikke kan udelukkes, at følgevirkningerne af ændringen i relation til skatte- og afgiftslovgivningen kan bevirke en samlet nettobegunstigelse for borgeren. En sådan følgevirkning har kun betydning, hvis der i fristreglerne er særskilt hjemmel til at gennemføre følgevirkningen. Hvis borgeren beder om en sådan skærpende ændring, skal der vejledes om, at ændringen ikke kan foretages på Skatteforvaltningens initiativ, medmindre en af betingelserne i SFL § 27, stk. 1, nr. 1-7 er opfyldt.
SFL § 27, stk. 1, nr. 8, kan medføre genoptagelse i andre situationer, der kan kvalificeres som "særlige omstændigheder." Fx vil alvorlig sygdom, der har været årsag til mangelfulde eller forkerte skatteansættelser, kunne medføre tilladelse til ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2006.467.LSR og SKM2006.412.LSR hvor genoptagelse blev tilladt. Derimod vil borgerens sociale, personlige eller økonomiske forhold normalt ikke i sig selv kunne bevirke, at der tillades genoptagelse, jf. f.eks. SKM2013.487.BR, hvor der ikke blev tilladt genoptagelse trods skilsmisse, søsters sygdom og faders dødsfald. I øvrigt vil helt uforudsigelige omstændigheder, der ikke skyldes borgeren selv, kunne medføre ekstraordinær genoptagelse.
Sygdom, personlige problemer mv.:
Sagen angik, om betingelserne for genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse for indkomstårene 2005-2009 var opfyldt. For indkomstårene 2005-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Byretten fandt, at skatteyderen ikke havde dokumenteret eller sandsynliggjort, at skatteansættelserne var forkerte. Således byggede de på skatteyderens egne oplysninger, og byretten fandt det ikke dokumenteret, at de oplysninger, som skatteyderen selv havde indgivet til SKAT, måtte anses for forkerte. Endvidere fandt byretten ikke, at skatteyderens sygdom var årsag til en forkert eller mangelfuld skatteansættelse. Se SKM2018.408.BR.
Retten fandt, at der ikke forelå særlige omstændigheder, herunder sygdom, som kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse. Endelig lagde retten vægt på, at det ikke var godtgjort, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at klage eller anmode om ordinær genoptagelse efter de almindelige regler inden for de ordinære frister. Retten fandt på den baggrund, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, ikke var opfyldt. Se SKM2018.53.BR, se lignende sag SKM2018.33.BR
Da SKATs skønsmæssige ansættelser måtte anses for foretaget på et fejlagtigt grundlag efter forholdene på tidspunktet for afgørelserne, og da klager havde været syg og boet på gaden i en årrække, fandtes betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8 at være opfyldt. Kundskabstidspunktet i den lille fristregel i stk. 2 fandtes at løbe fra det tidspunkt, hvor broderens revisor havde fremskaffet oplysninger om det beløb, SKAT opkrævede og de skønsmæssige ansættelser, hvilket var umiddelbart inden genoptagelsesanmodningen, hvorfor 6 måneders fristen var overholdt. Landsskatteretten pålagde herefter SKAT at genoptage skatteansættelsen for de pågældende indkomstår. Se SKM2018.139.LSR.
Borgeren fraflyttede den 1. marts 2010 en ejendom, hvor hendes samlever blev boende. Retten udtalte, at selvom det tages i betragtning, at borgeren havde været under et psykisk og økonomisk pres i forbindelse med samlivsophævelsen, udgjorde disse forhold ikke særlige omstændigheder, der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2017.253.BR.
Borgeren har ikke godtgjort, at han i den relevante periode på grund af sine hjerteproblemer eller sin sygdom, der blev diagnosticeret i november 2015, har været forhindret i at bede om genoptagelse af skatteansættelsen for 2006. Retten har her ved navnlig lagt vægt på de lægelige oplysninger i sagen og på de forklaringer, der er afgivet af borgeren og hans søn. Se SKM2017.22.BR. Se også SKM2017.658.BR
Borgerens indkomst var skønsmæssigt ansat på grund af manglende selvangivelse. Borgeren bad om genoptagelse med henvisning til psykisk sygdom, og en råbalance udarbejdet i forbindelse med sagen hos Landsskatteretten. Retten udtalte, at det forhold, at råbalancen viste, at indkomsten var ca. 100.000 kr. lavere end den ansatte indkomst, ikke var en særlig omstændighed. Derudover havde borgeren ikke godtgjort, at han i hele den relevante periode på grund af den psykiske sygdom havde været forhindret i at anmode om genoptagelse. Der var derfor ikke særlige omstændigheder. Se SKM2017.242.VLR. Se også SKM2017.265.BR.
Borgeren havde på grund af sygdom ikke aflagt regnskab, og der var foretaget en skønsmæssig forhøjelse. Et efterfølgende regnskab viste, at ansættelsen var alt for høj og Landsskatteretten fandt det urimeligt at opretholde ansættelsen. Se SKM2015.723.LSR.
Landskatteretten fandt, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8 var tilstede. Landsskatteretten lagde til grund, at borgeren havde henvendt sig til SKAT med en indsigelse, men at indsigelsen ikke var tilstrækkelig konkret. Dette var begrundet i borgerens sygdom, der også gjorde ham ude af stand til at indgive en korrekt selvangivelse. Henset til at borgeren, da han henvendte sig til SKAT, kunne have bedt om genoptagelse, at SKAT kunne have vejledt herom, og at fejlen nemt kunne være konstateret, fandt Landsskatteretten ud fra en konkret vurdering, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Landsskatteretten lagde vægt på, at der var tale om betydelige beløb af væsentlig betydning for borgeren, og at det som følge af borgerens sygdom og kontakt med SKAT må anses for urimeligt at fastholde ansættelserne. Af samme årsag ses bort fra reaktionsfristen. Se SKM2015.647.LSR.
Det var ikke særlige omstændigheder, at borgeren havde været under psykiske pres pga. dødsfald, psykisk sygdom og selvmordsforsøg i familien. Borgerens oplysninger var ikke understøttet af bilag eller lægelige oplysninger. Se SKM2015.716.BR.
En skønsmæssig ansættelse kunne ikke genoptages selvom selvangivelsen var forsinket som følge af borgerens skilsmisse, sygdom hos søsteren og faderens dødsfald, idet sindstilstanden ikke var dokumenteret ved en lægeerklæring. Se SKM2013.739.ØLR.
Retten fandt ikke, at borgerens personlige forhold kunne begrunde, at han ikke havde søgt om genoptagelse inden for fristen i SFL § 26, stk. 2. Se SKM2013.487.BR.
En borger var blevet skønsmæssigt ansat på grund af utilstrækkelige oplysninger, bl.a. som følge af psykiske problemer. Da der fortsat ikke var fremkommet oplysninger, der kunne give anledning til at ændre den skønnede ansættelse, var der ikke tale om sådanne særlige omstændigheder, at der kunne ske genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Se SKM2012.561.BR.
Myndighedsfejl:
Skatteyderen gjorde blandt andet gældende, at SKAT som tinglysningsafgiftsmyndighed var bekendt med ejerskiftet, og at der derfor forelå en klar myndighedsfejl fra SKATs side. Landsretten fandt, at den forkerte skatteopkrævning ikke skyldtes fejl hos SKAT. Landsretten foretog herefter en konkret bedømmelse af, hvorvidt det måtte anses for urimeligt at opretholde ansættelsen. Landsretten udtalte, at ejendomsværdiskatten tydeligt fremgik af skatteyderens årsopgørelse, og at skatteyderen klart havde tilsidesat sin pligt til at kontrollere denne. Landsretten fandt på denne baggrund og i øvrigt af de grunde, byretten havde anført at der ikke var grundlag for ekstraordinær genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Landsretten stadfæstede herefter byrettens dom. Se SKM2019.132.ØLR.
I sagen vedrørende ekstraordinær genoptagelse fandt retten efter en samlet vurdering, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt. Retten fandt i den forbindelse, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at der forelå særlige omstændigheder i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Retten fandt i den forbindelse endvidere, at der ikke var anledning til at antage, at en genoptagelse af skatteansættelsen ville resultere i en ændret skatteansættelse.
Herudover fandt retten, at sagsøgeren ikke havde overholdt reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2. Retten bemærkede hertil, at sagsøgeren allerede den 24. februar 2011 inden for de ordinære genoptagelsesfrister havde indsendt selvangivelser, hvor der i rubrikken for befordringsfradrag ikke var angivet et beløb, men derimod var skrevet ”71 km pr. dag”. Sagsøgeren havde ikke selvangivet fradrag for børnebidrag eller renteudgifter. SKATs afslag på befordringsfradrag blev ikke påklaget af sagsøgeren. Sagsøgerens efterfølgende anmodning af om ekstraordinær genoptagelse, dateret den 30. april 2014, var derfor ikke fremsat inden for fristen i SFL § 27, stk. 2. Se SKM2018.68.BR
Borgeren havde i en straffesag vedrørende rufferi fået konfiskeret 1 mio. kr., der tidligere var selvangivet og beskattet. Borgeren bad om ekstraordinær genoptagelse. Retten fandt, at der ikke var begået fejl ved borgerens ansættelser, der på tidspunktet for ansættelserne var materielt korrekte. Det forhold, at borgeren har fået konfiskeret et beløb svarende til det selvangivne overskud kunne ikke føre til ekstraordinær genoptagelse af ansættelserne. Se SKM2017.363.ØLR.
Der var i relation til SKM2011.810.SKAT om genoptagelse som følge af fejl i VSL kapitalafkastsats tale om særlige omstændigheder efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, således at der kunne ske ekstraordinær genoptagelse med henblik på nedsættelse af tvangshævninger. Se SKM2013.767.LSR, SKM2014.730.LSR og SKM2015.64.LSR.
Den omstændighed, at borgerens virksomhed blev taget under konkursbehandling, kunne ikke i sig selv begrunde genoptagelse. Heller ikke det forhold, at boets kurator i forbindelse med boets afslutning havde anført, at der ikke var aktivitet i borgerens virksomhed i 2003 - 2005, var en sådan særlig omstændighed, der kunne begrunde en tilladelse til genoptagelse. Se SKM2015.692.BR.
Svig:
Retten fandt det ikke godtgjort, at administratoren af borgerens ejendomme havde udøvet svig overfor borger. Forholdet var ikke politianmeldt. Retten fandt, at der ikke var særlige omstændigheder. Se SKM2016.585.VLR.
Borgeren mente sig berettiget til fradrag for et underskud på landbrugsdrift, der var selvangivet af den nu fraskilte ægtefælle. Der var ikke grundlag for at anse den fraskilte ægtefælle for at have handlet svigagtigt, ligesom SKAT ikke havde begået ansvarspådragende fejl ved at acceptere den fraskilte ægtefælles selvangivelse af underskuddet. Se SKM2012.99.BR.
xSagen angik, hvorvidt appellanten opfyldt betingelserne for genoptagelse for indkomstårene 2009 og 2010 ifølge SFL § 27, stk. 1, nr. 8, om tilfælde, hvor der foreligger særlige omstændigheder.
På den baggrund fandt landsretten ligesom byretten, at appellanten ikke havde godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, som kan begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Det, som appellanten havde anført om bl.a. komplicerede skatteregler, og om, at sagen vedrører betydelige beløb, kunne ikke føre til et andet resultat. Se SKM2019.649.VLR.x
SKAT havde truffet afgørelse om fuld skattepligt. Borgeren påstod ikke at have modtaget breve, men det blev efter omstændighederne lagt til grund, at SKATs breve var kommet frem til modtageren. Der var ikke særlige omstændigheder. Se SKM2016.574.ØLR.
Da ansættelsen var baseret på et klart forkert grundlag og det ville være åbenbart urimeligt at opretholde ansættelsen var der sådanne særlige omstændigheder, at det kunne begrunde genoptagelse. Se SKM2014.637.LSR.
SKAT havde vedrørende 1996-1998 omkvalificeret en leasingaftale til en kreditkøbsaftale. Borgeren anmodede om en tilsvarende omkvalificering for de indkomstår, der lå uden for den ordinære ansættelsesfrist, hvilket blev nægtet, da lovforarbejderne ikke rummede noget om sådanne situationer. Se SKM2003.368.VLR.
To ægtefæller havde vedrørende et fælles lån fratrukket mere end 100 pct. af renteudgifterne, hvorfor SKAT nedsatte mandens fradrag fra 66 pct. til 50 pct. Det viste sig imidlertid, at det var hustruens fradrag, der skulle have været reduceret til 33 pct. Manden fik ikke tilladelse til tilbageregulering af fradraget, da reguleringen var sket i god tid inden udløbet af den ordinære ansættelsesfrist. Se SKM2002.569.ØLR.
Et selskab havde aktiveret et valutakurstab på afskrivningssaldoen, hvilket SKAT ændrede til løbende fradrag for driftsomkostninger. Selskabet fik vedrørende mere end tre år gamle år tilladelse til ekstraordinær genoptagelse, fordi den forkerte skattemæssige kvalifikation ikke var tilsigtet og i øvrigt var sket på et tidspunkt, hvor den ordinære frist ikke var udløbet. Se SKM2002.79.LR.
Borgeren var blevet dobbeltbeskattet af lønindkomst. Det blev anset for en særlig omstændighed, at en gensidig forhandling om de to landes beskatningsret (MAP) ville medføre, at udlandet fik beskatningsretten. Derfor blev skatteansættelsen ekstraordinært genoptaget med henblik på dobbeltbeskatningslempelse. Se SKM2002.307.TSS.
Højesteret havde fastslået, at der ikke allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002, 12. juni 2003 og 1. juli 2004 reelt var sket en underkendelse af den danske praksis i SFL § 27, stk. 1, nr. 7's forstand, og at genoptagelse efter denne bestemmelse derfor først kunne ske på grundlag af styresignalet fra 2013 med virkning fra og med indkomståret 2010. Højesteret fandt, at det herefter ikke alene med henvisning til disse domme kunne statueres, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at genoptagelse fra tidligere indkomstår i stedet kunne ske efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Hvis nr. 8 kunne anvendes alene med henvisning hertil, ville det indebære en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7, 2. pkt.
Tidligere instans SKM2018.261.ØLR.
Borgeren havde tilbagebetalt kontanthjælp, men kommunen havde ikke indberettet dette til SKAT. Borgeren havde derfor ikke fået fradrag for det tilbagebetalte beløb.
Højesteret udtalte bl.a.: Den manglende indberetning skyldes ikke fejl begået af SKAT, og borgeren, der i henhold til SKL § 1 og SKL § 16 havde pligt til at kontrollere sin årsopgørelse, reagerede ikke på at fradraget var indberettet med et åbenlyst forkert beløb, selvom han på tidspunktet for årsopgørelsen havde de faktiske oplysninger.
Borgeren opdagede først fejlen i 2012, men Højesteret fandt ikke, at borgerens personlige forhold med bl.a. uddannelse og fængselsophold, kunne begrunde at han fra 2004 til udløb af ordinær frist 1. maj 2008 havde været forhindret i at søge om genoptagelse.
Herefter fandt Højesteret, at der ikke forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Tidligere instans SKM2016.544.ØLR
Flytning uden ny adresseoplysning - ikke dokumenteret at afgørelsen var materielt forkert- genoptagelse nægtet.
xSKM2019.649.VLRx
xSagen angik, hvorvidt appellanten opfyldt betingelserne for genoptagelse for indkomstårene 2009 og 2010 ifølge SFL § 27, stk. 1, nr. 8, om tilfælde, hvor der foreligger særlige omstændigheder. Appellanten havde for indkomståret 2009 selvangivet et tab på lagerbeskattede investeringsforeningsbeviser som aktieindkomst (rubrik 66), mens tabet ubestridt skulle være selvangivet som kapitalindkomst (rubrik 38). For indkomståret 2010 havde han tilsvarende selvangivet i den forkerte rubrik.Landsretten anførte med henvisning til UfR 2017.1570 H, at bestemmelsen i § 27, stk. 1, nr. 8, må antages at have et snævert anvendelsesområde. Med henvisning til bl.a., at det fremgik af appellantens R75-opgørelser for 2010-2013, som blev lagt i hans skattemappe, at han var ejer af beviser i formueplejeselskaber, og at gevinst/tab skulle anføres i selvangivelsens rubrik 38, samt at appellanten den 5. juni 2012 havde tilgået skattemappen og skrevet en kommentar, fandt landsretten, at appellanten inden udløbet af fristen for at bede om ordinær genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2009 og 2010 var i besiddelse af faktiske oplysninger, som gjorde ham i stand til at opdage de fejlagtige angivelser. På den baggrund fandt landsretten ligesom byretten, at appellanten ikke havde godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, som kan begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Det, som appellanten havde anført om bl.a. komplicerede skatteregler, og om, at sagen vedrører betydelige beløb, kunne ikke føre til et andet resultat.x
Tidligere SKM2018.496.BR
SKM2019.132.ØLR
Skatteyderen gjorde blandt andet gældende, at SKAT som tinglysningsafgiftsmyndighed var bekendt med ejerskiftet, og at der derfor forelå en klar myndighedsfejl fra SKATs side. Landsretten fandt, at den forkerte skatteopkrævning ikke skyldtes fejl hos SKAT. Landsretten foretog herefter en konkret bedømmelse af, hvorvidt det måtte anses for urimeligt at opretholde ansættelsen. Landsretten udtalte, at ejendomsværdiskatten tydeligt fremgik af skatteyderens årsopgørelse, og at skatteyderen klart havde tilsidesat sin pligt til at kontrollere denne. Landsretten fandt på denne baggrund og i øvrigt af de grunde, byretten havde anført at der ikke var grundlag for ekstraordinær genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Landsretten stadfæstede herefter byrettens dom.
Tidligere instans SKM2018.308.BR
Borgeren havde i en straffesag vedrørende rufferi fået konfiskeret 1 mio. kr., der tidligere var selvangivet og beskattet.
Borgeren bad om ekstraordinær genoptagelse.
Retten fandt, at der ikke var begået fejl ved borgerens ansættelser, der på tidspunktet for ansættelserne var materielt korrekte. Det forhold, at borgeren har fået konfiskeret et beløb svarende til det selvangivne overskud kunne ikke føre til ekstraordinær genoptagelse af ansættelserne.
Tidligere instans SKM2016.599.BR
Borgeren indleverede ikke selvangivelse rettidigt, hvorfor SKAT skønsmæssigt fastsatte indkomsten. Borgeren bad om ekstraordinær genoptagelse i september 2013, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Borgeren gjorde gældende, at han ikke kunne varetage sine interesser som følge af psykisk sygdom. Borgeren havde fremlagt sygejournaler for dele af perioden, og borgerens revisor havde udarbejdet en råbalance som viste, at skatteansættelsen skulle have været lavere.
Retten udtalte, at det forhold, at råbalancen viste, at indkomsten skulle være 100.729 kr. lavere end som fastsat af SKAT, ikke udgjorde særlige omstændigheder. Derudover udtalte retten, at borgeren ikke havde godtgjort, at han i hele den relevante periode på grund af psykisk sygdom har været forhindret i at anmode om genoptagelse af skatteansættelsen, hvorfor retten ikke fandt, at der var sådanne "særlige omstændigheder" i SFL § 27, stk. 1 nr. 8's forstand.
Tidligere instans SKM2016.600.BR
På baggrund af erklæringer fra de amerikanske skattemyndigheder og borgerens besiddelse af et "Green card" sammenholdt med oplysninger på de amerikanske skattemyndigheders hjemmeside og borgerens amerikanske revisors vidneforklaring, fandt Landsretten det bevist, at borgeren i de pågældende indkomstår var fuldt skattepligtig til USA.
Endelig anførte landsretten, at SKAT i sin afgørelse om ekstraordinær ansættelse af borgerens indkomst havde lagt til grund, at hun var fuldt skattepligtig til Danmark, mens hendes amerikanske skatteforhold ikke indgik i afgørelsen. Med henvisning til, at borgeren var fuldt skattepligtig til USA, fandt landsretten allerede af denne grund, at SKAT med dette faktum skulle genoptage hendes skatteansættelser.
Tidligere instans SKM2015.802.BR
Ikke særlige omstændigheder.
I SKM2015.427.BR, udtalte Byretten, at SFL § 27, stk. 1, nr. 5 og SFL § 32, stk. 1, nr. 3 i henhold til forarbejderne kun kan anvendes på SKATs initiativ.
Påstanden om anvendelse af SFL § 27, stk. 1, nr. 5 og SFL § 32, stk. 1, nr. 3 på borgers initiativ blev ikke gentaget i Landsretten.
A undlod at klage over Skats afgørelse af 17. januar 2008, uanset at ansættelsen af hans indkomst for 2005 herved blev markant forhøjet. As anmodning om ekstraordinær genoptagelse blev udelukkende støttet på forhold, som han hele tiden havde mulighed for at gøre sig bekendt med, og anmodningen blev ikke indgivet inden 6 måneder, jfr. SFL § 27, stk. 2, men først mere end 2 år efter, at Skat havde truffet afgørelse. Det bemærkes herved, at A blandt andet var bekendt med de nærmere omstændigheder ved salget af ejendommene og at manglende udlevering af bilag fra en ejendomsadministrator er borgerens risiko.
Landsretten finder heller ikke, at der i øvrigt er påvist særlige omstændigheder, der ikke kan bebrejdes A, og som kan begrunde genoptagelse, herunder forhold, der kan ligestilles med svig fra tredjemand overfor ham eller lignende. Det tiltrædes herefter, at der ikke grundlag for at tilsidesætte Skats vurdering, hvorefter der ikke skal ske genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
A har heller ikke for Landsretten godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, der kan begrunde genoptagelse af afgiftsansættelserne for perioden 1. januar 2004-31. december 2006, jf. SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Sagen vedrørte spørgsmålet om en borger havde krav på ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2005, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Borgeren anmodede om ekstraordinær genoptagelse med henvisning til, at hans skattepligt til Danmark var ophørt, og at han ikke havde modtaget SKATs breve (herunder forslag og afgørelse), hvorfor han ikke vidste, at SKAT anså ham for fuldt skattepligtig
Landsretten udtalte bl.a.: A har først ved revisors brev af 30. april 2010 kontaktet SKAT om ændring af grundlaget for skatteansættelsen for 2005, hvilket er efter udløbet af den ordinære genoptagelsesfrist i SFL § 26, stk. 2.
A, som SKAT tidligere havde tilsendt en "fraflytterpakke" af 11. oktober 2005 stilet til hans adresse i udlandet, har ubestridt modtaget SKATs brev af 13. maj 2008 sendt til samme adresse. I sidstnævnte brev erindres A om SKATs anmodning om fremsendelse af dokumentation for fuld skattepligt til udlandet og for udlejning af Y3-adresse, jf. e-mail af 18. januar 2008. I brevet anføres afslutningsvis: "Hvis du ikke sender materialet, vil vi antage dig for fuldt skattepligtig i Danmark og hjemmehørende til Danmark". Efter indholdet af brevet måtte det stå A klart, at manglende fremsendelse af den ønskede dokumentation ville føre til, at SKAT ville anse ham for fortsat skattepligtig i Danmark. Det er ubestridt, at A ikke herefter har sendt den efterspurgte dokumentation eller i øvrigt henvendt sig til SKAT i anledning af brevet. A har heller ikke godtgjort, at han tidligere har sendt det efterspurgte materiale til SKAT.
Ved Skatteankenævnets afgørelse af 25. oktober 2011 blev der givet tilladelse til ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8, af den del af skatteansættelsen for 2005, som vedrørte ejendomsværdibeskatningen af ejendommen på Y2-adresse, idet A først var blevet ejer af ejendommen i 2006. SKAT genoptog endvidere den 20. december 2011 ekstraordinært skatteansættelsen for indkomstårene 2007-2009, således at der ikke skulle betales ejendomsværdibeskatning af ejendommen på Y2-adresse, idet ejendommen var købt pr. 15. januar 2006, havde været udlejet i 2006 og fra 1. januar 2007 til 31. december 2009 havde været sat til salg, hvilket var bekræftet af ejendomsmægler WM.
Det forhold, som begrundede tilladelsen til genoptagelse af den del af skatteansættelsen for 2005, der vedrører ejendomsværdibeskatningen af ejendommen på Y2-adresse, adskiller sig væsentligt fra de faktiske omstændigheder, som A har påberåbt i denne sag. Oplysningerne om As faktiske råden over ejendommen på Y2-adresse og ejendommen på Y3-adresse er heller ikke af samme karakter. Den bevisførelse i form af lejekontrakt og forklaringer fra A og IC, der har været om As angivelige manglende adgang til at anvende familiens hidtidige bopæl på Y3-adresse fra lejemålets opstart den 1. juni 2005 og frem til salget af ejendommen i oktober 2006, indebærer herved ikke, at der er ført et sikkert bevis for, at A ikke fortsat havde bopæl i Danmark i 2005 i skattemæssig forstand, og at der dermed ikke var grundlag for skatteansættelsen for 2005 for så vidt angår aktieavancebeskatningen. Hertil kommer, at A ville have kunnet fremkomme med de pågældende oplysninger efter modtagelsen af SKAT's brev af 13. maj 2008. Der foreligger dermed ikke sådanne særlige omstændigheder, som gør det urimeligt at opretholde ansættelsen, jf. herved forarbejderne til SSL § 35, stk. 1, nr. 8.
Den omstændighed, at SKAT har givet tilladelse til delvis ekstraordinær genoptagelse vedrørende indkomståret 2005 og vedrørende indkomstårene 2007-2009, kan heller ikke føre til, at SKAT er forpligtet til at genoptage den del af skatteansættelsen for indkomståret 2005, som denne sag vedrører.
Begrundelsen i SKAT's breve af 29. april og 8. juli 2009 for skattepligten i Danmark var, at A "stadig er fuld skattepligtig til DK, jf. da du fortsat har bolig til rådighed her i landet". Det må efter det anførte sammenholdt med den forudgående korrespondance, herunder SKATs brev af 13. maj 2008, have stået A klart, at begrundelsen for SKATs afgørelse var, at SKAT fandt, at han fortsat havde haft rådighed over ejendommen på Y3-adresse efter det tidspunkt den 24. april 2005, hvor han havde meddelt, at han flyttede til udlandet, jf. herved også revisors bemærkninger i brevet af 30. april 2010 til støtte for anmodningen om ekstraordinær genoptagelse. Der foreligger dermed ikke sagsbehandlingsfejl, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse. Heller ikke tidsforløbet eller SKAT's fremsendelse af det yderligere forslag af 22. september 2009, der ville føre til samme resultat af årsopgørelsen som den allerede trufne afgørelse af 8. juli 2009, udgør "særlige omstændigheder", som kan føre til ekstraordinær genoptagelse.
Da grundlaget for skatteansættelsen må anses for at have været kendt for A allerede efter modtagelsen af indkaldelsesskrivelsen af 6. marts 2008, finder Landsretten, at det ikke kan antages at have haft betydning for sagens udfald, at A ikke modtog forslaget, og at SKAT har anset A for indkomstskattepligtig som anført i afgørelsen. A har således ikke godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Borgeren begrundede genoptagelsesanmodningen i efterfølgende udarbejdede regnskaber og selvangivelser. Landsretten fandt, at anmodningen om genoptagelse var begrundet i forhold, som borgeren hele tiden havde været bekendt med. Derudover havde borgeren ikke påvist, at de skønsmæssige ansættelser var forkerte eller åbenbart urimelige.
Ikke særlig omstændighed, at den indeholdelsespligtige havde undladt at klage over ansættelse af kulbrinteskat.
Glemt fradrag for dobbelt husførelse - ikke særlige omstændigheder.
Skilsmisse, søsters sygdom og faders død var ikke særlige omstændigheder, da sindstilstanden ikke var dokumenteret ved lægeerklæring.
Ikke godtgjort at beløb var medregnet 2 gange.
Sagen drejede sig om ekstraordinær genoptagelse af virksomhedens afgiftstilsvar for 2001 iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten lagde vægt på, at der ikke var begået ansvarspådragende fejl af SKAT eller fejl i øvrigt, som havde medført en materielt forkert afgørelse, som det måtte anses for åbenbart urimelig at opretholde. Virksomheden havde ikke i forbindelse med anmodningen fremlagt oplysninger som dokumenterede eller sandsynliggjorde, at SKATs antagelser skyldtes svig fra X´s side, således at X´s forklaringer for Retten, samt de interne bilag fundet hos X ikke kunne lægges til grund for ansættelsen. Der var ikke forhold vedrørende virksomheden eller sagens karakter i øvrigt, som kunne begrunde en fravigelse af den ordinære genoptagelsesfrist. Der fandtes derfor ikke at foreligge sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Det bemærkedes, at der ikke var fremlagt nye oplysninger der kunne sandsynliggøre at en genoptagelse ville føre til et andet resultat. Endvidere var virksomhedens forklaring i modstrid med den afgivne vidneforklaring. Allerede derfor fandt Retten ikke, at der var særlige omstændigheder der kunne danne grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvaret, jf. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Tilsidesættelse af regnskab som følge af omfakturering mv. var ikke særlige omstændigheder, der kunne medføre ekstraordinær genoptagelse.
Indsigelser vedrørende varsling til korrekt adresse havde ikke ugyldighedsvirkning - ej genoptagelse.
SKM2006.488.ØLR
Manglende høring anset for at have ugyldighedsvirkning - genoptagelse tilladt.
Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle
Myndighedsfejl - genoptagelse tilladt.
xSKM2019.654.BRx
xSagen angik, om sagsøgeren var berettiget til at få ekstraordinær genoptagelse af sin skatteansættelse for indkomståret 2011. Retten fandt ikke, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 4, eller SFL § 27, stk. 1, nr. 8, var til stede. Retten fandt desuden, at sagsøgeren ikke havde overholdt 6-måneders fristen i SFL § 27, stk. 2, ligesom der ikke var grundlag for at meddele dispensation. x
Sagen angik, om betingelserne for genoptagelse af skatteyderens skatteansættelse for indkomstårene 2005-2009 var opfyldt. For indkomstårene 2005-2008 var der tale om ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Herudover fandt retten, at sagsøgeren ikke havde overholdt reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2. Retten bemærkede hertil, at sagsøgeren allerede den 24. februar 2011 inden for de ordinære genoptagelsesfrister havde indsendt selvangivelser, hvor der i rubrikken for befordringsfradrag ikke var angivet et beløb, men derimod var skrevet ”71 km pr. dag”. Sagsøgeren havde ikke selvangivet fradrag for børnebidrag eller renteudgifter. SKATs afslag på befordringsfradrag blev ikke påklaget af sagsøgeren. Sagsøgerens efterfølgende anmodning af om ekstraordinær genoptagelse, dateret den 30. april 2014, var derfor ikke fremsat inden for fristen i SFL § 27, stk. 2.
SKM2018.53.BR
Retten fandt, at der ikke forelå særlige omstændigheder, herunder sygdom, som kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse.
Endelig lagde retten vægt på, at det ikke var godtgjort, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at klage eller anmode om ordinær genoptagelse efter de almindelige regler inden for de ordinære frister.
Retten fandt på den baggrund, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, ikke var opfyldt.
SKM2018.33.BR
Endelig lagde retten vægt på, at det ikke var godtgjort, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at klage eller anmode om ordinær genoptagelse efter de almindelige regler inden for den ordinære frist.
Retten fandt det ikke godtgjort, at borgeren i hele den omhandlede periode havde været forhindret i at ansøge om genoptagelse inden for de ordinære frister. Retten henviste herved til, at borgeren i de omhandlede år havde arbejdet som bestyrelsesformand i sit selskab, og at han havde modtaget betaling for dette arbejde, samt at borgeren tidligere havde bedt om genoptagelse af 2005 og 2006.
Retten fandt endvidere, at det ikke med fornøden vægt var godtgjort, at SKATs skønsmæssige skatteansættelser, som ønskedes genoptaget, var åbenbart forkerte.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt borgeren var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Borgeren gjorde under sagen gældende, at den løn, som borgeren modtog alene udgjorde nettolønnen, og at SKATs ansættelse af indkomsten derfor var for høj. Borgeren var ansat i et selskab, som borgeren selv ejede halvdelen af, og det blev under sagen lagt til grund, at borgeren havde en særlig indsigt i selskabets økonomi.
Retten bemærkede, at det eneste, borgeren havde fremlagt til støtte for sin påstand, var lønsedler for første halvdel af året, hvoraf det fremgik, at der angiveligt var indeholdt A-skat m.v. i lønnen. Det fremgik dog af borgerens årsopgørelse, at der ikke var blevet indberettet A-skat m.v. til SKAT, uden at borgeren reagerede herpå. Retten fandt på denne baggrund, at borgeren ikke havde dokumenteret, at SKATs skatteansættelse var materielt forkert. Retten bemærkede herefter, at borgeren derudover ikke havde godtgjort, at der forelå særlige omstændigheder og bemærkede i den forbindelse, at anmodningen om genoptagelse alene var støttet på forhold, som borgeren hele tiden havde været bekendt med.
Retten fandt, at borgeren ikke var berettiget til ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2002-2004, idet retten ikke fandt det godtgjort, at borgerens psykiske forhold havde bevirket, at borgeren havde været forhindret i at anmode om genoptagelse af skatteansættelserne for 2002-2004. Der forelå dermed ikke sådanne særlige omstændigheder, der kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Retten udtalte, at selvom det tages i betragtning, at borgeren havde været under et psykisk og økonomisk pres i forbindelse med samlivsophævelsen, udgjorde disse forhold ikke særlige omstændigheder, der kunne begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Retten udtalte endvidere, at borgeren havde modtaget sin årsopgørelse for 2010 i første halvdel af marts 2011, og at det ikke var godtgjort, at borgeren var kommet til kundskab om indholdet af årsopgørelsen mindre end 6 måneder før fremsættelse af anmodningen om genoptagelse den 12. maj 2014. Betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, jf. stk. 2, var som følge heraf ikke opfyldt.
Retten finder, at borgeren for indkomstårene 2003 og 2006-08 ikke har fremlagt oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde en ændring af den skønsmæssige fastsættelse, som SKAT har foretaget.
Borgeren har således ikke godtgjort, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2003 og 2006-2008 er opfyldt.
Det er omtvistet, at borgeren først den 31. oktober 2011 anmodede om genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2006, og at fristen for ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2006 udløb den 1. maj 2010.
Den omstændighed, at der er tale om et "glemt" fradrag, er ikke i sig selv en særlig omstændighed, som kan begrunde ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Borgeren har ikke godtgjort, at han i den relevante periode på grund af sine hjerteproblemer eller sin sygdom, der blev diagnosticeret i november 2015, har været forhindret i at bede om genoptagelse af skatteansættelsen for 2006. Retten har her ved navnlig lagt vægt på de lægelige oplysninger i sagen og på de forklaringer, der er afgivet af borgeren og hans søn.
Skatteankenævnet havde i februar 2012 truffet afgørelse om, at borgeren som kommanditist havde erhvervet ret til en vindmølle i 1999 og ikke først i 2000 som tidligere lagt til grund ved borgerens skatteansættelser.
Herefter traf SKAT i september 2012 afgørelse om at foretage ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 1999 til 2010, således at der i relation til afskrivninger på vindmøllen i disse år blev taget højde for det korrekte erhvervelsestidspunkt. Ved afgørelsen fandt SKAT endvidere, at borgeren kunne fratrække et underskud vedrørende kommanditselskabet på kr. 11.740,-, hvoraf en mindre del udgjordes af renteudgifter vedrørende et lån i udenlandsk valuta.
Borgeren anmodede i forbindelse med SKATs afgørelse i september 2012 om tilladelse til at anvende realisationsprincippet ved opgørelsen af kursgevinster i indkomstårene 1999 og fremefter. Borgeren havde fra og med indkomståret 2000 valgt at anvende lagerprincippet. SKAT, Skatteankenævnet og Landsskatteretten afviste anmodningen om principskifte med henvisning til, at der ikke var grundlag for at genoptage de pågældende indkomstår ekstraordinært.
Byretten udtalte, at Skatteankenævnets afgørelse fra september 2012 ikke i sig selv medførte, at borgeren var berettiget til at ændre princip. Byretten udtalte endvidere, at der hverken forelå en direkte følge eller særlige omstændigheder efter SFL § 27, stk. 1, nr. 2 og 8, som kunne medføre ekstraordinær genoptagelse. Byretten lagde herved bl.a. vægt på, at borgeren selv havde valgt at anvende lagerprincippet, at han ikke alene ved sin egen forklaring havde ført bevis for, at der er sket fejl eller forsømmelser fra SKATs side, og at SKAT i 2005 havde truffet afgørelse om ikke at imødekomme en anmodning om at anvende realisationsprincippet, hvilket borgeren ikke dengang påklagede.
Retten fandt, at selskabet ikke var berettiget til genoptagelse, da selskabet ikke havde fremført nogen anbringender til støtte for påstanden om genoptagelse og en opgørelse fra selskabets nye revisor dokumenterede ikke i sig selv, at der var fejl i den oprindelige selvangivelse.
Det var ikke særlige omstændigheder, at borgeren havde været under psykiske pres pga. dødsfald, psykisk sygdom og selvmordsforsøg i familien. Borgerens oplysninger var ikke understøttet af bilag eller lægelige oplysninger.
Retten udtalte, at efter SFL § 27, stk. 1, nr. 8, kan skatteansættelsen efter anmodning fra en borger genoptages, hvis der foreligger særlige omstændigheder. Den omstændighed, at borgerens virksomhed den 21. november 2005 blev taget under konkursbehandling, kan ikke i sig selv begrunde genoptagelse. Heller ikke det forhold, at boet kurator i forbindelse med boets afslutning har anført, at der ikke var aktivitet i borgerens virksomhed i 2003 - 2005, er en sådan særlig omstændighed, der kan begrunde en tilladelse til genoptagelse.
Anke afvist - se SKM2016.372.ØLR og SKM2016.442.ØLR.
SKM2015.521.BR Ikke genoptagelse, da borgeren ikke havde sandsynliggjort, at ansættelsen var materielt forkert.
SKM2015.509.BR
Ejendomsværdiskat er et glemt fradrag. Med henvisning til forarbejderne til SFL § 27, stk. 1, nr. 8, fandt Retten, at selvangivelse af ejendomsværdiskat på en udlejet ejendom måtte sidestilles med et glemt fradrag, der ikke berettiget til genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Selvom oplysningerne have været fortrykt i borgerens selvangivelser, havde borgeren selv pligt til at kontrollere, at selvangivelserne var korrekte.
Afslag på genoptagelse, da borgeren ikke havde sandsynliggjort, at en genoptagelse ville medføre en ændret ansættelse.
Genoptagelse nægtet. Der var ikke sket noget nyt siden den oprindelige ansættelse og det var ikke godtgjort, at ansættelsen var forkert.
Ikke særlig omstændighed, at renteudgifter ikke var fratrukket.
Vedrørende genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4, fandt retten, at SKATs skøn over momstilsvaret måtte anses for udøvet på et forkert grundlag. Retten fandt det sandsynliggjort, at skønnet havde ført til et åbenbart urimeligt resultat, og fandt efter en samlet vurdering, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at det var urimeligt at fastholde det skønnede tilsvar, og SKAT burde derfor have givet tilladelse til ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Ikke særlige omstændigheder for kommanditist, der ikke havde klaget, at øvrige kommanditister havde fået medhold i klagesag.
Ingen nye oplysninger fremkommet om skønsmæssig ansættelse. Ikke særlige omstændigheder, selv om personen havde haft psykisk lidelse.
Ikke svig eller myndighedsfejl i forbindelse med fraskilt ægtefælles selvangivelse af underskud ved landbrugsdrift.
SKAT kunne ikke på grundlag af anmodning om ekstraordinær genoptagelse gennemføre en nettoforhøjelse.
Afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4, da Byretten ikke fandt, at der forelå særlige omstændigheder. Byretten lagde vægt på, at borgeren ikke havde sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt forkert, eller påvist at SKAT havde begået fejl, eller oplyst undskyldende omstændigheder, der kunne begrunde, hvorfor sagen ikke var påklaget.
SKM2011.332.BR
Retten finder det ikke godtgjort af borger, at der på tidspunktet for genoptagelsesbegæringen var fremkommet nye faktiske eller retlige oplysninger, der kunne begrunde genoptagelse. Retten finder endvidere efter en samlet vurdering af sagen, at det ikke af sagsøger er sandsynliggjort, at den materielle skatteansættelse er forkert.
Sagen drejede sig om virksomheden var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sit afgiftstilsvar iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten fandt, at virksomheden har bevisbyrden for, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, jf. SFL § 32, og herunder må ændringerne fuldt og helt dokumenteres, således at virksomheden kan godtgøre, at betingelserne for at opnå et momsfradrag er opfyldt. Virksomhedens anmodning om ekstraordinær genoptagelse blev udelukkende støttet på forhold, som han hele tiden har været bekendt med. Herefter og idet heller ikke det af virksomheden i øvrigt anførte i særlig grad taler for en genoptagelse, idet virksomheden heller ikke har dokumenteret, at der er tale om en materielt helt utilfredsstillende ansættelse, finder Retten ikke, at der foreligger særlige omstændigheder som nævnt i SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Se også SKM2017.372.LSR og A.A.8.2.1.7.
Se også SKM2017.373.LSR og A.A.8.2.1.7.
Borgeren anmodede i brev, dateret den 10. februar 2014, SKAT om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene fra og med 1999.
Landsskatteretten bemærkede, at styresignalet i SKM2013.920.SKAT omfatter skatteansættelser fra og med indkomståret 2010 og efterfølgende indkomstår. Der er herefter ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 7, idet denne sag vedrører indkomstårene fra og med 1999 til og med 2009.
Det er Landsskatterettens vurdering, at selv hvis det måtte vurderes, at SFL § 27, stk. 1, nr. 8, ville kunne anvendes sideløbende i nærværende tilfælde for de indkomstår, der ikke allerede er blevet genoptaget i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 7, foreligger der ikke sådanne særlige omstændigheder, der ville kunne føre til genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Der er herved henset til, at borgerens skatteansættelser for indkomstårene 1999 - 2009 er udarbejdet i overensstemmelse med den på ansættelsestidspunktet gældende praksis, jf. i den forbindelse Østre Landsrets dom afsagt den 13. juni 2005, hvorfor SKAT, uanset at denne praksis senere er ændret ved SKATs styresignal i SKM2013.920.SKAT, ikke vurderes at have handlet ansvarspådragende.
Herudover finder Landsskatteretten desuden ikke, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, der ville kunne føre til genoptagelse i medfør af SFL § 27, stk. 1, nr. 8.
Retten fandt, at der var sådanne særlige omstændigheder, at der skulle gives tilladelse til genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Retten lagde vægt på, at borgeren ikke var bekendt med gælden før han modtog tilsigelse til udlægsforretning.
Tilladelse til genoptagelse. Borgeren havde på grund af sygdom ikke aflagt regnskab og der var foretaget en skønsmæssig forhøjelse. Et efterfølgende regnskab viste, at ansættelsen var alt for høj og Landsskatteretten fandt det urimeligt at opretholde ansættelsen.
Landskatteretten fandt. at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at betingelserne for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8 var tilstede. Landsskatteretten lagde til grund, at borgeren havde henvendt sig til SKAT med en indsigelse, men at indsigelsen ikke var tilstrækkelig konkret. Dette var begrundet i borgerens sygdom, der også gjorde ham ude af stand til at indgive en korrekt selvangivelse. Henset til at borgeren, da han henvendte sig til SKAT kunne have bedt om genoptagelse, at SKAT kunne have vejledt og at fejlen nemt kunne være konstateret, fandt Landsskatteretten ud fra en konkret vurdering, at der var grundlag for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8. Landsskatteretten lagde vægt på, at der var talt om betydelige beløb af væsentlig betydning for borgeren og det som følge af borgerens sygdom og kontakt med SKAT må anses for urimeligt at fastholde ansættelserne. Af samme årsag ses bort fra reaktionsfristen
Genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 1 på grund af en dom, der underkendte SKATs praksis. Ikke genoptagelse i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 4 for øvrige år.
Landsskatteretten fandt, at det forhold, at SKATs praksis vedrørende fortolkningen af SPILDAL, blev underkendt ved Vestre Landsrets dom ikke i sig selv kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse efter SFL § 32, stk. 1, nr. 4. Der måtte anses at være tale om en situation omfattet af SFL § 32, stk. 1, nr. 1, hvor en hidtidig praksis er blevet underkendt. Selskabet havde fået ekstraordinær genoptagelse af afgiftstilsvaret i henhold til SFL § 32, stk. 1, nr. 1, jf. herved SKM2011.404.SKAT. Underkendelsen af praksis er sket som følge af, at myndighederne har fortolket lovgivningen forkert. At der er udstedt en bekendtgørelse, ændrer ikke ved at der er tale om en forkert lovfortolkning fra myndighedernes side, og myndighederne ses ikke herved at have handlet ansvarspådragende.
Tilladelse til genoptagelse. Forkert kapitalafkastsats. Forøgelse af hævninger.
Se SKM2011.810.SKAT
Tilladelse til genoptagelse. Forkert beregning af kapitalafkastsats.
Tilladelse til genoptagelse. Da ansættelsen var baseret på et klart forkert grundlag og det ville være åbenbart urimeligt at opretholde ansættelsen var der sådanne særlige omstændigheder, at det kunne begrunde genoptagelse.
Ikke myndighedsfejl, men inden for rammerne af sædvanlig retsanvendelse, at SKATs fortolkning om anskaffelsestidspunkt for aktieoptioner efterfølgende blev underkendt.
Ekstraordinær genoptagelse med henblik på nedsættelse af tvangshævninger i virksomhedsskatteordningen.
Ekstraordinær genoptagelse og tilbagebetaling af kirkeskat som følge af manglende medlemskab af Folkekirken.
SKM2010.473.LSR
Glemt selvangivelse af aktieudbytte og indeholdt udbytteskat, som ikke var godskrevet - ej genoptagelse.
Sagen drejede sig om et selskab, der havde søgt om ekstraordinær genoptagelse iht. SFL § 32, stk. 1, nr. 4 vedrørende forkert indbetalt emballageafgift. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten udtalte: Således som sagen foreligger oplyst for retten, findes selskabet ikke at have forsøgt at sikre sig mod eventuelle fejl, idet selskabet ikke har givet meddelelse til underleverandørerne om, at man er registreret efter EMBAL, hvorfor risikoen bør ligge hos selskabet. Selskabet burde herefter have reageret på fakturaerne, som ikke angav, at der var tale om ubeskattede leverancer. Retten finder dermed ikke, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i SFL § 32, stk. 1, nr. 4.
Afslag på genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 8 vedrørende glemt rentefradrag.


text:
Højesteret Dom i Lissabon-sagen
Dom i Lissabon-sagen
Sag 199/2012
Dom afsagt den 20. februar 2013.
Den særlige procedure i grundlovens § 20 skal anvendes, når Danmark overlader beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, til en mellemfolkelig organisation.
Appellanterne – 30 almindelige borgere – har fremført det synspunkt, at Lissabon-traktaten har medført så væsentlige og betydningsfulde ændringer af EU’s forvaltning af tidligere overladte beføjelser, herunder overgang fra beslutning ved enstemmighed til flertalsafgørelse i Rådet, at § 20-proceduren allerede derfor skulle have været anvendt.
Højesteret fastslår imidlertid i dommen, at grundlovens § 20 ikke indeholder et krav om, at der skal iværksættes en ny procedure efter grundlovens § 20, når der sker ændringer i den mellemfolkelige myndigheds organisering, arbejdsmåde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt.
En ny § 20-procedure skal iværksættes ved traktatændringer, der medfører så fundamentale forandringer i den mellemfolkelige myndigheds organisation, at myndigheden reelt skifter identitet. En ny § 20-procedure kan også være nødvendig, hvis der er tale om ændringer i forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, som strider mod, hvad der måtte være bestemt herom i den § 20-lov, som overladelsen er sket i henhold til.
Højesteret konkluderer, at heller ikke det, som appellanterne nærmere har anført herom, kan føre til, at der skal gives dem medhold.
Højesteret udtaler imidlertid, at regeringen har pligt til at hindre, at den såkaldte fleksibilitetsbestemmelse anvendes til vedtagelse af forslag, der forudsætter yderligere suverænitetsafgivelse, og at en tilsvarende pligt gælder for så vidt angår charteret om grundlæggende rettigheder. Højesteret fastslår også, at Danmarks gennemførelse af Lissabon-traktaten er sket ud fra den forfatningsretlige vurdering, at der ikke sker overladelse af beføjelser, som kræver anvendelse af § 20-proceduren, og at danske myndigheder er forpligtet til at sikre dette overholdt. Højesteret gentager, hvad der blev statueret i 1998 i dommen om Maastricht-traktaten, nemlig at det henhører under danske domstole at afgøre, om EU-retsakter overskrider grænserne for den suverænitetsafgivelse, der er sket ved tiltrædelsesloven
Højesteret udtaler desuden, at der ikke under denne sag foreligger grundlag for at fastslå, at der med loven om Lissabon-traktaten på en række sagsområder som hævdet af appellanterne er sket overladelse af yderligere beføjelser til at udstede retsakter med direkte virkning for danske borgere, således at proceduren i grundlovens § 20 skulle være fulgt. Skulle der i forbindelse med en retsakt eller retsafgørelse, der konkret og aktuelt berører danske borgere opstå tvivl om, hvorvidt den er baseret på en anvendelse af traktatgrundlaget, som ligger uden for den suverænitetsafgivelse, der følger af tiltrædelsesloven, er der mulighed for domstolsprøvelse som fastslået af Højesteret i 1998 i dommen om Maastricht-traktaten.


text:
Højesteret Varemærkekrænkelse
Sag 128/2010
Varemærkerettigheder var krænket af dansk registreret varemærke
Elite Licensing Company SA er et fransk selskab og en del af Elite-koncernen, som navnlig er kendt for at drive modelbureau. Elite Licensing administrerer licensaftaler for Elite-koncernen, og er i den forbindelse indehaver af en række varemærker, hvori bl.a. ordet ”Elite” indgår.
Elite NYC ApS og House of Scandinavian Care ApS er danske selskaber. Elite NYC er indehaver af varemærket ”ELITE NEW YORK”, som er registreret hos den danske Patent- og Varemærkestyrelse i 2004. En tilsvarende ansøgning om EF-registrering af dette figurmærke blev efter protest fra Elite Licensing i 2007 afslået af OHIM, som varetager behandlingen af bl.a. EF-varemærker. OHIM fandt at der var risiko for, at varer fra Elite NYC, markedsført under varemærket ”ELITE NEW YORK” ville blive forvekslet med varer omfattet af Elite Licensings varemærker.
Elite Licensing havde, navnlig på baggrund af afgørelsen fra OHIM, anført, at Elite NYC’s brug af ”ELITE NEW YORK” krænker Elite Licensings varemærkerettigheder.
Højesteret fastslog, at Elite Licensing var indehaver af et antal varemærker, som havde prioritet forud for ”ELITE NEW YORK”. Højesteret fastslog endvidere, at Elite Licensing i nødvendigt omfang havde taget disse varemærker i brug. Højesteret udtalte herefter, at afgørelsen fra OHIM ikke var bindende for Højesterets afgørelse af spørgsmålet om forvekslingsrisiko. Højesteret fastslog imidlertid, at der var en risiko for forveksling mellem ”ELITE NEW YORK” og Elite Licensings varemærker. Elite Licensing havde ikke generelt ret til at forbyde anvendelsen af ordet ”elite” som en del af et kendetegn, men Højesteret nedlagde forbud mod anvendelsen af ”ELITE NEW YORK” inden for et antal varekategorier. Registreringen af ”ELITE NEW YORK” i det danske varemærkeregister var dermed ugyldig, og varemærket skulle slettes heraf. Højesteret fastsatte et skønsmæssigt vederlag på 250.000 kr. for krænkelsen af Elite Licensings varemærkerettigheder.
Højesteret nåede dermed til et andet resultat end Sø- og Handelsretten.