text:
Kvinde tildelt godtgørelse efter ligebehandlingsloven som følge af manglende omplace-ring
Højesteret har i dom af 30. marts 2011 tildelt en kvindelig salgskonsulent hos Aalborg Kommune en godtgørelse efter ligebehandlingsloven. Højesteret fandt, at kommunen havde godtgjort, at kvindens stilling blev nedlagt som følge af omstruktureringer, men at kommunen derimod ikke havde foretaget sig tilstrækkeligt i sit forsøg på en omplacering, hvorfor afskedigelsen var i strid med ligebehandlingslovens § 9. Godtgørelsen blev fastsat til kr. 250.000,00, svarende til 9 måneders løn.
Den kvindelige medarbejder tiltrådte den 1. december 2004 en stilling som salgskonsulent ved revalideringsområdet hos Nordjyllands Amt. Hendes arbejde bestod primært i at skaffe arbejde til brugerne af de 5 revalideringscentre, hun var tilknyttet.
I slutningen af juni 2006 opdagede kvinden, at hun var gravid, hvilket hun straks meddelte sin arbejdsgiver. Den 7. august 2006 sygemeldte kvinden sig med graviditetsgener. Kvinden var sygemeldt, indtil hun fødte den 28. februar 2007. Det var aftalt, at hun skulle afholde barselsorlov indtil den 15. december 2007.
Som følge af kommunalreformen den 1. januar 2007 blev kvinden flyttet fra Nordjyllands Amt til Aalborg Kommune. Kvinden fik i den forbindelse i juni 2006 udleveret et kontraktstillæg, hvori det var anført, at kvindens arbejdssted og arbejdsopgaver var de samme, men at hun efter kommunalreformen alene skulle være tilknyttet 1 af de 5 centre.
Den 8. maj 2007 – og i forbindelse med en generel afskedigelsesrunde – modtog kvinden en påtænkt afskedigelse fra Aalborg Kommune. Afskedigelsen var begrundet i, at hendes arbejdsopgaver forsvandt, idet 4 af de 5 centre ikke længere ville benytte hendes arbejdskraft. Den 25. maj 2007 blev hun opsagt til fratræden den 31. august 2007.
Kvinden blev som den eneste ud af 20 personer ikke omplaceret i kommunen, og hun blev i øvrigt ikke kontaktet af kommunen under sin orlov med henblik på anden ansættelse.
Den 14. november 2007 indbragte kvindens faglige organisation sagen for det daværende Ligestillingsnævn, der den 18. februar 2008 tilkendte kvinden en godtgørelse svarende til 9 måneders løn, idet nævnet fandt, at opsigelsen af hende var i strid med ligebehandlingsloven. Ligestillingsnævnet begrundede sin afgørelse med, at kommunen ikke havde løftet sin bevisbyrde for, at afskedigelsen ikke var begrundet i hendes graviditet og barselsorlov.
Den 17. september 2008 anlagde kommunen sag mod kvinden, og nedlagde påstand om, at kvinden skulle anerkende, at nævnets afgørelse var ugyldig.
Byretten fandt, at det kunne lægges til grund, at afskedigelsen af kvinden var begrundet i, at samarbejdet mellem de 5 centre blev stoppet. Ved samarbejdets ophør bortfaldt kvindens job samt finansieringen heraf. Retten fandt derfor, at Aalborg Kommune havde løftet bevisbyrden. for at afskedigelsen af kvinden ikke var begrundet i hendes graviditet og afvikling af barselsorlov.
På baggrund af de afgivne forklaringer fandt byretten endvidere, at kommunen havde gjort, hvad der kunne forventes, i forsøget på at omplacere hende. Byretten lagde her vægt på, kommunen havde forklaret, at man i perioden oktober 2006 – medio 2007 havde forsøgt at omplacere hende, og at kommunen samtidig skulle nedbringe antallet af kontoransatte.
Byretten gav herefter Aalborg Kommune medhold i, at Ligestillingsnævnets afgørelse var ugyldig.
Vestre Landsret fandt også, at Aalborg Kommune havde ført bevis for, at kvindens stilling blev nedlagt, og at det ikke var muligt at ansætte hende i en anden stilling ved det center, hvor hun arbejdede.
Rettens flertal afsagde herefter dom i overensstemmelse med byrettens afgørelse.
Vedrørende omplaceringspligten udtalte landsrettens mindretal dog, at der samlet set var 20.000 ansatte i Aalborg Kommune, og dermed tale om en meget stor arbejdsplads, og at kvinden var den eneste ud af 20 medarbejdere, som ikke blev omplaceret. Mindretallet fandt derfor, at kommunen ikke havde løftet bevisbyrden, for at kommunen havde gjort tilstrækkeligt for at omplacere kvinden, og at det i den forbindelse har haft betydning, at kvinden var borte fra sin arbejdsplads på grund af sygdom i forbindelse med sin barsel og efterfølgende barselsorlov.
Til støtte for sin opfattelse anførte mindretallet endvidere, at kommunen ikke tog kontakt til kvinden i perioden fra sommeren 2006 indtil maj 2007. for at sikre at kommunen havde de rigtige oplysninger omkring kvindens kvalifikationer. Desuden fandt mindretallet, at kommunen i perioden oktober 2006 – maj 2007 opslog flere stillinger som enten sekretær eller jobkonsulent, og at disse stillinger indholdsmæssigt mindede meget om de stillinger, som kvinden i 2009 søgte ved kommunen, og kom til samtale omkring. Mindretallet lagde dermed vægt på, at kommunen i 2009 fandt kvinden kompetent til en stilling, der mindede om dem, hun ikke blev tilbudt i 2007, hvor kvinden var på barselsorlov.
Endelig lagde mindretallet vægt på, at det var forklaret, at flere af de opslåede stillinger skulle kunne tiltrædes relativt hurtigt og helst uden oplæring, hvorfor det kunne have haft betydning, at kvinden som følge af sin barselsorlov ikke kunne tiltræde hurtigt.
Det var en enig Højesteret, der afsagde dom.
Ligesom byretten og landsretten fandt Højesteret, at Aalborg Kommune havde løftet bevisbyrden for, at kvindens stilling blev nedlagt, som følge af at samarbejdet mellem de 5 revalideringscentre ophørte den 1. januar 2007.
Ved vurderingen, af om kommunen havde gjort tilstrækkeligt i forsøget på at omplacere kvinden, fandt Højesteret, at kommunen ikke havde ført det fornødne bevis efter ligebehandlingslovens § 16, stk. 4 for, at afskedigelsen var uden sammenhæng med kvindens fravær som følge af graviditet og barsel.
Højesteret lagde til grund, at det var lykkedes kommunen at omplacere de 19 andre – ikke-gravide – medarbejdere, og at kvinden dermed var den eneste, der ikke blev omplaceret. Desuden havde kommunen ikke sikret sig, at den havde tilstrækkeligt med oplysninger omkring hendes kvalifikationer, ligesom Aalborg Kommune dels burde have orienteret kvinden om, at hendes stilling ville blive nedlagt, og dels burde have orienteret hende om ledige stillinger i kommunen.
Under hensyn til længden af kvindens ansættelse fastsatte Højesteret godtgørelsen til kr. 250.000,00 svarende til 9 måneders løn.
Højesteret har med denne dom leveret et bidrag til vurderingen af, hvad en arbejdsgiver skal foretage sig i forhold til omplacering af en medarbejder, der er beskyttet af ligebehandlingsloven. Højesteret har således fastslået, at arbejdsgiver skal foretage grundige forsøg på at omplacere en medarbejder, og et utilstrækkeligt forsøg på omplacering af en medarbejder kan udløse en godtgørelse for overtrædelse af ligebehandlingsloven. Dette er i tråd med – og en skærpelse af – Højesterets afgørelse af 19. juni 1997 (U.1997.1189H), hvor en arbejdsgivers manglende omplaceringsforsøg blev anset for en overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9.
Henset til ansættelsesforholdets varighed forekommer godtgørelsens størrelse rimelig.