text:
Nyt om juridiske emner og afgørelser om ansættelsesret
Nyhedsbrev fra Dansk Psykolog Forening
Deltagelse i bryllup og barnedåb under sygefravær kunne ikke berettige en bortvisning
Deltidssygemelding kan udløse ny arbejdsgiverperiode!
Saglig begrundet opsigelse 4 måneder efter barsel
Afskedigelse af sygemeldt medarbejder efter trafikuheld var ikke forskelsbehandling
Berettiget annullering af ansættelsesaftale med ansøger, som fortiede vigtige helbredsoplysninger ved ansættelsen
Hvor varmt må det være på klinikken?
Sygefravær på grund af handicap kan alligevel tælles med ved opsigelse efter 120 sygedagsreglen
En medarbejder blev sygemeldt i oktober 2012 og indlagt på hospital, hvor han blev behandlet for to blodpropper. Den 23. november 2012 modtog arbejdsgiveren en lægeerklæring, hvoraf det fremgik, at medarbejderen ville være uarbejdsdygtig og sygemeldt i ca. 2 måneder.
Den 29. november 2012 bortviste arbejdsgiveren medarbejderen, idet arbejdsgiveren var blevet bekendt med, at medarbejderen under sygefraværet havde deltaget i såvel et bryllup som en barnedåb, hvilket arbejdsgiveren ikke fandt foreneligt med sygemeldingen.
Landsretten lagde på baggrund af lægeerklæringen til grund, at medarbejderen havde været uarbejdsdygtig i perioden frem til bortvisningen. Endvidere blev det lagt til grund, at medarbejderen ikke havde misligholdt sit ansættelsesforhold ved at deltage i et bryllup og/eller en barnedåb.
Landsretten fastslog således, at bortvisningen var uberettiget, og medarbejderen blev tilkendt en erstatning på kr. 161.000 kr. svarende til løn i opsigelsesperioden og godtgørelse efter funktionærlovens § 2b for usaglig opsigelse.
Selvom du som arbejdsgiver er forpligtet til at betale fuld løn under sygdom til medarbejdere, som er omfattet af funktionærloven, har du ikke ret til refusion af sygedagpenge under medarbejderens sygefravær de første 30 kalenderdage. I sygedagpengeloven kaldes dette for ”arbejdsgiverperioden”.
Når arbejdsgiverperioden er udløbet, er der normalt adgang til at få refusion af sygedagpenge, og dette gælder også, selvom medarbejderen kun delvist er sygemeldt.
Det følger dog af sygedagpengeloven, at en medarbejder ikke i lovens forstand betragtes som delvist ”fraværende”, hvis fraværet har været mindre end 4 timer. Det betyder, at hvis en medarbejderen har et fravær på under 4 timer i en uge, mister arbejdsgiver retten til refusion for denne uge.
Og samtidig er det værd at bemærke, at hvis medarbejderen f.eks. ugen efter har et sygefravær, der igen overstiger 4 timer, indtræder der en ny arbejdsgiverperiode.
En medarbejder, som er ansat 37 timer ugentligt, har efter et længere fraværsforløb grundet sygdom nu delvist genoptaget sit arbejde. Arbejdsgiver modtager derfor nu kun refusion af sygedagpenge for de timer, medarbejderen fortsat er fraværende som følge af sygdommen.
I en uge har medarbejderen været i stand til at arbejdet i 34 timer, men ugen efter er medarbejderen igen nødsaget til at melde sig fuldtidssyg.
Da medarbejderens sygefravær i ovennævnte eksempel i en uge har været på under 4 timer, vil arbejdsgiveren herefter først efter udløbet af en ny arbejdsgiverperiode på 30 dage igen kunne oppebære refusion af sygedagpenge i tilfælde af, at medarbejderen fortsat er syg.
Kontakt altid Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning, inden du indgår aftaler med medarbejderen om deltidssygemelding, da det kan have økonomiske konsekvenser for din ret til refusion fra kommunen.
Ligebehandlingsnævnet har netop afvist at give en kvindelig medarbejder medhold i, at det var usagligt, at hendes arbejdsgiver opsagde parternes ansættelsesforhold i en situation, hvor hun ca. 4 måneder tidligere havde afsluttet sin forældreorlov. Arbejdsgiveren begrundede opsigelsen med henvisning til, at det af økonomiske årsager var nødvendigt at nedlægge den kvindelige medarbejders stilling.
Den opsagte medarbejder rejste i den anledning krav om godtgørelse på 9 måneders løn efter ligebehandlingsloven.
Medarbejderen begrundede sit krav med henvisning til, at arbejdsgiveren under medarbejderens orlov havde foretaget ændringer i medarbejderens arbejde med det formål at kunne nedlægge stillingen og opsige medarbejderen efter udløbet af dennes orlov.
Ligebehandlingsnævnet fandt imidlertid, at arbejdsgiveren kunne godtgøre, at de ændringer, der var gennemført under orloven, var mindre væsentlige ændringer. Og da nævnet i øvrigt på baggrund af arbejdsgiverens forklaring lagde til grund, at det først ca. 4 måneder efter, at medarbejderen var tilbage efter sin orlov, stod arbejdsgiveren klart, at arbejdsgiveren af økonomiske årsager var nødsaget til at nedlægge en stilling, følger det af ligebehandlingsloven, at medarbejderen skulle påvise faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at medarbejderen har været udsat for direkte eller indirekte forskelsbehandling.
Denne bevisbyrde fandt ligebehandlingsnævnet ikke, at den opsagte medarbejder kunne løfte, idet arbejdsgiveren kunne dokumentere, at stillingen skulle nedlægges på grund af økonomiske årsager, at dette som nævnt først stod arbejdsgiveren klart 4 måneder efter udløbet af medarbejderens orlov, og at arbejdsgiveren, da valget skulle træffes med hensyn til hvilken medarbejder, der skulle opsiges, havde valgt at beholde en medarbejder, der var bedre kvalificeret, end den opsagte medarbejder i forhold til det konkrete arbejde.
Hvordan ”virker” bevisbyrdereglerne i ligebehandlingsloven?
Hvis en opsigelse finder sted under graviditet eller under afholdelse af barsels- og forældreorlov, påhviler det arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke er begrundet i disse forhold. Dette kaldes omvendt bevisbyrde.
Finder en opsigelse derimod sted efter afholdelse af barsels- og forældreorlov er det den opsagte medarbejder, der skal påvise faktiske omstændigheder, der giver anledning til at formode, at der er sket indirekte eller direkte forskelsbehandling. Kan den opsagte medarbejder påvise sådanne faktiske omstændigheder, påhviler det arbejdsgiveren at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket.
En medarbejder blev afskediget efter et trafikuheld, hvor hun havde pådraget sig fysiske og psykiske gener. Efter længere tids sygemelding blev medarbejderen opsagt. Ligebehandlingsnævnet frifandt arbejdsgiveren, da nævnet lagde vægt på, at der ikke er pligt til fortsat ansættelse af en person, der ikke er kompetent, egnet eller disponibel til at udføre de væsentligste funktioner i forbindelse med den pågældende stilling.
Det fremgår tydeligt af forskelsbehandlingsloven, at arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle en lønmodtager ved afskedigelse på grund af et handicap. En arbejdsgiver skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller til at have fremgang i beskæftigelse.
Medarbejderen havde den 24. maj 2012 været involveret i en trafikulykke. Efter ulykken led medarbejderen af hovedpine, nakkesmerter, smerte i lænderyggen og smerter i skuldre. Efter ulykken var medarbejderen sygemeldt i 6 måneder, hvorefter hun genoptog arbejdet 10 timer om ugen. Hun trappede langsomt op i tid men måtte trappe ned igen, da hun ikke kunne klare at arbejde på fuld tid.
Medarbejderen blev herefter opsagt den 29. april 2013.
Arbejdsgiver gjorde gældende, at medarbejderen på tidspunktet for opsigelsen ikke havde de fornødne færdigheder til at kunne bestride jobbet, uanset om hun arbejdede på nedsat tid. De arbejdsopgaver, medarbejderen kunne løse, udgjorde kun en meget lille del af det samlede arbejde.
Ligebehandlingsnævnet vurderede, at medarbejderen havde et handicap, samt at der var påvist faktiske omstændigheder, der gav anledning til at formode, at hun havde været udsat for indirekte forskelsbehandling.
Det fremgår dog af direktivet om forskelsbehandling samt forarbejderne til forskelsbehandlingsloven,
”at forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke kræver fortsat ansættelse af en person, der ikke er kompetent, egnet eller disponibel til at udføre de væsentligste funktioner i forbindelse med pågældende stilling, med forbehold af forpligtelsen til i rimeligt omfang at foretage tilpasninger af hensyn til personer med handicap, herunder eventuel nedsættelse af disse personers arbejdstid.”
I den konkrete sag fandt nævnet ikke grundlag for at tilsidesætte arbejdsgiverens vurdering af, at medarbejderen ikke længere var i stand til at varetage arbejdet, og at medarbejderens begrænsninger ikke kunne afhjælpes ved brug af nedsat tid, en personlig assistent eller ved andre egnede tilpasningsforpligtelser, der ikke var urimelige byrdefulde for arbejdsgiveren.
Højesteret har netop frifundet Region Midtjylland i en sag, hvor regionen havde annulleret en ansættelsesaftale med henvisning til, at den ansatte medarbejder ikke ved ansættelsen havde oplyst, at hun i sit tidligere job var blevet opsagt, fordi hun i en lang periode havde været sygemeldt på grund af stress.
I den forbindelse lagde Højesteret vægt på, at den ansatte havde tilsidesat sin oplysningspligt efter helbredsoplysningsloven ved ikke at oplyse regionen om sin sygemelding. Den ansatte fremførte selv det synspunkt under sagen, at hun alene var sygemeldt på grund af de konkrete forhold på hendes gamle arbejdsplads. Men da den stilling, hun var blevet ansat i, var en stilling, der svarede til hendes gamle stilling, fandt Højesteret, at der var en nærliggende risiko for, at hendes stress kunne få væsentlig betydning for hendes arbejde også hos den nye arbejdsgiver.
Samtidig fandt Højesteret, at det forhold, at den ansatte havde bibragt arbejdsgiveren det indtryk, at hun var i aktiv og uopsagt beskæftigelse, måtte karakteriseres som svigagtigt, hvorefter annulleringen af ansættelsen samlet set af Højesteret blev vurderet som berettiget.
Hvad siger helbredsoplysningsloven om en ansøgers oplysningsforpligtelse ved ansættelsessamtalen:
Følgende fremgår af helbredsoplysningslovens § 6:
Har du spørgsmål om helbredsoplysningsloven, er du velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning.
Arbejdstilsynet anbefaler, at temperaturen på kontorer og lignende steder holdes mellem 20-22 °C og ikke over 25 °C på tidspunkter, hvor der ikke er hedebølge udenfor. Under en hedebølge må man tåle højere temperaturer end ellers.
Hvis det er vanskeligt at holde temperaturen på klinikken under 25 °C i perioder, hvor udetemperaturen ikke er specielt høj, vil lokalet ofte være for varmt under en hedebølge. For høje temperaturer kan bl.a. skyldes belysningen, mange mennesker i lokalet, maskiner og skærme samt solskin gennem store, uafskærmede vinduer.
At temperaturen kan overstige 25 °C accepteres af Arbejdstilsynet. Men meget høje temperaturer kan give gener og være en helbredsrisiko. Derfor bør arbejdsgiveren i tilfælde af hedebølge træffe visse særlige foranstaltninger (afskærmning, ventilation, mulighed for kolde drikke og evt. ekstra pause mv.). I sjældne tilfælde, hvor en medarbejder bliver utilpas og dårlig af varmen, må medarbejderen, som ved al anden sygdom, gå hjem.
Højesteret har netop i en ny afgørelse slået fast, at ved opsigelse efter funktionærlovens såkaldte 120 sygedagsregel kan også dage med sygefravær på grund af handicap tælles med.
Dette område har ellers gennem nogen tid været behæftet med en vis usikkerhed efter af Sø- og Handelsretten, som behandlede sagen som første instans efter forelæggelse af en række spørgsmål for EU-Domstolen, kom frem til, at det vil være i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap at medregne sygefravær i opgørelsen af de 120 sygedage efter 120 sygedagsreglen, hvis sygefraværet er forårsaget af, at arbejdsgiveren har forsømt sin pligt til at foretage hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger.
Men nu konkluderer Højesteret altså anderledes i den nye afgørelse, som i øvrigt kan ses på Højesterets hjemmeside.
I den konkrete sag, hvor en medarbejder blev opsagt efter 120 sygedagsreglen, slog Højesteret for det første fast, at beskæftigelsesdirektivets forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke er til hinder for anvendelse af 120 sygedagsreglen, og at den opsagte medarbejders handicaprelaterede fravær således kunne medregnes ved opgørelsen af de 120 sygedage.
Ved bedømmelsen af, om selve opsigelsen i øvrigt var afgivet i strid med forskelsbehandlingsloven – herunder om den opsagte medarbejder havde krav på en godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven i den anledning – lagde Højesteret til grund, at den pligt, som arbejdsgiveren efter forskelsbehandlingsloven har til at foretage tilpasningsforanstaltninger, forudsætter, at arbejdsgiveren ved eller burde vide, at medarbejderen er handicappet. I den sammenhæng er det ifølge Højesteret den opsagte medarbejder, som har bevisbyrden for, at arbejdsgiver har denne viden. Denne bevisbyrde kunne den opsagte medarbejder ikke løfte, hvorefter arbejdsgiveren følgelig blev frifundet.
Hvad siger funktionærloven om 120 sygedagsreglen?
Bestemmelsen fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, som lyder:
Det kan ved skriftlig kontrakt i det enkelte tjenesteforhold bestemmes, at funktionæren kan opsiges med 1 måneds varsel til fratræden ved en måneds udgang, når funktionæren inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i alt 120 dage. Opsigelsens gyldighed er betinget af, at den sker i umiddelbar tilknytning til udløbet af de 120 sygedage, og medens funktionæren endnu er syg, hvorimod gyldigheden ikke berøres af, at funktionæren er vendt tilbage til arbejdet, efter at opsigelse er sket.
Hvad siger forskelsbehandlingsloven om ”tilpasningsforanstaltninger”?
Følgende fremgår af forskelsbehandlingslovens § 2 a:
”Arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller have fremgang i beskæftigelse, eller for at give en person med handicap adgang til uddannelse. Dette gælder dog ikke, hvis arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Lettes denne byrde i tilstrækkeligt omfang gennem offentlige foranstaltninger, anses byrden ikke for at være uforholdsmæssig stor.”
Tilsidesættes pligten til at iværksætte hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingslovens § 2 a, har medarbejderen adgang til at rejse krav om godtgørelse. I retspraksis kan man i situationer, hvor arbejdsgiver i forbindelse med en opsigelse er blevet anset for at have handlet i strid med forskelsbehandlingsloven, se eksempler på, at arbejdsgiver er blevet dømt til at betale en godtgørelse på helt op til mellem 9 og 12 måneders løn til den opsagte medarbejder.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Dom i Vollsmosesagen
Dom i Vollsmosesagen
Sag 512/2007
Højesteret har i dag afsagt dom i en sag, hvor tre personer ved nævningeting i landsretten var blevet dømt for forsøg på terrorisme efter straffelovens § 114, stk. 1, nr. 1 og 7, for i månederne op til den 5. september 2006 at have gjort forberedelser til fremstilling af en eller flere bomber til brug for en terrorhandling.
Højesteret fandt ikke, at PET´s brug af en civil agent havde været ulovlig, eller at der under sagens behandling for landsretten var begået rettergangsfejl, som kunne føre til ophævelse af landsrettens dom.
Højesteret forhøjede landsrettens strafudmåling for alle de tre dømte, således at to af disse blev idømt 12 års fængsel, og én blev i dømt 5 års fængsel.
Et mindretal på tre dommere stemte dog for at stadfæste landsrettens dom på henholdsvis 11, 11 og 4 års fængsel.
Højesteret stadfæstede udvisningen af den ene af de dømte.
Højesterets dom er begrundet således:
”Agentvirksomhed
De særlige lovregler om agentvirksomhed i retsplejelovens §§ 754 a-754 d gælder ikke ved efterforskning vedrørende bl.a. straffelovens § 114 om terrorisme, jf. retsplejelovens § 754 e. Det følger imidlertid af dansk rets almindelige retsprincipper, at også anvendelse af en agentaktion i forbindelse med sådan efterforskningsvirksomhed er betinget af, at der foreligger fornøden mistanke, ligesom aktionen ikke må bevirke en forøgelse af lovovertrædelsens omfang eller grovhed.
Efter det, der er oplyst om LHs agentvirksomhed, finder Højesteret, at den i det hele har opfyldt de nævnte betingelser. Der er således ikke grundlag for at anse den for ulovlig.
Om forsvarerens adgang til aktindsigt hedder det i Højesterets kendelser af 28. oktober 2004 (UfR 2005 s. 383) og 6. december 2006 (UfR 2007 s. 727):
”Efter retsplejelovens § 729 a, stk. 3, har forsvareren adgang til at gøre sig bekendt med det materiale, politiet har tilvejebragt til brug for den sag, som sigtelsen eller tiltalen angår. Dette gælder uden hensyn til materialets betydning for sagen.
De oplysninger, som advokat … som forsvarer for tiltalte har anmodet om aktindsigt i, er ikke tilvejebragt af politiet til brug for den sag, som tiltalen angår. Efter forarbejderne til bestemmelsen sammenholdt med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 6 omfatter forsvarerens adgang til aktindsigt imidlertid alt materiale, som er af betydning for sagen, uanset om det er tilvejebragt til brug for den pågældende sag.”
Den meddelerakt, som Politiets Efterretningstjeneste løbende har udarbejdet vedrørende det ”radikale islamiske miljø i Odense”, er blevet til som et led i tjenestens efterretningsvirksomhed. Forsvarernes adgang til aktindsigt omfatter derfor ikke alle oplysninger i meddelerakten, men kun oplysninger i den, som er tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte, eller som er af betydning for denne.
Under sagens behandling for landsretten erklærede forsvarerne, at der kunne ske udeladelse af oplysninger om LHs familiemæssige forhold, om vidnebeskyttelsen af LH og om den tekniske fremgangsmåde ved aflytning og lignende samt af tekstafsnit, noter og henvisninger til fodnoter vedrørende Politiets Efterretningstjenestes interne forhold, herunder registre. Disse oplysninger kan da heller ikke anses for at være tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte eller for at være af betydning for denne.
I anledning af forsvarernes begæring under nævningesagen om at få adgang til at gøre sig bekendt med udstregede oplysninger i meddelerakten fra LH vedrørende muligt strafbare forhold, som involverer andre end de tiltalte, har landsrettens 5. afdeling – med adgang til hele nævningesagens materiale – gennemgået det udstregede i meddelerakten ved at sammenholde et eksemplar med overstregninger med et eksemplar uden. Afdelingen har på dette grundlag i kendelsen af 5. november 2007 konstateret, at der efter en nøje gennemgang ikke i de udeholdte oplysninger findes oplysninger fra LH vedrørende eventuelt strafbare forhold, som involverer andre end de tiltalte, og som er tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte, eller som i øvrigt har betydning for denne.
Der er intet fremkommet for Højesteret, som giver grundlag for at tilsidesætte denne bedømmelse.
Forsvarerne har således ikke under sagens behandling ved nævningetinget været afskåret fra aktindsigt i oplysninger tilvejebragt til brug for straffesagen eller af betydning for denne. Højesteret tager derfor ikke de tiltaltes påstand om dommens ophævelse med henvisning til manglende aktindsigt til følge.
Landsrettens 5. afdeling afholdt et retsmøde til behandling af spørgsmålet om aktindsigt efter retsplejelovens § 729 a, stk. 3. Forsvarerne i nævningesagen skulle derfor, jf. retsplejelovens § 748, stk. 2, have haft adgang til at deltage i retsmødet og til at kommentere anklagemyndighedens forelæggelse af straffesagen og redegøre for deres syn på aktindsigtsspørgsmålet efter denne bestemmelse. Efter oplysningerne om landsrettens gennemgang af det udstregede finder Højesteret imidlertid, at denne fejl har været uden betydning for afgørelsen af aktindsigtsspørgsmålet. Højesteret tager derfor heller ikke de tiltaltes påstand om dommens ophævelse med henvisning til manglende forsvarermedvirken ved behandlingen af aktindsigtsspørgsmålet til følge.
Vidneførsel
Under nævningesagens behandling ønskede tiltalte 2 yderligere et antal personer ført som vidner.
For Højesteret har tiltalte 2 anført, at flere af de pågældende personer, som han begærede indkaldt som vidner, havde været sigtet og nogle varetægtsfængslet i sagen. Han har videre anført, at det gennem den afviste vidneførsel skulle have været godtgjort, at der ikke var det fornødne mistankegrundlag, da Politiets Efterretningstjeneste traf beslutning om at iværksætte agentaktionen.
Hertil bemærker Højesteret, at det forhold, at en person har været sigtet eller varetægtsfængslet i en sag, ikke i sig selv kan begrunde, at en afhøring af den pågældende som vidne skulle være af betydning for den sag, hvori der er rejst tiltale. Det fremgår endvidere af det, der er anført foran om anvendelsen af LH som agent, at der var det fornødne mistankegrundlag, da agentvirksomheden blev iværksat. Der er heller ikke i øvrigt fremkommet oplysninger, som giver grundlag for at anse tiltalte 2 for afskåret fra vidneførsel af betydning for sagen ved landsrettens afgørelse herom.
På denne baggrund tager Højesteret ikke tiltalte 2´s påstand om ophævelse af dommen med henvisning til, at hans begæring om vidneførsel ikke blev imødekommet fuldt ud, til følge.
Retsbelæring
Højesteret har gennemgået den retsbelæring, som retsformanden gav i nævningetinget. Der er intet grundlag for at anse den for urigtig, mangelfuld eller ukorrekt, heller ikke for så vidt angår det, der blev sagt om det mistankegrundlag, der udløste beslutningen om iværksættelse af en agentaktion, eller om agentens troværdighed. Der er således heller ikke grundlag for at tage tiltalte 2´s påstand om dommens ophævelse med henvisning til retsbelæringen til følge.
Efter det, der er anført foran om lovligheden af agentvirksomheden, finder Højesteret, at der ikke med henvisning til agentvirksomhed er grundlag for strafbortfald eller -nedsættelse.
Fire dommere – Børge Dahl, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Michael Rekling – udtaler:
De tiltalte er fundet skyldige i forsøg på terrorisme efter straffelovens § 114, stk. 1, nr. 1 og 7, og det skal efter de i nævningetinget stillede hovedspørgsmål ved straffens fastsættelse lægges til grund, at de har villet foretage bombesprængning og manddrab af en karakter, som kunne tilføje Danmark eller et andet land alvorlig skade, med forsæt til at skræmme en befolkning i alvorlig grad eller uretmæssigt at tvinge danske eller udenlandske myndigheder til at foretage eller undlade at foretage en handling eller at destabilisere eller ødelægge et lands grundlæggende politiske, forfatningsmæssige, økonomiske eller samfundsmæssige strukturer.
Det hedder i forarbejderne til straffelovens § 114, jf. Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, s. 843, bl.a.:
”Rammeafgørelsens artikel 1 forpligter medlemsstaterne til at kriminalisere en række forsætlige handlinger som terrorhandlinger. De opregnede handlinger er alle strafbare efter gældende dansk ret. Foretages en af de i artikel 1 opregnede handlinger på en måde, som må karakteriseres som terrorisme, fordi gerningsmanden har haft til hensigt at forstyrre samfundsordenen, indgår dette moment i straffens fastsættelse, jf. straffelovens § 80. Efter denne bestemmelse skal der ved straffens udmåling tages hensyn til lovovertrædelsens grovhed og til oplysninger om gerningsmandens person, herunder om hans almindelige personlige og sociale forhold, hans forhold før og efter gerningen samt hans bevæggrunde til denne. Det er utvivlsomt, at drab og lignende begået under omstændigheder, der gør, at forholdet kan betegnes som terrorisme, vil indgå med betydelig vægt i skærpende retning ved straffens fastsættelse.”
Efter ordlyden af § 114, stk. 1, og bestemmelsens formål og forarbejder må terrorisme som selvstændig forbrydelse anses for i høj grad karakteriseret ved det særlige krav om forsæt til terrorisme. Det er efter vores opfattelse en naturlig følge heraf, at der også ved straffastsættelse for forsøg skal lægges betydelig vægt i skærpende retning på terrorismeforsættet.
På denne baggrund finder vi, at udgangspunktet ved udmålingen af straffen for forsøg på terrorisme ved bombesprængning og manddrab må være en straf af fængsel i 12 år.
For så vidt angår tiltalte 1 og 2 finder vi ikke fuldt tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet på 12 år i skærpende retning for nogen af dem.
For så vidt angår tiltalte 3 har landsretten anført, at hans medvirken har været af underordnet karakter, og at han på et tidspunkt forsøgte at trække sig tilbage dog uden, at der har været tale om frivillig tilbagetræden fra forsøg. Han skal derfor idømmes en straf, der er væsentligt lavere end det nævnte udgangspunkt, men vi finder, at straffen – selv under de anførte formildende omstændigheder – ikke kan blive lavere end fængsel i 5 år.
Vi stemmer herefter for, at såvel tiltalte 1 som tiltalte 2 straffes med fængsel i 12 år, og for at tiltalte 3 straffes med fængsel i 5 år.
Tre dommere – Torben Melchior, Per Walsøe og Lene Pagter Kristensen – udtaler om strafudmålingen:
Vi stemmer af de grunde, der er anført af landsretten, for at stadfæste landsrettens enstemmige strafudmåling, således at tiltalte 1 og 2 idømmes fængsel i 11 år og tiltalte 3 fængsel i 4 år.
Efter stemmeafgivningen idømmes tiltalte 1 og 2 fængsel i 12 år og tiltalte 3 fængsel i 5 år.
Højesteret tiltræder, at tiltalte 2 efter den begåede forbrydelses karakter og den idømte straf skal udvises med indrejseforbud for bestandig.
Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med ændring af strafudmålingen som angivet.”
Sidst opdateret: 10-04-2008

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret Ikke søgsmålsret i sagen om lovligheden af den danske deltagelse i Irak-krigen
Ikke søgsmålsret i sagen om lovligheden af den danske deltagelse i Irak-krigen
Sag 257/2007
Dom afsagt den 17. marts 2010.
Ved beslutning af 21. marts 2003 om dansk militær deltagelse i en multinational indsats i Irak gav Folketinget i henhold til grundlovens § 19, stk. 2, samtykke til, at en dansk militærstyrke blev stillet til rådighed for en multinational, amerikansk ledet indsats.
En række borgere repræsenteret af Grundlovskomitéen vedrørende Irak-krigen anlagde sag mod statsministeren om lovligheden af den danske deltagelse i Irak-krigen. Sagsøgerne anførte, at folketingsbeslutningen af 21. marts 2003 var i strid med grundlovens § 19, stk. 2, fordi krigen mod Irak i foråret 2003 var ulovlig efter folkeretten. Ifølge sagsøgerne indebar beslutningen om at stille danske styrker til rådighed for en multinational indsats under USA´s centralkommando endvidere en suverænitetsafgivelse i strid med grundloven, jf. herved grundlovens § 20.
Højesteret fastslog, at appellanterne ikke har en sådan retlig interesse i sagen, at de har søgsmålsret.
Højesteret udtalte, at ingen af appellanterne opfylder dansk rets almindelige krav til søgsmålskompetence, hvorefter de skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en konkret retstvist. Ingen af appellanterne er særligt eller anderledes berørt af folketingsbeslutningen end befolkningen i almindelighed. Dette gælder også den appellant, der har lidt et alvorligt personligt tab ved, at hans søn blev dræbt under militærtjeneste i Irak, hvor det yderligere bemærkes, at sønnen deltog på grundlag af en senere folketingsbeslutning og i henhold til en aftale om frivillig militærtjeneste i Irak.
Højesteret fandt heller ikke grundlag for alligevel - som det skete i Højesterets dom af 12. august 1996 om søgsmålskompetence vedrørende Maastricht-traktaten – at give appellanterne adgang til at få en realitetsprøvelse af deres påstande. Højesteret lagde bl.a. vægt på, at der er tale om en beslutning på det udenrigspolitiske område, hvor regeringen i grundloven er tillagt den umiddelbare kompetence til at handle på rigets vegne. Højesteret lagde endvidere vægt på, at folketingsbeslutningen ikke indebar retlige pligter for danske borgere i almindelighed, og ikke - i relation til spørgsmålet om søgsmålsret - kan anses for at være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.
Højesteret tilkendegav også, at der ikke foreligger nogen særlig uklarhed om forståelsen af grundlovens § 19, stk. 2, og § 20, og henviste derudover til, at art. 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention ikke giver en part, som ikke har en retlig interesse deri, krav på at få en anlagt sag afgjort i realiteten.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Kindred (Unibet) frikendt af Højesteret: Ingen erstatning til ludoman
Af Team Casinolisten - 30/01 2020
Måske har du tidligere hørt om denne sag? I december 2018 dømte Vestre Landsret, at spillefirmaet Unibet skulle betale 1,2 millioner i erstatning til en online spiller, der tidligere var ludoman og led af PTSD. I februar 2019 fik Unibet lov til at anke Venstre Landsrets afgørelse i sagen hos Højesteret af Procesbevillingsnævnet. Men nu er dommen blevet ændret af Højesteret, der ikke mener, at Unibet er ansvarlig.
Se Unibets hjemmeside her
Unibet er uden ansvar, mener Højesteretten
Højesteret har valgt at omstøde den tidligere dom, der blev afgivet af Vestre Landsret. Her kunne den tidligere ludoman se frem til en erstatning på hele 1,2 millioner kroner fra Unibet. Men sådan er det ikke længere.
I dag har Højesteret bedømt, at Unibet ikke har noget erstatningsansvar overfor spilleren. Her blev det afgjort, at Unibet har gjort alt, hvad de kunne samt overholdt Spillelovgivningen til punkt og prikke i forhold til at beskytte deres spillere.
Højesteret bemærkede især, at Unibet med det samme lukkede mandens spillekonto, da de fandt ud af, at han var ludoman. Det betyder, at Unibet ikke længere skal betale erstatningen til den tidligere ludoman.
Derfor krævede manden erstatning fra Kindred
I løbet af 2012 og 2013 spillede den tidligere ludoman for omkring 2 millioner kroner hos Unibet, som han havde fået på grund af en personskadeerstatning. Han krævede herefter, at de skulle erstatte hans tab, da de ikke lukkede hans spillekonto tids nok.
Manden forklarer, at Unibet burde havde haft en fornemmelse af, at han led af ludomani samt døjede med mentale problemer såsom PTSD. Men Højesteret mente altså ikke, at denne forklaring var god nok til, at han skulle have en erstatning fra Unibet
Da manden allerede har modtaget en erstatning fra Unibet tilbage i december 2018, vil det altså sige, at den skal han nu tilbagebetale til spillefirmaet.
Manden blev ved med at få bonusser fra Unibet
Endnu en grund til, at manden stadig mener, at den nye afgørelse ikke stemmer overens med Højesterets afgørelse, er, at manden blev ved med at få bonusser fra Unibet. Han mener derfor, at de fastholdt ham i en ond cirkel, hvor han blev ved med at spille – også når han prøvede at tage en pause fra det.
Under retssagen i Højesteret har Unibet dog fremlagt beviser for, hvornår de har tilbudt en bonus til manden, samt hvornår han ikke var aktiv på hans spillekonto.
I dommen er der herved skrevet, at ud fra Unibets fremlagte beviser, er der ikke noget bevis for, at der har været en sammenhæng mellem de forskellige bonusser samt de tidspunkter, hvor manden ikke var aktiv på sin spillekonto. Dette var endnu en af grundene til, at dommen blev omstødt, så manden ikke længere vil modtage en erstatning fra Unibet.
Læs også: Free spins gevinster uden omsætningskrav – Nye vilkår i 2020
Kategorier: - Unibet - Lovgivning - Spillemyndigheden
Artiklen er udgivet 30/01 2020


text:
Skat.dk: C.A.6.2 Afgiftspligtige gaver
Dette afsnit beskriver reglerne om afgiftspligtige gaver. Reglerne fremgår af afsnit II i boafgiftsloven, LBKG nr. 47 af 12. januar 2015.
Bundbeløb
Flere gavegivere
Gaver mellem søskende
Giver eller modtager eller begge har hjemsted i udlandet
Værdiansættelse af gaven
Anmeldelse og betaling
Gaver hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse
Når følgende personer (gavekredsen) modtager en gave, skal de betale afgift af den del af gavens værdi, der overstiger bundbeløbet:
Se BAL § 22.
Særligt om stedbørn og stedforældre
Stedbørn er den anden ægtefælles særbørn. Papirløse samleveres særbørn er ikke stedbørn i boafgiftslovens forstand.
Bestemmelsen om, at gaver fra stedbørn til stedforældre er gaveafgiftspligtige, gælder også, når stedbarnet efter ægteskabets opløsning har ydet en gave til sin tidligere stedfader eller stedmoder. Se LSR. 1970.116.
Gaver mellem ægtefæller er afgiftsfri, hvis ægteskabet ikke er ophørt ved separation/skilsmisse, når gaven modtages. Med ægtefæller sidestilles personer af samme køn, der er registreret i henhold til lov om registreret partnerskab. Gaver mellem ægtefæller skal gives ved ægtepagt for at være gyldige. xSe lov om ægtefællers økonomiske forhold § 2.x
Gaveafgiften er 15 pct., bortset fra gaver til stedforældre og bedsteforældre, som skal betale 36,25 pct. i afgift. Se BAL § 23.
Personer uden for gavekredsen skal betale indkomstskat af værdien af modtagne gaver, medmindre gaven er omfattet af andre regler om anden skattemæssig behandling. Dette gælder fx hædersgaver, lejlighedsgaver mv. Se C.A.6.3 om disse undtagelser.
Underhold i yderens hjem eller på hospital, plejehjem eller lignende er afgiftsfrit uden hensyn til gavens størrelse. Se BAL § 24, stk. 1. Afgiftsfriheden gælder dog ikke for ydelser, der dækker egentlige behandlingsudgifter.
I x2019x er bundbeløbet x65.700 kr. pr. år (2018: 64.300 kr.)x for alle de ovennævnte personer bortset fra svigerbørn.
Dette skema viser bundbeløbene for svigerbørn i x2019x:
Gavens modtager
Bundbeløb pr. år
Barns eller stedbarns ægtefælle hvis ægteskabet med giverens barn består
x23.000 kr.x
Barns eller stedbarns ægtefælle hvis barnet/stedbarnet er afgået ved døden
x65.700 kr.x
Bundbeløbene bliver reguleret efter PSL § 20.
Hver person er én giver/modtager uanset ægteskabelig formueordning. Ved gaver ydet fra ægtefæller til børn anses ægtefællerne for to selvstændige gavegivere.
Forældre kan således i x2019x hver - uden afgiftsberegning - give deres barn x65.700 kr.x, således at barnet modtager x131.400 kr.x afgiftsfrit. Gaven skal dog være overført fra giverens bodel.
Indskud på børneopsparingskonti tæller med i det beløb på højst x65.700 kr.x, som man i x2019x afgiftsfrit kan give til hvert af sine børn eller børnebørn.
Gaver mellem søskende er indkomstskattepligtige, medmindre de har været samboende de sidste to år før modtagelsen af gaven.
Giver eller modtager eller begge har hjemting i udlandet
Gaveafgiftsreglerne gælder, hvis enten giver eller modtager har hjemting her i landet. Se BAL § 25. En person har hjemting i Danmark, hvis han eller hun har bopæl her. Hvis personen kun opholder sig i Danmark, men ikke har kendt aktuel bopæl i udlandet, har personen også hjemting i Danmark. Har personen sidst haft kendt bopæl eller kendt opholdssted i Danmark anses han eller hun også at have hjemting i Danmark, hvis personen ikke har etableret bopæl eller har kendt opholdssted i udlandet.
Hvis både gavegiver og modtager har hjemting i udlandet, skal der kun betales gaveafgift, hvis gaven består af fast ejendom og tilbehør hertil beliggende her i landet eller formue knyttet til et fast driftssted her i landet.
I en dobbeltbeskatningsaftale kan det være aftalt, at det land, der huser giveren eller modtageren, har beskatningsretten til gaven.
Hvis en far, der har bopæl i Finland, giver sin søn, der har bopæl i Danmark, en gave, skal gaven afgiftsberigtiges i Finland, fordi det er aftalt i den fællesnordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, at Finland har beskatningsretten.
En gaves værdi skal fastsættes til dens handelsværdi på tidspunktet for modtagelsen. Se § 27 i BAL
Værdiansættelsen er bindende for gavegiver og gavemodtager.
Parterne kan anvende skattedepartementets cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning. Med cirkulære nr. 9054 af 4. februar 2015 fra Skattedepartementet er punkt 17 og 18 i cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af unoterede aktier og unoterede konvertible obligationer ophævet med virkning fra den 5. februar 2015. Om værdiansættelsen af aktier og konvertible obligationer, der ikke er optaget til handel på et reguleret marked, fra og med den 5. februar 2015 henvises til afsnit C.B.2.1.4.5.
Parterne er bundet af den værdiansættelse, de har anført i en gaveanmeldelse. xSkattestyrelsenx kan som efterprøvende myndighed ændre værdiansættelsen, hvis den af parterne anførte værdi ikke svarer til det overdragnes handelsværdi på gavetidspunktet. I skattedepartementets cirkulære nr. 138 af 2. september 1983 henledes opmærksomheden på ØLD af 7. sep. 1982 (skd. 65.166), som fastslår, at "der ikke er grundlag for at antage, at skattemyndighedernes efterprøvelse af værdiansættelserne i en gaveanmeldelse alene eller i det væsentlige skal sikre, at ansættelsen ikke er for lav. Såfremt ansættelsen anses for at være for høj, skal der også foretages en ændring."
Frist for xSkattestyrelsensx ændringer af værdiansættelser
xSkattestyrelsensx ændring skal ske inden 6 måneder efter anmeldelsens modtagelse.Fristen begynder dog først at løbe fra det tidspunkt, hvor xSkattestyrelsenx har de oplysninger, der er nødvendige for at tage stilling til værdiansættelsen. Parterne skal have lejlighed til at ytre sig skriftligt eller mundtligt inden ændringen. Se BAL § 27, stk. 2. Se SKM2001.380.LSR, hvor en kendelse om ændring af værdiansættelsen af en gaveafgiftspligtig gave afsagt mere end tre måneder efter at gaveanmeldelsen var modtaget blev anset for ugyldig. Fristen efter BAL § 27, stk. 2, blev ved lov nr. 1354 af 21. december 2012 ændret fra 3 til 6 måneder.
Gaveanmeldelsen skal indgives til xSkattestyrelsenx. Anmeldelsen skal foretages på et skema, der kan hentes på xSkattestyrelsensx hjemmeside. Gaveanmeldelsen skal indgives senest den 1. maj året efter gaveoverdragelsen.
Foreligger en anmeldelse om gave ikke rettidigt, kan xSkatteforvaltningenx foretage en skønsmæssig ansættelse af værdien af gaven. Gavegiver og gavemodtager skal, xSkatteforvaltningenx har foretaget en skønsmæssig ansættelse af værdien af en gave, inden 4 uger fra dateringen af underretningen om skønsmæssig ansættelse underrette xSkatteforvaltningenx, hvis ansættelsen er for lav. Fristen regnes dog tidligst fra udløbet af fristen for anmeldelse af afgiftspligtig gave
Gaven og eventuelle modydelser værdiansættes af parterne i gaveanmeldelsen og skal anmeldes med nettobeløbet i et skema, der kan findes på xSkattestyrelsensx hjemmeside. Specifikation foretages som krævet i skemaetx.x
Parterne skal selv beregne gaveafgiften ved indgivelsen af gaveanmeldelsen.
Den beregnede gaveafgift skal indbetales samtidig med indgivelsen af gaveanmeldelsen, også selv om anmeldelsen indsendes inden 1. maj.
Den beregnede gaveafgift kan fratrækkes tinglysningsafgift som gavemodtager eller gavegiver har betalt af gaveandelen i forbindelse med ejendomsoverdragelse. Se BAL § 29 stk. 2.
Se TfS 1999, 444 om fradrag for betalt stempelafgift.
Hvis gaveanmeldelsen indgives for sent
Der skal betales rente efter BAL § 38 i følgende tilfælde:
Hvis gaveanmeldelsen indgives for sent eller,
hvis gaveanmeldelsen er mangelfuld, så kontrol ikke kan gennemføres eller,
hvis gaveafgiften ikke betales rettidigt, dvs. samtidig med indgivelsen af gaveanmeldelsen
Rentens størrelse opgøres efter OPKL § 7 stk. 2 med tillæg af 0,4 procentpoint, jf. BAL § 38, stk. 1.
Reglerne om den skatte- og afgiftsmæssige behandling af arveforskud er ændret ved lov nr. 426 af 14. juni 1995 om afgift af dødsboer og gaver (BAL). Loven har virkning, når dødsfaldet er indtrådt den 1. juli 1995 eller senere, respektive gaven er modtaget den 1. juli 1995 eller senere.
Lovændringen medfører, at arveforskud der er givet 1. juli 1995 eller derefter
altid bliver betragtet som en gave
at gaveafgiften skal betales, når arveforskuddet bliver modtaget og ikke først ved giverens død
at det kun er personer i gavekredsen, der skal betale gaveafgift. For personer uden for gavekredsen er arveforskuddet indkomstskattepligtigt som personlig indkomst.
Arveforskud er givet 1. juli 1995 eller herefter
Forskud på forventet arv betragtes som en gave uanset om forskuddet er ydet til en nærtbeslægtet gaveafgiftspligtig person eller til en person uden for denne kreds. Se BAL § 23, stk. 3, og § 50.
Forskud på forventet arv til en person, der er omfattet af gavekredsen skal derfor gaveafgiftsberigtiges.
Er et arveforskud uden for gavekredsen ydet den 1. juli 1995 eller senere, er arveforskuddet indkomstskattepligtigt som personlig indkomst for forskudsmodtageren.
Arveforskud er givet før 1. juli 1995
Forskud på forventet arv uden for gavekredsen, der er ydet før 1. juli 1995, skal gaveafgiftsberigtiges med 36,25 pct., når forskudsgiveren er død den 1. juli 1995 eller derefter, og forskudsmodtageren har overlevet forskudsgiveren. Sådanne arveforskud er altså ikke længere arve- men gaveafgiftspligtige. Gaveafgiften beregnes uden gaveafgiftsfrit bundbeløb. Se BAL § 50.
Forskud på forventet arv inden for gavekredsen, der er ydet før 1. juli 1995, skal gaveafgiftsberigtiges ved giverens død med 15 pct. af forskuddet ud over det afgiftsfri grundbeløb, hvis modtageren er omfattet af gavekredsen på tidspunktet for giverens død og forskuddet ikke blev afgiftsberigtiget på det tidspunkt, hvor det blev givet.
Arveforskuddet skal gaveanmeldes senest den x1. majx året efter dødsfaldet.
Hvis en person inden den 1. juli 1995 har givet en gave, hvoraf den pågældende har forbeholdt sig indtægterne eller nytten for sin livstid eller for et tidsrum, skal der betales gaveafgift efter reglerne i BAL eller indkomstskat af gaven, når rente- eller brugsnydelsen ophører efter lovens ikrafttræden, uanset om retten ophører, mens giver lever eller først ved dennes død. Se BAL § 49.
Har gavegiver indsat subsidiære rentenydere med virkning efter hans eller hendes død, er tidspunktet for sidste rentenydelsesrets ophør afgørende for, hvornår afgift eller skat skal betales. Se TfS 1996, 234 DEP. Det afgørende for, hvornår afgift eller skat skal betales, er tidspunktet for sidste rentenydelsesrets ophør, og altså ikke om rentenydelsen ophører ved givers død eller på et tidspunkt, der ligger efter givers død.
Gaver modtaget i perioden 1. januar 1997 til 1. juli 1999
For gaver modtaget i perioden 1. januar 1997 til 1. juli 1999 skal der af kapitaler og formuegoder, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse, betales 36,25 pct. i afgift af gaven.
Har giver forbeholdt sig selv en brugs- eller indtægtsnydelse af gaven, kan værdien af denne rettighed fratrækkes ved beregningen af kapitalgaveafgiften.
Værdien af den fratrukne rettighed afgiftsberigtiges ved ophøret af rettigheden med gaveafgift af den oprindeligt fratrukne værdi.
Gaver modtaget den 1. juli 1999 eller senere
Der skal ikke tages hensyn til, at der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse på gaven. Det betyder, at værdien, der lægges til grund for afgiftsberigtigelsen af en gave, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse, er hele værdien af aktivet, således at der ikke gives fradrag for brugs- eller indtægtsnydelsen. Se dog nedenfor om brugs- og indtægtsnydelser i gensigt bebyrdende aftaler.
En far kan således give sin søn en post obligationer samtidig med, at datteren får den fremtidige indtægtsnydelse hertil.
Sønnen skal betale 15 pct. i afgift af obligationernes fulde værdi uden fradrag for indtægtsnydelsen, og datteren er afgiftsfri af værdien af de løbende ydelser, men skal betale indkomstskat heraf, når de fremover udbetales.
Ægtefæller skal betale afgift af gaver hvorpå der hviler brugs- eller indtægtsnydelser
Ægtefæller, som ellers er afgiftsfri, skal betale 15 pct. i afgift af gaver, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse ud over det afgiftsfri grundbeløb.
Brugs- eller indtægtsydelsen udgør et vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale
Brugs- eller indtægtsnydelsen kan dog også være udformet således, at den udgør et helt eller delvist vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale. I denne situation indgår brugs- eller indtægtsnydelsen ikke som en del af gaven og værdien af en sådan brugs- eller indtægtsnydelse kan fratrækkes i afgiftsgrundlaget. Beskatningen af en sådan brugs- eller indtægtsnydelse vil herefter udelukkende ske i henhold til LL § 12 B.
En brugs- eller indtægtsnydelse kan anses for at være et vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale, hvis gavegiver forbeholder sig selv brugs- eller indtægtsnydelsen af en kapital eller et formuegode.
En far kan eksempelvis overdrage sin udlejningsejendom til sin søn. Overdragelsen berigtiges ved overtagelse af gæld, en kontant gave og ved at faderen forbeholder sig selv en indtægtsnydelse af de fremtidige lejeindtægter. I denne situation anses indtægtsnydelsen for en del af sønnens vederlag for at overtage ejendommen. Sønnen betaler derfor alene 15 pct. afgift af selve gaven. Den kapitaliserede værdi af indtægtsnydelsen afgiftsberigtiges ikke. Den løbende ydelse behandles efter LL § 12 B.
En mor overdrager en post aktier til sin datter og forbeholder sig selv al fremtidigt afkast (indtægtsydelse) herfra. Moderens indtægtsnydelse anses for at udgøre datterens vederlag for overdragelsen. Der skal derfor opgøres en kapitaliseret værdi af den løbende indtægtsnydelse.
Den kapitaliserede værdi fratrækkes i aktiernes samlede værdi, hvorefter man har gavens egentlige værdi. Datteren skal betale 15 pct. i afgift af gavens værdi, og den løbende ydelse, som moderen fremover modtager, behandles efter reglerne i LL § 12 B.
Hvis den overdragende person opgiver sin løbende ydelse, kan der efter omstændighederne foreligge en afgiftspligtig gave, idet der i så fald ikke ydes fuldt vederlag.
Gaveafgiften kan betales af kapitalen
Kapitalgavemodtageren kan forlange, at gaveafgiften betales af kapitalen, selvom brugs- eller indtægtsnydelsen derved reduceres.Se BAL § 24, stk. 4. Giveren kan betale gaveafgiften, uden at der derved skal betales yderligere gaveafgift.Se BAL § 24, stk. 5.
Brugsnydelser i form af fribolig
Brugsnydelser, fx i form af hel eller delvis fri bolig, beskattes hos nyderen efter SL § 4 litra c . Se SKM2009.27.HR.
I tilfælde hvor den fri bolig alene har været stillet til rådighed indtil videre, fx ved en almindelig lejekontrakt på opsigelsesvilkår, skal de fordele, som opnås herved, dog anses som gaver ydet i de enkelte indkomstår, og der skal ikke betales indkomstskat, men gaveafgift, hvis det årlige afgiftsfri bundbeløb overskrides. Se SKM2009.284.SKAT
Gavedispositioner er omfattet af skatteforvaltningslovens kapitel 10 om skatteforbehold, omgørelse og xomvalg af oplysningerx.
Afsnit A.A.14 om skatteforvaltningslovens kapitel 10.
SKM2012.105.HR
I forbindelse med en samlivsophævelse havde den ene part fået en gave på 6 mio. kr. fra den anden meget velstående, tidligere samlever. Sagen vedrørte i første omgang, om beløbet var skattefrit som et kompensationskrav udbetalt i anledning af samlivsophævelsen eller var en skattepligtig gave.
Højesteret fandt under henvisning til Højesterets tidligere praksis bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophøret af et flerårligt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem delta-gelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økono-miske forhold ved dets ophør. Dette krav opfyldte skatteyderen ikke, og Højesteret ville ikke udvide tidligere praksis.
Højesteret fandt derfor, at overførslen var en gave, ligesom Højesteret fandt, at gaven var ydet efter samlivsophævelsen. Gaven var dermed ikke omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b, men derimod § 4, litra c. Under sagen havde skatteyderen gjort gældende, at en gave ydet efter samlivsophævelse også skulle være skattefri, idet en sådan gave mellem ægtefælle ved samlivsophævelse var skattefri. Dette synspunkt fulgte Højesteret ikke.
Skatteyderen gjorde gældende, at når hun blev behandlet ringere end ægtefæller ved samlivets ophør, var dette en krænkelse af hendes menneskerettigheder efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 14 sammenholdt med art. 8 eller art. 1 i tillægsprotokol 1. Højesteret fandt ikke, at Menneskerettighedskonventionen var til hinder for, at ugifte sam-levende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivsophævelse.
Løbende udnyttelse af uopsigelig ret til fribolig var ikke en gave omfattet af reglerne om gaveafgift, men derimod en skattepligtig løbende ydelse, jf. statsskattelovens § 4 c.
Stadfæstelse af TfS 2007,423 Ø/SKM 2007.116.ØLR
Ikke grundlag for tilsidesættelse af skattemyndighedernes skøn over handelsværdien af anparter, der var overdraget mellem interesseforbundne parter.
Stadfæstelse af SKM2002.101.ØLR
SKAT havde forhøjet skatteyderens skattepligtige indkomst i årene 2003-2007 pga. af negative privatforbrug.
Skatteyderens samlever havde desuden opført to huse til skatteyderen. Modsat for byretten var der for landsretten enighed om, at arbejdet med opførelsen af begge huse udgjorde en gaveafgiftspligtig gave. Byretten fandt det imidlertid ikke godtgjort, at der var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over gavernes værdi, der bl.a. var baseret på en timepris på 350,- kr.
Byretten fandt det heller ikke godtgjort, at SKATs afgørelser manglende begrundelse, eller at SKAT havde foretaget et ulovligt skøn under regel. Byretten anførte bl.a., at den omstændighed, at SKAT ikke havde taget udtrykkelig/direkte stilling til alle skatteyderens anbringender, ikke kunne føre til, at afgørelserne var ugyldige.
Af de grunde som byretten havde anført, og da landsretten ikke tillod et nyt anbringende om periodisering fremsat, der først blev gjort gældende under hovedforhandlingen, stadfæstede landsretten dommen.
Stadfæstelse af SKM2014.190.BR
SKM2014.410.ØLR
For landsretten vedrørte sagen spørgsmålet, om skatteyderen var skattepligtig af en delvis betaling af en bil, som var tilgået hende, men som hun ikke havde betalt for. Skatteyderen havde fremlagt kopi af en check på det omhandlede beløb på 400.000 kr., som hendes samlever havde udstedt til sælgeren af bilen. For landsretten fremsatte skatteyderen et nyt anbringende om, at bilen var en lejlighedsgave til hende fra samleveren. Efter bevisførelsen fandt landsretten det tilstrækkelig godtgjort, at beløbet var en gave fra samleveren til skatteyderen. Landsretten fandt ikke, at der var tale om en lejlighedsgave, men derimod at der skulle svares gaveafgift efter boafgiftslovens regler.
En mor havde overdraget aktier i et selskab til sine to sønner. Spørgsmålet var, om skattekursberegningen skulle foretages efter reglerne for et ejendomsselskab eller for et hovedaktionærselskab ved gaveoverdragelserne. Retten fandt, at skattekursen skulle beregnes efter reglerne for et ejendomsselskab.
Stadfæstelse af SKM2008.691.BR
SKM2016.414.BR
A hævede i 2010 og 2012 ad 5 omgange i alt kr. 2.610.000 på en bankkonto, som tilhørte hans moder, der afgik ved døden i juni 2013. A forklarede for skifteretten under boets behandling, at han havde givet de kontante beløb til moderen og ikke selv havde modtaget nogen del af dem. Skifteretten og bobestyreren foretog derfor ikke videre i den anledning.
SKAT anlagde efter boets afslutning sag mod A med påstand om, at han skulle indgive gaveanmeldelser og svare gaveafgift af den gaveafgiftspligtige del af det samlede beløb på kr. 2.610.000,-.
Retten fandt, at der under de foreliggende omstændigheder var en formodning for, at beløbene var tilgået A som gave fra moderen. Det påhvilede derfor ham at godtgøre, at beløbene var tilgået moderen og ikke ham. Efter en samlet vurdering fandt retten ikke, at han havde godtgjort dette.
Retten tog derfor SKATs påstande til følge.
SKM2015.166.BR
Byretten fandt, at der som udgangspunkt var tale om skattepligtige overførsler til skatteyderen.
Skatteyderen gjorde i anden række gældende, at han ikke var indkomstskattepligtig af de pågældende beløb men alene gaveafgiftspligtig, idet midlerne - hvis de blev anset for overført til ham - i givet fald var overført fra hans far og stedmor. I den forbindelse gjorde skatteyderen gældende, at det var hans far og stedmor, der var ejere af selskabet på Gibraltar.
Efter en samlet vurdering af bevisførelsen lagde retten til grund, at skatteyderens forældre var de reelle ejere af H2 Ltd.
Retten afsagde derfor dom i overensstemmelse med ministeriets subsidiære påstand om betaling af gaveafgift af samtlige overførsler på ca. kr. 1,5 mio., idet retten hverken efter retsplejeloven eller skatteprocessuelle regler fandt grundlag for at afskære ministeriets påstand herom.
SKM2014.798.BR
I årene 2005 til 2010 fik skatteyderen overført i alt 33,6 mio. kr. fra Singapore, hvoraf en stor del løbende blev udlånt til hans selskab. Selskabet betalte ikke de renter, der blev beregnet af lånene, og spørgsmålet var, om skatteyderen alligevel skulle beskattes af renteindtægterne.
Pengeoverførslerne fra Singapore udgjorde i 2010 3.787.356,- mio. kr., hvoraf 3,5 mio. kr. hidrørte fra skatteyderens far. Retten anførte, at der ikke var fremlagt dokumentation for, at dette beløb udgjorde et lån til skatteyderen, og retten fandt, at de af skatteyderen og hans far afgivne forklaringer herom ikke alene kunne føre til en antagelse herom. Retten fandt derfor, at beløbet var en gave til skatteyderen, hvoraf der skulle betales gaveafgift.
SKM2012.325.BR
Sagsøgeren flyttede i oktober 2003 ind i lejligheden på 1. sal i den to-familie-ejendom, hvori hans faster allerede boede i stuelejligheden. Lejlighederne var registreret som to selvstændige folkeregisteradresser.
I indkomstårene 2003 - 2007 modtog sagsøgeren en række gaver på kr. 50.000,- i hvert af indkomstårene fra fasteren. Sagsøgeren gjorde gældende, at gaverne var skatte- og afgiftsfrie, eftersom han og fasteren i gaveperioden havde haft "fælles bopæl", jf. boafgiftslovens § 22, stk. 1, litra d. Sagsøgeren gjorde i den forbindelse gældende, at folkeregisteradressen alene er af "vejledende betydning", og at samlivet mellem ham og fasteren havde haft et sådan karakter, at de to lejligheder måtte anses for at udgøre en stor fælles bopæl.
En række vidner støttede sagsøgerens forklaring om, at han og fasteren spiste sammen, så tv sammen, benyttede samme køkken og i øvrigt havde fri adgang til hele ejendommen.
Heroverfor gjorde Skatteministeriet gældende, at sagsøgeren og fasteren ikke havde fælles bopæl. Der var tale om to selvstændige lejligheder med selvstændige folkeregisteradresser, og sagsøgeren og fasteren overnattede tillige i hver sin lejlighed. Herudover er der ikke i retspraksis hjemmel til at anse to selvstændige folkeregisteradresser som udgørende én stor fælles bopæl.
Subsidiært gjorde sagsøgeren gældende, at skatteansættelserne for indkomstårene 2003 - 2005 ikke kunne genoptages ekstraordinært, da han ikke havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, bl.a. med henvisning til påstået ukendskab til skattepligten af gaverne og fortolkningen af begrebet "fælles bopæl".
Retten lagde afgørende vægt på folkeregisterregistrering og fandt ikke, at sagsøgeren havde haft fælles bopæl med fasteren i de omhandlede indkomstår. Endvidere fandt retten, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt.
xSKM2018.551.SRx
xFastsættelse af handelsværdien ved en gaveoverdragelse af en fast ejendom fandtes at kunne ske efter bestemmelserne i værdiansættelsescirkulæret (cirkulære nr. 185 af 17. november 1982) det vil sige til +/- 15 % af den seneste offentliggjorte kontante ejendomsvurdering. Landsskatteretten fandt derfor, at værdiansættelsen skulle ske i overensstemmelse med det af parterne aftalte, hvor handelsværdien var fastsat til 38.000.000 kr. minus 15 %. Landsskatteretten fandt ikke, at det var en særlig omstændighed, der begrundede fravigelse fra denne regel, at ejendomsvurderingerne var suspenderetx
xSagen er påklaget til domstolenex
SKM2014.653.LSR
Ved overdragelser af anparter som gave var der af parterne taget skatteforbehold, som blev udnyttet. Et krav om yderligere gaveafgift blev herefter frafaldet. Som følge heraf havde klageren, der havde klaget til Landskatteretten over gaveafgiftsberegningen, ikke en retlig interesse i at få prøvet sagen, som derfor blev afvist.
SKM2013.110.LSR
Ved ansættelse af gaveafgiftsgrundlaget i forbindelse med overdragelse af anparter i et selskab, der ejede en skovejendom, kunne der ikke indrømmes nedslag på 40% efter den nu ophævede § 18 B i ligningsloven.
SKM2012.477.LSR
I forbindelse med et generationsskifte af en landbrugsejendom blev det overvejet, om overdragelsen skulle ske med succession, og om en del af vederlaget skulle berigtiges ved gave. Når der er tale om overdragelse af virksomhed med succession, og når en del af eller hele overdragelsessummen berigtiges i form af gave, kan der kompenseres for en latent skat enten i henhold til kildeskattelovens § 33 C ved nedslag i handelsværdien eller i henhold til kildeskattelovens § 33 D ved beregning af en passivpost. Begge bestemmelser søger således at udligne eventuelle fremtidige skattetilsvar, og der er ikke mulighed for at få reduktion for en latent skat efter begge bestemmelser. Der er valgfrihed for den skattepligtige, hvor nedslaget for en latent skat skal placeres.
SKM2009.698.LSR
Ved opgørelse af skattekursen for gaveoverdragne anparter i et holdingselskab skulle forventet udbytte fra datterselskaber medregnes til indre værdi af de modtagende selskaber.
SKM2007.890.LSR
Ved fastsættelsen af den gaveafgiftspligtige værdi ved overdragelse af en del af en fast ejendom fra far til søn kunne anvendes seneste ejendomsværdi fratrukket 15 pct.
En far kunne overdrage en ejendom til sin datter til ejendomsvurderingen fratrukket 15 pct., uanset at han kort forinden havde erhvervet den til en højere pris, fordi det fremgik af cirkulære nr. 185 af 17. november 1982, at denne værdi kunne anvendes i gavesituationer, hvis der ikke var sket faktiske eller retlige ændringer siden vurderingen.
SKM2007.430.LSR
Ved en gaveoverdragelse af anparter med succession skulle værdiansættelsen af anparterne til brug for gaveafgiftsberegningen ske efter principperne i cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 og ikke som antaget af skattemyndighederne efter aktieavancebeskatningslovens § 11, stk. 1 og 9, om adgangen til overdragelse af aktier eller anparter med succession.
SKM2007.202.LSR
Ved gaveoverdragelse af aktier i et selskab, hvis aktiviteter bestod af aktiebesiddelser i andre selskaber samt ejendomsudlejning, skulle værdiansættelsen af aktierne foretages efter reglerne om holdingselskaber.
SKM2005.133.LSR
Nedskrivning af gæld, der blev ydet som gaver fra A's forældre til A's hustru, skulle anses for gaver fra A's far til A, fordi den pågældende anfordringsgæld kun omfattede faren som kreditor og A som debitor.
SKM2001.380.LSR
Kendelse om ændring af værdiansættelsen af en gaveafgiftspligtig gave afsagt mere end tre måneder efter at gaveanmeldelsen var modtaget blev anset for ugyldig.
TfS2000.368
Ved gaver ydet fra ægtefæller til børn anses ægtefællerne for to selvstændige gavegivere. Der kunne derfor ikke ske sammenlægning af to ægtefællers gaver i form af aktier til børn ved vurderingen af, om der kunne ske succession efter aktieavancebeskatningslovens § 11 i forbindelse med beregning af gaveafgiften. Kravet om at der skal overdrages mindst 15 pct. af stemmeværdien kunne herefter ikke anses opfyldt ved overdragelse af aktier fra moder til børn.
TfS1999.444
Ved en gaveoverdragelse omfattet af boafgiftsloven skulle der godkendes fradrag i gaveafgiften med den samlede stempelafgift, der var erlagt ved oprettelse af overdragelsesdokumentet vedrørende de overdragne aktiver. Modregning af stempelafgift i gaveafgiften skulle således ikke foretages særskilt for hver enkelt aktiv.
TfS1996.234
Af en gave med forbeholdte rentenydelsesrettigheder givet før lovens ikrafttræden skal der betales gaveafgift/indkomstskat, når sidste rentenydelsesret ophører.
LSR1970.116
En skatteyders fraskilte ægtefælle indbragte i ægteskabet et barn fra et tidligere ægteskab, og dette barn havde ydet skatteyderen et beløb på 5.000 kr. I henhold til arve- og gaveafgiftslovens § 44 svares afgift af gaver bl.a. i tilfælde, hvor disse ydes til giverens forældre, stedforældre eller bedsteforældre. Denne bestemmelse er af skattedepartementet fortolket som også omfattende forhold, under hvilke der af et i et ægteskab indbragt særbarn efter ægteskabets opløsning er ydet gaver til dettes tidligere stedforældre. Landsskatteretten kunne tilslutte sig denne forståelse, jf. herved statsskattelovens § 5b, og skatteyderen var herefter ikke indkomstskattepligtig af beløbet.
xBemærk: forholdet må anses for omfattet af boafgiftslovens § 22, jf. afsnittet ovenfor "særligt om stedbørn og stedforældre"x


text:
Greenpeace møder Norges regering i Højesteret i klimaretssag om oliejagt - Greenpeace Danmark
Greenpeace møder Norges regering i Højesteret i klimaretssag om oliejagt
20. april 2020 | 0 Kommentarer
Oslo, 20. april 2020 – Norges Højesteret har netop accepteret appellen fra Greenepeace og organisationen Natur og Ungdom om at tage klimaretssagen om regeringens kontroversielle udvidelse af oliejagten i Arktis til landets øverste domstol.
Organisationerne anklager i retssagen – der var for retten første gang i 2017 – regeringen for at være i strid med den norske grundlov, der blandt andet forpligter staten på at sikre et sundt og sikkert miljø for fremtiden. Det er blot ti procent af sagerne, der ankes til Højesteret, der faktisk tages op i den øverste retsinstans.
“Det er en fantastisk nyhed, at Norges Højesteret nu tager vores fælles klimaretssag mod den norske regering til den øverste domstol. Norges regering har indledt en håbløs jagt efter mere olie i Arktis, der er helt ude af trit med tiden og kampen for at afværge den globale klimakrise, der truer den unge generations fremtid. Vi ser frem til at føre klimaretssagen på øverste niveau, der er principiel og afgørende for fremtiden og olielandet Norge. At sagen nu skal for Højesteret viser, hvor vigtig en sag, det er,” siger Sune Scheller, kampagneleder for hav og olie hos Greenpeace.
“Vi er overbeviste om, at regeringen har udstedt sine olielicenser til ny jagt efter olie i norsk Arktis i strid med miljøparagraffen i Norges grundlov, der skal sikre de fremtidige generationers ret til et sundt og sikkert miljø. Samtidig er Norge også forpligtet til at gøre en global indsats for klimaet, som alle andre lande, og det er uholdbart, at regeringen ikke vil tage ansvar for landets olie, der eksporteres og brændes af uden for landets grænser. Vi ser frem til at konfrontere regeringen med dette store ansvarssvigt over for vores klima,” siger Sune Scheller.
Den svenske klimaaktivist Greta Thunberg modtog Fritt Ords Pris i 2019 og donerede 250.000 norske kroner af prisen til arbejdet med klimaretssagen. Thunberg støtter sagen og er glad for, at Norges Højesteret vil behandle sagen.
“At åbne for boringer efter mere olie i en klimakrise er helt virkelighedsfjernt. Olie er olie, uanset hvor den brændes af og af hvem. Hvordan kan et rigt land som Norge tænke så kortsigtet? Olie truer vores og fremtidige generationers ret til et sundt klima, og derfor støtter jeg de norske organisationers kamp mod den den norske stat,” siger Greta Thunberg.
Sune Scheller, kampagneleder for hav og olie, Greenpeace. Mobil: 2714 4257
Poul Bonke Justesen, kommunikationansvarlig, Greenpeace. Mobil: 2629 4938


text:
Skat.dk: Sambeskatningsindkomst - tysk ret - resultatudligningsbeløb
22 May 2013 10:31
04 Apr 2013 10:39
SKM2013.321.HR
1. afdeling, 164/2009
Organschaft, overskudsoverførsel, resultatudligning, beherskelsesaftale, resultatoverførsel
H2 Holding A/S, et dansk moderselskab, var sambeskattet med sit helejede tyske datterselskab, H2.1 GmbH, og dettes helejede tyske datterselskab, H2.1.1 GmbH. Det tyske moderselskab og det tyske datterselskab havde i medfør af de tyske selskabsretlige regler om "Organschaft" indgået en resultatoverførselsaftale, hvorved datterselskabet forpligtede sig til at overføre sit overskud til det tyske moderselskab, mod at det tyske moderselskab forpligtede sig til at udligne datterselskabets underskud. Efter de tyske skatteretlige regler indebar etablering af et "Organschaft", at det tyske datterselskabs underskud blev henført til moderselskabet, således at selskaberne blev stillet som ved en sambeskatning.
De danske skattemyndigheder havde anset et beløb, som det tyske moderselskab i henhold til den nævnte aftale havde overført til datterselskabet til udligning af dettes regnskabsmæssige underskud som et skattepligtigt tilskud for datterselskabet, der ikke var fradragsberettiget som en driftsomkostning for det tyske moderselskab. Som en konsekvens heraf blev sambeskatningsindkomsten for det danske moderselskab forhøjet.
Højesteret fandt, at det tyske datterselskabs virksomhed i overensstemmelse med den tyske ordning om "Organschaft" ved den danske skatteretlige bedømmelse måtte anses for drevet for det tyske moderselskabs regning. Underskudsudligningsbetalingerne fra det tyske moderselskab til datterselskaberne var under disse omstændigheder skattefri for datterselskaberne.
Højesteret nedsatte herefter det tyske datterselskabs skattepligtige indkomst og det danske moderselskabs sambeskatningsindkomst med udligningsbeløbet, og ændrede dermed landsrettens dom. (Dissens).
Den juridiske vejledning 2013-1 C.D.3.2.3
H2 Holding A/S og
H2.1.1 GmbH
(advokat Hans Henrik Banke)
Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen, Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 2. juni 2009.
Sagen er behandlet sammen med Højesterets sag 152/2009.
H2.1.1 GmbH indgik som anført i landsrettens dom en resultatoverførselsaftale med sit moderselskab H2.1 GmbH, som samtidig er datterselskab til H2 Holding A/S. Af denne aftale, som er dateret 10. december 2002, fremgår bl.a. (i dansk oversættelse):
Aftale om overførsel af overskud
(1) H2.1.1 GmbH forpligter sig til at overføre sit årlige overskud til H2.1 GmbH, dvs. det årlige overskud, der fremkommer bortset fra overførslen af overskuddet med fradrag af et eventuelt fremført underskud fra sidste år og et beløb, der skal hensættes til lovpligtige reserver.
H2.1 GmbH forpligter sig til i aftalens løbetid at udligne H2.1.1 GmbHs årsunderskud, for så vidt dette ikke udlignes ved, at der udtages beløb fra andre overskudsreserver, som i aftalens løbetid er hensat til disse.
Udligningen af underskud sker i henhold til bestemmelserne i § 302 AktG (tysk aktielov).
(1) Aftalen træder i kraft den 1. maj 2002. Aftalen ender tidligst den 30. april 2008 og forlænges herefter med hver gang et år, medmindre den forinden opsiges skriftligt med seks måneders varsel.
Ved afgørelse af 14. september 2011 afslog Højesteret appellanternes anmodning om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål om, hvorvidt den danske skattemæssige behandling af resultatudligningsbeløbene er forenelig med etableringsfriheden, jf. nu TEUF artikel 49, jf. artikel 54.
Tysk selskabs- og skattelovgivning
Den tyske aktieselskabslov (Aktiengesetz) indeholder bl.a. følgende bestemmelser (i dansk oversættelse):
Aktieselskabsloven
Tredje bog. Forbundne virksomheder
Første del. Aftaler mellem virksomheder
Første afsnit. Former for aftaler mellem virksomheder
§ 291. Beherskelsesaftale.
Aftale om overskudsoverførsel
(1) Ved aftaler mellem virksomheder forstås aftaler, ved hvilke et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab overlader ledelsen af selskabet til en anden virksomhed (beherskelsesaftale) eller forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en anden virksomhed (aftale om overskudsoverførsel). Som aftale om overførsel af hele virksomhedens overskud anses tillige en aftale, ved hvilken et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab påtager sig at drive sin virksomhed for regning af en anden virksomhed.
Andet afsnit. Indgåelse, ændring og ophør af aftaler mellem virksomheder
§ 293. Godkendelse af generalforsamlingen
(1) En aftale mellem virksomheder bliver kun gyldig med generalforsamlingens godkendelse...
§ 294. Registrering. Ikrafttræden
(1) Selskabets direktion skal anmelde indgåelsen og arten af aftalen mellem virksomheder samt navnet på den anden aftalepart til handelsregisteret...
(2) Aftalen træder først i kraft ved registrering heraf i handelsregisteret på selskabets hjemsted.
Tredje afsnit. Sikkerhed for selskabet og kreditorerne
§ 302. Dækning af underskud
(1) Foreligger der en beherskelsesaftale eller en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden part i aftaleperioden udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, i det omfang dette ikke udlignes ved, at der hæves beløb fra øvrige reserver, der er blevet henlagt i løbet af aftaleperioden.
§ 303. Kreditorbeskyttelse
(1) Ophører en beherskelsesaftale eller en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden aftalepart stille sikkerhed over for selskabets kreditorer, hvis fordringer er opstået før bekendtgørelsen om registrering af aftalens ophør i handelsregisteret i medfør af § 10 i handelsloven (Handelsgesetzbuch), forudsat at kreditorerne henvender sig til aftaleparten herom inden for seks måneder efter bekendtgørelsen. I bekendtgørelsen af registreringen skal kreditorerne gøres opmærksom på denne ret.
Anden del. Ledelsesret og ansvar i forbindelse med afhængige virksomheder
Første afsnit. Ledelsesret og ansvar i forbindelse med en beherskelsesaftale
§ 308. Ledelsesret
(1) Er der indgået en beherskelsesaftale, er den herskende virksomhed berettiget til at give direktionen instrukser vedrørende selskabets ledelse. Hvis ikke andet er aftalt, kan der også gives instrukser, som er ufordelagtige for selskabet, hvis dette tjener den herskende virksomheds eller de med denne og selskabet koncernforbundne virksomheders interesse.
(2) Direktionen er forpligtet til at efterkomme den herskende virksomheds instrukser. Direktionen er ikke berettiget til at nægte at efterkomme en instruks, fordi denne efter direktionens opfattelse ikke tjener den herskende virksomheds eller de med denne og selskabet koncernforbundne virksomheders interesser, medmindre det er helt åbenbart, at de ikke tjener sådanne interesser.
De tyske regler om beskatning af Organschaft fremgår af den tyske selskabsskattelov (Körperschaftsteuergesetz), der bl.a. indeholder følgende bestemmelse (i dansk oversættelse):
Andet kapitel. Særbestemmelser vedrørende "Organschaft"
§ 14. Aktieselskab eller kommanditaktieselskab som "Organgesellschaft"
(1) Såfremt et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab med direktion og hjemsted her i landet ("Organgesellschaft") gennem en aftale om overskudsoverførsel i medfør af § 291, stk. 1, i aktieselskabsloven (Aktiengesetz) forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en enkelt anden erhvervsvirksomhed, skal "Organgesellschafts" indkomst, medmindre andet fremgår af § 16, henføres til den, der bærer virksomheden ("Organträger"), hvis følgende forudsætninger er opfyldt:
1. "Organträger" skal fra begyndelsen af regnskabsåret uden afbrydelse have andel i "Organgesellschaft" i et sådant omfang, at der tilkommer "Organträger" et flertal af stemmerettighederne i "Organgesellschaft" (finansiel indlemmelse)...
2. "Organträger" skal være en fysisk person, der er fuldt skattepligtig, eller et selskab, sammenslutning af personer eller en aktivmasse i medfør af § 1, som ikke er skattefritaget, med ledelse her i landet...
3. Aftalen om overskudsoverførsel skal indgås for mindst fem år og gennemføres under hele gyldighedsperioden
Der er for Højesteret enighed mellem parterne om, at bestemmelsen indebærer, at når der efter reglerne om Organschaft er indgået en resultatoverførselsaftale, skal datterselskabets (Organgesellschaft) skattepligtige indkomst - uanset om den er positiv eller negativ - henføres (zurechnen) til moderselskabet (Organträger). Beløbet holdes uden for opgørelsen af selskabernes skattepligtige indkomst, således at det hverken indkomstbeskattes hos modtageren eller er fradragsberettiget hos yderen.
Af betydning for den tyske kommunale selskabsbeskatning af Organschaft indeholder erhvervsskatteloven (Gewerbesteurgesetz) følgende bestemmelse (i dansk oversættelse):
§ 1. Skattesubjekt
(2) ... Hvis et kapitalselskab er et "Organgesellschaft" i medfør af §§ 14, 17 eller 18 i selskabsskatteloven (Körperschaftsteuergesetz), anses det for fast driftssted af "Organträger"
Sagen angår opgørelsen af den skattepligtige indkomst for H2.1.1 GmbH - som i indkomståret 2003 indgik i dansk international sambeskatning med H2 Holding A/S - nærmere bestemt den skattemæssige behandling efter dansk ret af det resultatudligningsbeløb, som selskabets tyske moderselskab, H2.1 GmbH ("det tyske moderselskab"), havde betalt i henhold til den tyske resultatoverførselsaftale, hvorved der selskaberne imellem var stiftet et såkaldt Organschaft. Afledt heraf angår sagen også opgørelsen af H2 Holding A/S´ sambeskatningsindkomst for indkomståret 2003.
Ved kendelser af 11. maj 2007 stadfæstede Landsskatteretten SKATs forhøjelse af det tyske datterselskabs skattepligtige indkomst - og afledt heraf H2 Holding A/S´ sambeskatningsindkomst - med det beløb, der fremgår af de principale påstande, under henvisning til, at resultatudligningsbeløbet ansås som et skattepligtigt tilskud, jf. statsskattelovens § 4.
Afgørelsen om at anse det tyske udligningsbeløb som et skattepligtigt tilskud uden modstående fradragsret for det tyske moderselskab medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i det tyske datterselskab ved opgørelsen af den danske sambeskatningsindkomst.
Den tyske aktieselskabslovs (Aktiengesetz) tredje bog om forbundne virksomheder, første del, første afsnit om former for aftaler mellem virksomheder, bestemmer i § 291, stk. 1, 1. pkt., at der ved aftaler mellem virksomheder forstås bl.a. aftaler, hvorefter et aktieselskab forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en anden virksomhed (aftale om overskudsoverførsel). Som aftale om overførsel af hele virksomhedens overskud anses tillige en aftale, hvorefter et aktieselskab påtager sig at drive sin virksomhed for regning af en anden virksomhed, jf. stk. 1, 2. pkt.
Det bestemmes i § 302, stk. 1, at hvis der foreligger en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden part udligne (ausgleichen) ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, der opstår i aftaleperioden.
Aftalen skal godkendes på en generalforsamling i aktieselskabet af et kvalificeret flertal af aktionærerne, jf. § 293. Der skal ske anmeldelse af aftalen til Handelsregisteret, jf. § 294.
Det er ubestridt, at der ved aftalen skabes en fælles hæftelse (Haftungsverbund) mellem aktieselskabet og den anden part i den forstand, at en kreditor i aktieselskabet i tilfælde af manglende betaling kan rette sit krav mod den anden part. I tilfælde af aftalens ophør skal den anden part stille sikkerhed over for aktieselskabets kreditorer, hvis fordringer er opstået i aftaleperioden, såfremt de anmelder sig inden seks måneder efter, at meddelelse om ophøret er offentliggjort i Handelsregisteret, jf. § 303, stk. 1.
Det fremgår af den tyske selskabsskattelov (Körperschaftsteuergesetz) § 14, stk. 1, at hvis et aktieselskab ved en overskudsoverførselsaftale har forpligtet sig til at overføre hele sit overskud til en enkelt anden erhvervsvirksomhed, skal selskabets indkomst henføres (zurechnen) til denne anden virksomhed under forudsætning af bl.a., at aftalen er indgået for mindst fem år.
Parterne er enige om, at beløb, der i tilfælde af underskud betales til aktieselskabet, efter tysk skatteret er indkomstopgørelsen uvedkommende, således at det hverken er skattepligtigt for modtageren eller fradragsberettiget for betaleren.
Den skattemæssige virkning af overskudsoverførselsaftalen og den betaling, der er sket til datterselskabet til udligning af underskuddet, skal bedømmes efter danske skatteregler ved opgørelse af sambeskatningsindkomsten for 2003 for H2 Holding A/S. Bedømmelsen efter danske skatteregler skal ske på grundlag af den retlige kvalifikation efter tysk aktieselskabsret, der således indgår i bedømmelsen som faktum.
Fire dommere - Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Poul Dahl Jensen - udtaler herefter:
Efter tysk aktieselskabsret omfatter begrebet overskudsoverførselsaftaler både aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til den anden part, jf. den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., og aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet påtager sig at drive sin virksomhed for regning af den anden part, jf. bestemmelsens 2. pkt. Ved begge typer af aftaler er den anden part forpligtet til at udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, jf. § 302, stk. 1. Efter tyske skatteretlige regler om Organschaft behandles de to typer af overskudsoverførselsaftaler ens i den forstand, at indkomsten ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske selskabsskattelovs § 14, stk. 1, henføres til den anden part, og således at aktieselskabet ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske erhvervsskattelovs § 1, stk. 2, anses for fast driftssted af den anden part. På grundlag af disse oplysninger finder vi, at begge typer af overskudsoverførselsaftaler efter tysk ret må anses som aftaler om, at overskud og underskud af aktieselskabets virksomhed anses for den anden parts overskud og underskud, svarende til at aktieselskabets virksomhed drives for den anden parts regning.
Som følge af, at aktieselskabets virksomhed i tilfælde af en overskudsoverførselsaftale efter de tyske selskabsretlige regler må anses for drevet for den anden parts regning, således at virksomhedens overskud og underskud anses for den anden parts overskud og underskud, finder vi, at betalinger til udligning af underskud efter tysk selskabsret blot indebærer, at underskuddet placeres hos den part, som skal bære det. Denne forståelse støttes af, at betalingerne efter tysk skatteret er indkomstopgørelsen uvedkommende, og således hverken er skattepligtige for aktieselskabet eller fradragsberettigede for den anden part.
I den foreliggende sag er der i medfør af de selskabsretlige regler om Organschaft indgået en overskudsoverførselsaftale mellem det tyske datterselskab og dets tyske moderselskab, H2.1 GmbH. Overskudsoverførselsaftalen er af den type, hvor datterselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til moderselskabet, mod at moderselskabet forpligter sig til at udligne dets underskud.
Vi finder herefter, at det omhandlede tyske datterselskabs virksomhed i overensstemmelse med den tyske lovbestemte ordning om Organschaft, der ikke har en parallel i dansk selskabsret, ved den danske skatteretlige bedømmelse må anses for drevet for det tyske moderselskabs regning, og at underskudsudligningsbetalingen fra moderselskabet til datterselskabet under disse omstændigheder ikke er omfattet af statsskattelovens § 4, men er skattefri for datterselskabet.
Vi stemmer herefter for at tage appellanternes principale påstand til følge.
Tre dommere - Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen - udtaler:
Vi bemærker, at den aftale om resultatoverførsel, der er indgået mellem det tyske datterselskab og dets tyske moderselskab, efter vores opfattelse er omfattet af den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., idet der netop ikke er tale om, at datterselskabet efter aftalen driver sin virksomhed for moderselskabets regning, jf. herom bestemmelsens 2. pkt.
Selskabernes aftale om udligning af datterselskabets årlige underskud og overskud, den (sekundære) hæftelse i forhold til datterselskabets kreditorer og de øvrige retsvirkninger, som efter tysk selskabsret følger af selskabernes aftale, kan efter vores opfattelse hverken hver for sig eller samlet føre til, at resultatudligningsbeløbet ikke er en indtægt for datterselskabet efter statsskattelovens § 4. Der er heller ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at fastslå, at de tyske selskaber i praksis udgjorde og i forhold til omverdenen fremstod som en sådan enhed, at datterselskabet efter danske skatteregler kunne sidestilles med en filial af eller et fast driftssted for det tyske moderselskab.
Vi finder herefter, at der ikke er grundlag for at anse resultatudligningsbeløbet for ikke at være indtægt for datterselskabet efter statsskattelovens § 4.
Efter flertallets resultat finder vi ikke anledning til at tage stilling til sagens øvrige spørgsmål.
Højesteret tager herefter appellanternes principale påstande til følge.
Sagsomkostningerne for landsret og Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med 300.000 kr. og retsafgift med i alt 10.000 kr.
H2 Holding A/S´ sambeskatningsindkomst for 2003 nedsættes med 9.886.911 kr.
H2.1.1 GmbH´s skattepligtige indkomst for 2003 nedsættes med 1.331.695 euro svarende til 9.886.911 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale i alt 310.000 kr. til H2 Holding A/S og H2.1.1 GmbH.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret