text:
Arbejdet for et bedre tilsyn | læger.dk
Arbejdet for et bedre tilsyn
Efter lang tids vedvarende pres fra Lægeforeningen, #detkuhaværetmig-debatten og senest en underskriftsindsamling fra over 9.000 læger har sundhedsministeren nu lyttet. Hun har den 31. januar 2018 fremlagt en række forslag, der skal ændre de regler og det tilsyn, som læger og andre sundhedsprofessionelle er underlagt.
Ministerens initiativer og Lægeforeningens kommentarer:
1. Ankenævn for tilsynsafgørelser
Kommentar: Forslaget vedrører primært de heldigvis få sager, hvor sundhedspersoner oplever, at virksomhedsområdet indskrænkes eller autorisationen fratages midlertidigt, og hvor man derfor er i stor fare for at miste sit forsørgelsesgrundlag. I dag er der ikke mulighed for at efterprøve styrelsens afgørelser, og der kan gå op til 2 år, inden styrelsen afgør om sagen indbringes for domstolene. Dertil kommer sagsbehandlingstiden ved domstolene. Sammenlagt kan der gå 3-4 år, førend sagen finder en endelig afgørelse. Det er alt for lang tid, og Lægeforeningen har derfor krævet en hurtig ankemulighed. Da forslaget forudsætter lovgivning, vil den nye ankemulighed nok tidligst være på plads indenfor et lille års tid.
2. Uvildig vurdering af politianmeldelser
Der iværksættes en ekstern gennemgang af Styrelsen for Patientsikkerheds politianmeldelser foretaget i 2017 med henblik på en vurdering af, om praksis eller lovgivning (herunder autorisationslovens § 75) bør ændres.
Kommentar: Der er sket en pludselig stigning i politianmeldelser af sundhedspersoner. Styrelsen har opgjort at 12 læger er anmeldt for grov forsømmelighed i 2017 sammenlignet med bare 2 året før. 21 læger er anmeldt for andre forsømmeligheder. Lægeforeningen ønsker en undersøgelse af, om der har været et korrekt grundlag i alle sager. Der skal også ses på, om lovgivningen er hensigtsmæssig. Her er det Lægeforeningens overbevisning, at der bør ske lovændringer, såfremt Højesteret stadfæster dommen i Svendborgsagen.
3. Styrket kommunikation og læring ved nedsættelse af et rådgivende udvalg for tilsyn
Kommentar: Lægeforeningen kan bakke op om forslaget.
4. Styrket fokus på læring i resultatkontrakt
Styrelsen for Patientsikkerhed skal fremadrettet have øget fokus på læring. Derfor styrkes læringselementet i Sundheds- og Ældreministeriets resultatkontrakt med Styrelsen for Patientsikkerhed for 2018 fra 10 pct. til 25 pct.
Kommentar: Styrelsen fokuserer for meget på straf og kontrol og for lidt på at uddrage læring af sagerne, så vi kan forebygge den næste fejl. Derfor har Lægeforeningen foreslået, som det nu sker, at man flytter flere ressourcer til læringsopgaver. Er det så nok? Det holder vi øje med.
5. Øget udbytte af læring af UTH’er og tilsyn
Der iværksættes en række konkrete initiativer til at styrke læringen af de utilsigtede hændelser (UTH’er), som indberettes i sundhedsvæsenet, og af Styrelsen for Patientsikkerheds tilsyn med sundhedspersoner og behandlingssteder.
Kommentar: Punktet skal ses i sammenhæng med punkt 4. Lægeforeningen har tidligere fremsendt 8 anbefalinger sammen med Dansk Selskab for Patientsikkerhed til forbedringer på området, og vi bakker derfor også op forslaget, som det fremgår her.
6. Fortsat fokus på organisatorisk ansvar for fejl
Kommentar: Det er vigtigt at sætte fokus på, at fejl langtfra altid hverken kan eller skal placeres hos en enkelt sundhedsperson. Derfor har styrelsen mulighed for at igangsætte såkaldte organisatoriske tilsyn, hvilket desværre bruges for sjældent. Lægeforeningen har påpeget dette over for ministeren, og vi vil nu holde skarpt øje med, om der sker den nødvendige praksisændring i styrelsens arbejde.
7. Fremrykket evaluering
Der iværksættes en fremrykket evaluering af de nye tilsynssanktioner, som blev indført ved lov (patientsikkerhedspakken) i sommeren 2016.
Kommentar: Strammerpakken fra 2016 med et meget bredt flertal i Folketinget bag sig, gav Styrelsen for Patientsikkerhed flere redskaber til at skride tidligere ind med bl.a. midlertidig autorisationsfratagelse og arbejdsforbud. Lægeforeningen ønsker et effektivt tilsyn, men grundlaget for tilsynets arbejde er nu så meget ude af balance, at der er behov for tiltag, som kan genoprette retssikkerheden for sundhedspersoner. Derfor har vi krævet den lovbestemte evaluering fremrykket, hvilket sker nu. Desværre lægger ministeren ikke op til at medtage det risikobaserede tilsyn i første omgang, da ministeren ikke mener, der endnu foreligger nok erfaringer. Forslaget indebærer derfor, at evalueringen først igangsættes i 2020.
8. Arbejdsgrupper om journalføring og instrukser
Der er taget initiativ til to arbejdsgrupper, som skal komme med forslag til en modernisering og afbureaukratisering af reglerne om journalføring og forslag til en egentlig regulering af udarbejdelse af instrukser til sikring af klar ansvarsfordeling og balance mellem det individuelle og organisatoriske niveau.
Kommentar: Lægeforeningen har lagt stor vægt på at få gennemgået reglerne om journalføring, så vi kan få ryddet den usikkerhed af vejen, som præger mange lægers dagligdag. Målet er klare og enkle regler, som tager afsæt i journalen som et arbejdsredskab. Der skal også kikkes på reglerne for instrukser, herunder hvordan man sikrer, der altid er klarhed over hvem der har ansvaret for hvad – fx i sammenhæng med for- og bagvagt. Lægeforeningen er bedt om at udpege medlemmer til begge arbejdsgrupper.
Lægeforeningen i medierne
Opslag på Facebook, den 21. april 2018:
Link til resolutionsteksten her: Resolution: Vi vil have et sundhedsvæsen med patientsikkerhed og retssikkerhed
Opslag på Facebook, den 28. marts 2018:
Se filmen på Lægeforeningens Facebookside.
Nyhed på læger.dk den 28. marts 2018: Lægeforeningen: Højesterets frifindelse af ung læge er en sejr for fornuften
Opslag på Facebook den 28. marts 2018 med fotos af Andreas Rudkjøbing, der interviewes live til TV2 News:
Leder i Ugeskrift for Læger, den 28. marts 2018: LEDER: Intet er det samme efter Svendborgsagen
Opslag på Facebook, den 21. marts 2018:
Læs artiklen i Fyens Amts Avis, den 21. marts 2018: Svendborg-sagen for retten: Lægeforeningen er klar til at kræve lovændringer
Læs artiklen på b.dk fra den 21. marts 2018: Lægesag om sukkersyg mands død skal afgøres i Højesteret
Læs artiklen i Dagens Medicin fra den 20. marts 2018 her: Svendborg-sagen for Højesteret onsdag: Rudkjøbing forventer frifindelse
Opslag på Facebook, den 19. marts 2018:
Opslag på Facebook, den 14. marts 2018:
Se videoen på Lægeforeningens Facebookside.
Link til debatten på læger.dk
Opslag på Facebook, den 6. marts 2018:
Link til artiklen på b.dk: Rekordmange sundhedsansatte granskes for at være til fare for patienter: »Meget voldsom og uhyggelig udvikling«
Opslag på Facebook, den 23. februar 2018:
Link til artiklen på dagensmedicin.dk: De næste reformer skal frigøre mere tid til faglighed
Opslag på Facebook, den 22. februar 2018:
(Link fører til nærværende side)
Opslag på Facebook, den 21. februar 2018:
Michael Dupont i interview på www.Ugeskriftet.dk, den 21. februar 2018: Lægeforeningen til møde hos minister om ”tillidspakke”
Opslag på Facebook, den 20. februar 2018:
Link til artikel på www.ugeskriftet.dk: Lægeforeningen: Det risikobaserede tilsyn fungerer ikke
Opslag på Facebook, den 16. februar 2018:
Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, den 16. februar 2018: Giv læger plads i et nyt tilsyns-ankenævn
Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin sammen med formændene for Yngre Læger og Overlægeforeningen, den 16. februar 2018: Læge- og patientforeninger til utilfredse læger: Hård retorik kan skade processen
Link til udsendelsen: DR2 Dagen, den 16. februar 2018
Opslag på Facebook, 13. februar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, den 13. februar 2018: Lægeforening: ”Der skal læger med i ankenævn”
Nyhed på læger.dk, 13. februar 2018: Læger skal sidde med i ankenævnet
Nyhed på læger.dk, 9. februar 2018: Læger skal ikke hænges ud på grund af banale journalføringsfejl
Opslag på Facebook, 8. februar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 8. februar 2018: Minister lover markant øget fokus på læring i lægetilsyn
Opslag på Facebook, 7. februar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 7. februar 2018: Læger vil være med til at gennemgå politianmeldelser
Nyhed på læger.dk, den 7. februar 2018: Læger skal være med til at gennemgå Styrelsen for Patientsikkerheds politianmeldelser
Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 7. februar 2018: Lægeformand vil have præcise tal om læringselementet i STPS
Opslag på Facebook, 6. februar 2018:
Nyhed på læger.dk, 6. februar 2018: Et gennembrud i en lang kamp for et bedre tilsyn
Opslag på Facebook, 1. februar 2018:
Opslag på Facebook, 31. januar 2018:
Nyhed på læger.dk, 31. januar 2018: Læger: Nyt udspil er et vigtigt skridt mod et bedre tilsyn
Andreas Rudkjøbing til pressemøde i Sundheds- og Ældreministeriet, 31. januar 2018:
Se hele det filmede pressemøde på Lægeforeningens Facebookside
Andreas Rudkjøbing interviewes i Go' Morgen Danmark på TV2, 31. januar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 26. januar 2018: Lægeprotest udløser politisk ønske om hurtigere tjek af styrelse
Opslag på Facebook, 26. januar 2018:
Link til artiklen i Dagens Medicin: Michael Dupont: Det er mange års opsparet vrede over mistillidsdagsordenen
Opslag på Facebook, 23. januar 2018:
Andreas Rudkjøbings læserbrev i Information, 22. januar 2018: Lægerne fortjener retssikkerhed
Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 22. januar 2018: Lægeforeningsformand: Underskriftindsamling er et meget stærkt signal
Andreas Rudkjøbing viser opbakning ved Kristian Rørbæk Madsens pressemøde på OUH den 22. januar 2018:
Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 18. januar 2018: Kære politikere, tag protesterne alvorligt
Andreas Rudkjøbing i TV2 News, 17. januar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 16. januar 2018: Lægeforeningen: "Nu må sundhedsministeren træde i karakter"
Video, 16. januar 2018, distribueret via Lægeforeningens Facebookside og nyhedsbrev til samtlige medlemmer:
Opslag på Facebook, 15. januar 2018:
Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 12. januar 2018: Lægeforeningen: Alvorligt signal
Opslag på Facebook, 12. januar 2018:
Opslag på Facebook, 11. januar 2018:
Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 8. januar 2018: Svendborg-sagen: Vi kræver forbedringer, mens vi venter på Højesterets dom
Andreas Rudkjøbings klumme i Berlingske med Ulla Astman, 15. december 2017:
Link til artikel: Advarsel: Offentlig gabestok og mistillid kan være til skade for patienter
Opslag på Facebook, 13. december 2017:
Opslag på Facebook, 12. december 2017:
Link til artiklen: Sundhedsministeren iværksætter omkalfatring af journaliseringsreglerne
Opslag på Facebook, 1. december 2017:
Nyhed på læger.dk, 30. november 2017: Læger skal kunne anke i tilsynssager
Nyhed i Dagens Medicin, 30. november 2017: Lægeforeningen kræver uafhængig ankeinstans til tilsynssager
Opslag på Facebook, 30. november 2017:
Nyhed på læger.dk, 29. november 2017: Læger: Styrelsen for Patientsikkerhed kan blive meget bedre til at forebygge fejl i sundhedsvæsenet
Nyhed i Dagens Medicin, 28. november 2017: Læger efterlyser præcise regler for journalføring
Nyhed på læger.dk, 28. november 2017: Svendborg-sagen: Læger efterlyser præcise regler for journalføring
Nyhed på læger.dk, 8. november 2017: Læger tilfredse med, at Svendborg-sagen nu kommer for Højesteret
Nyhed i Dagens Medicin, 8. november 2017: Svendborg-sagen skal prøves ved Højesteret
Nyhed på læger.dk, 18. oktober 2017: Svendborg-sagen: Styrelsen for Patientsikkerhed beklager udtalelser
Nyhed på læger.dk, 16. oktober 2017: Lægeforeningen: Styrelsesdirektør må forklare udtalelse om frikendt læge i Svendborg-sag
Opslag på Facebook, 11. oktober 2017:
Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 18. september 2017: Svendborg-sagen bør prøves ved Højesteret
Nyhed på læger.dk, 14. september 2017: Svendborg-sagen bør prøves ved Højesteret
Se mere på Lægeforeningens Facebookside
Se mere på Lægeforeningens Twitterprofil
Følg løbende med i nyheder fra Lægeforeningen
Deltag i debatten for et bedre tilsyn

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
03 Dec 2014 12:39
12 Nov 2014 12:50
2. afdeling, 111/2012
Konsulent, rådgiver, medhjælp, bistand
Sagen angik, om Hong Kong-selskabet havde modtaget honoraret som "som rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp", jf. selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, og derfor var begrænset skattepligtig af honoraret.
Den juridiske vejledning 2014-2 C.D.8.10.8
Niels Grubbe, Poul Dahl Jensen, Michael Rekling, Hanne Schmidt og Jan Schans Christensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 21. februar 2012.
Appellanten, H1 Company Ltd., har gentaget sin principale og mere subsidiære påstand.
Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, dog således at sagen hjemvises til SKAT med henblik på fornyet ansættelse af H1 Company's skattepligtige indkomst for indkomståret 2002.
Ændringen af Skatteministeriets påstand er udtryk for, at ministeriet - efter at H1 Company har fremlagt yderligere regnskabsmateriale for 2002 under forberedelsen af sagen for Højesteret - anerkender, at H1 Company har haft fradragsberettigede udgifter ved erhvervelsen af konsulenthonoraret på 900.000 kr., men at parterne dog er uenige om størrelsen af de fradragsberettigede udgifter.
Selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, og kildeskattelovens § 43, stk. 2, litra i (nu § 2, stk. 1, nr. 7, sammenholdt med § 2, stk. 8) blev gennemført ved lov nr. 309 af 25. maj 1987. De almindelige bemærkninger til lovforslaget er delvist citeret i landsrettens dom. Udover det, som er citeret, fremgår bl.a., jf. Folketingstidende 1986-87 (1. samling), tillæg A, L 207, sp. 4402- 4404:
Udbetalingerne af konsulenthonoraret kan frembyde en nærliggende mulighed for at "tømme" en virksomhed, når konsulenten har eller har haft en væsentlig indflydelse på den virksomhed, der udbetaler honoraret.
For at imødegå dette foreslås det, at den begrænsede skattepligt udvides til at omfatte disse vederlag.
Da et eventuelt misbrug begrænser sig til personer, der har eller har haft direkte eller in-direkte del i ledelsen af, kontrollen med eller kapitalen i den udbetalende virksomhed, er det kun for denne personkreds, at den begrænsede skattepligt udvides.
Det er endvidere en betingelse, at de pågældende tidligere har været fuldt skattepligtige til Danmark på grund af bopæl her i landet.
Da begrebet "konsulent" ikke er noget entydigt begreb, er personkredsen afgrænset til fysiske personer, der fungerer som rådgiver, konsulent eller lignende medhjælp for virksomheden, og som ikke kan anses for omfattet af den begrænsede skattepligt efter kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra b, sammenholdt med § 43, stk. 2, litra a, dvs. ikke er medlem af bestyrelser m.v. eller fungerer som medhjælp for disse.
Efter lovforslaget skal honoraret anses for A-indkomst. Der skal således i forbindelse med udbetalingen, ligesom i honorar for medlemskab af bestyrelser m.v. eller medhjælp for disse, foretages indeholdelse af foreløbig skat i det udbetalte beløb.
I de dobbeltbeskatningsoverenskomster, Danmark har indgået med fremmede stater, er det aftalt, at vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, der oppebæres af en person hjemmehørende i en kontraherende stat, kun kan beskattes i denne stat, medmindre arbejdet udføres i den anden stat. Er arbejdet udført der, kan vederlaget, som oppebæres herfor, beskattes i denne anden stat. Det er ligeledes aftalt, at indkomst ved frit erhverv eller ved andet arbejde af selvstændig karakter, der oppebæres af en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat, kun kan beskattes i denne stat, medmindre den pågældende har et fast sted, som til stadighed står til rådighed for ham i den anden kontraherende stat med henblik på udøvelsen af hans virksomhed. Såfremt den pågældende har et sådant fast sted, kan indkomsten beskattes i denne anden stat, men kun i det omfang, den kan henføres til dette faste sted.
Det er endvidere typisk aftalt, at såkaldt "anden indkomst" kun kan beskattes i den stat, hvor personen er hjemmehørende. Dette indebærer, at Danmark, hvis konsulenten er hjemmehørende i et aftaleland, i reglen kun kan beskatte vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, der er udført her i landet, eller indkomst ved frit erhverv, der kan henføres til et fast sted her i landet.
Lovændringerne og lovforslaget bygger på betænkning nr. 1060/1985 om reglerne om beskatning af udenlandsk indkomst i Danmark og for ophør af skattepligten til Danmark. Betænkningen indeholder ikke udkast til lovforslag. I betænkningen hedder det bl.a. (side 45-46, 232- 233 og 235):
b. Konsulenthonorarer.
Det ses stadig oftere, at personer, der er fraflyttet Danmark, lader sig udbetale store beløb i såkaldte konsulenthonorarer fra deres herværende selskaber. Tilsvarende udbetalinger kan også forekomme fra tidligere dominerede virksomheder, som er afstået i tilknytning til fraflytningen.
Om baggrunden for udbetalingerne angives ofte, at der er tale om vederlag (løn) for arbejde, som personen på konsulentbasis udfører for selskabet, og at arbejdet helt over-vejende udføres i skatteyderens domicil i udlandet. Som eksempler på angivne arbejdsopgaver kan nævnes: Kreering og planlægning af virksomhedens fremtidige idégrundlag og udvikling, redigering af salgskataloger, faglig konsulent i særlige spørgsmål og besøg på internationale udstillinger og messer.
I et tilfælde, hvor en hovedaktionær og administrerende direktør inden fraflytningen afhændede hele aktiekapitalen i selskabet, har Højesteret (UFR 1982.152H) statueret, at afståelsesvederlaget skulle forhøjes med en kapitaliseret værdi af en konsulentaftale. Højesteret lagde til grund, at det ved oprettelsen af konsulentaftalen havde stået parterne klart, at der ikke ville blive tale om en konsulentbistand i et omfang som svarende til de aftalte ydelser.
For lønindkomst er det efter kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra a), bl.a. en betingelse for begrænset skattepligt, at lønnen hidrører fra arbejde udført i Danmark. Hvis grundlaget for udbetalingen af konsulenthonorarerne er et egentligt ansættelsesforhold, kan Danmark derfor alene beskatte den - som oftest meget begrænsede del - som kan henføres til arbejde udført her.
Der foreligger dog også den mulighed, at vederlaget - helt eller delvist - rettelig må anses for godtgørelse af medlemskab af eller medhjælp for selskabets bestyrelse. I så fald er honoraret begrænset skattepligtigt efter kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra b), jfr. § 43, stk. 2, litra a).
Endelig foreligger den mulighed, at honoraret må anses for "maskeret udbytte", jfr. herom nedenfor.
Begrundelsen for udbetalingen af konsulenthonorarerne - der frembyder en nærliggende mulighed for at "tømme" selskabet - er som oftest uklar. Afgrænsningen af hvilken del af honoraret, der er skattepligtigt til Danmark, er vanskelig, ligesom bevisvanskeligheder som følge af personens og selskabets sammenfaldende interesser ofte hindrer beskatningens gennemførelse.
Dette taler for, at konsulenthonorarerne gøres skattepligtige efter kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra b), jfr. § 43, stk. 2, litra a), ved, at disse udtrykkeligt anføres i § 43, stk. 2, litra a). De indgåede dobbeltbeskatningsaftaler vil dog efter en sådan ændring kunne være til hinder for beskatningens gennemførelse, hvis udlandet anser vederlagene for at være løn. Anses de derimod som bestyrelseshonorarer, tilkommer beskatningsretten i henhold til aftalerne typisk det land, hvor virksomheden er beliggende.
Gennemførelsen af en udtrykkelig intern dansk skattepligtsregel vil imidlertid sikre, at det udbetalte honorar beskattes, idet Danmark kan beskatte, hvis der ikke er dobbeltbeskatningsaftale med modtagerens domicilland (f.eks. et skattelyland).
Hvis der er en dobbeltbeskatningsaftale, vil der dog være en formodning for, at reglen sikrer, at Danmark kun afgiver beskatningsretten, hvis der sker en beskatning i domicillandet. Dette vil dog medføre krav om dokumentation for beskatningen i domicillandet.
12. Samlet konklusion af udvalgets arbejde.
12.1. Efter kommissoriet skal udvalget undersøge hvilke skatteregler, der skal ændres for at sikre, at alle indkomster med kilde i Danmark bliver beskattet i Danmark, medmindre de faktisk bliver beskattet i andre lande med skattesystemer, der svarer til det danske.
12.2. Kommissoriets målsætning om dansk beskatning af indkomster med kilde her i landet kan også imødekommes ved en ændring af reglerne om hvilke indtægter, der er omfattet af begrænset skattepligt, således at Danmark i videre omfang kan beskatte indtægter med kilde i Danmark til modtagere i udlandet.
Udvalget foreslår en udvidelse af den begrænsede skattepligt for nogle indtægtstyper. Udvidelsen burde principielt gælde generelt for alle skattepligtige, men for visse indtægtstyper kunne det som en mere begrænset løsning overvejes alene at lade udvidelsen omfatte personer, der tidligere i en længere periode har været fuldt skattepligtige til Danmark.
b. Udvalget har bemærket sig, at personer, der er fraflyttet Danmark, i stadig flere tilfælde lader sig udbetale store beløb i såkaldte konsulenthonorarer fra deres herværende selskaber eller fra tidligere dominerede selskaber, som ér afstået i tilknytning til fraflytningen.
Baggrunden for udbetalingen af konsulenthonorarerne - der frembyder en nærliggende mulighed for at "tømme" selskabet - er ofte uklar. Det er vanskeligt at afgøre, om nogen del af honoraret kan anses som løn i egentligt ansættelsesforhold eller som godtgørelse for medlemsskab af eller medhjælp for selskabets bestyrelse, idet der typisk er bevis-vanskeligheder som følge af personens og selskabets sammenfaldende interesser. Udvalget anbefaler, at konsulenthonorarer gøres begrænset skattepligtige, og at udbetaleren gøres indeholdelsespligtig.
Sagen angår, om det vederlag på i alt 900.000 kr., som H1 Company Ltd. modtog fra H2 Danmark A/S i henhold til serviceaftalen af 9. februar 2002, må anses for omfattet af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, og hovedspørgsmålet er, om H1 Company må anses for at have modtaget vederlaget "som rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp for" H2 Danmark.
Tre dommere - Niels Grubbe, Michael Rekling og Jan Schans Christensen - udtaler:
De begreber, der i lovbestemmelsen er anvendt til afgrænsning af dens område, har efter vores opfattelse ikke et fast og entydigt indhold. Navnlig betegnelsen "konsulent" er efter sin anvendelse i sædvanlig sprogbrug uklar, herunder er det usikkert i hvilket omfang betegnelsen bruges ved levering af tjenesteydelser i form af bistand, der rækker ud over rådgivning. Den medhjælp, der omfattes af bestemmelsen, er alene anden "lignende" medhjælp.
Begreberne er ikke defineret eller nærmere beskrevet i loven eller bemærkningerne til lovforslaget. Der er imidlertid i betænkning nr. 1060/1985, der ligger til grund for lovbestemmelsen, givet eksempler på angivelser af arbejdsopgaver, der tilsigtes omfattet af beskatningen. Eksemplerne omfatter kreering eller planlægning af virksomhedens idégrundlag eller udvikling, redigering af salgsmateriale, faglig konsulentvirksomhed i særlige spørgsmål samt besøg på udstillinger og messer. Det er karakteristisk for eksemplerne, at de angår uklart afgrænset rådgivning snarere end nærmere angivet bistand og omtales i lovforslaget som "såkaldte konsulenthonorarer". Dette må ses i lyset af, at formålet med bestemmelsen efter forarbejderne var at ramme misbrug, herunder i form af skatteflugt og skattefri tømning af selskaber. Formålet med selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, er som nævnt at ramme misbrug, men lovgiver har valgt at udforme bestemmelsen efter objektive kriterier, således at den får et videre anvendelsesområde end egentlige misbrugssituationer.
Det er et almindeligt princip ved international beskatning, at selskaber beskattes i det land, hvor de er hjemmehørende. Ved § 2, stk. 1, litra f, er princippet fraveget ved, at beskatningen er udvidet til også at omfatte indkomst oppebåret af selskaber hjemmehørende i udlandet. Det medfører efter vores opfattelse, at denne begrænsede skattepligt kun kan omfatte tilfælde, hvor der er sikkert grundlag herfor.
På denne baggrund finder vi, at udtrykket "rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp" ikke med den fornødne sikkerhed omfatter virksomhed, for hvilket det er karakteristisk, at den ikke består i rådgivning, men hovedsaglig alene i nærmere angivet anden bistand.
Vi finder således, at bestemmelsen f.eks. ikke omfatter tjenesteydelser, der normalt leveres af handelsagenter, herunder uden fuldmagt til at indgå aftaler, eller speditører, herunder som formidler. Dette gælder, selv om der heri i mindre omfang indgår ydelser, der kan sidestilles med rådgivning.
Parterne er enige om, at H1 Company's modydelser for det modtagne vederlag er de, der er beskrevet i serviceaftalen. Aftalen betegner ydelserne som "serviceydelser", og de kan efter deres karakter sammenlignes med ydelser, der sædvanligt leveres af en handelsagent uden aftalefuldmagt og af en formidlerspeditør. Der skal således præsteres ydelser i forbindelse med indgåelse af købsaftaler (idéforslag til nye varer, identifikation af produkter, der er velegnet til afsætning, samt assistance og repræsentation ved forhandling om køb), opfyldelse af købsaftaler (kontrol med produktion og levering for så vidt angår kvalitet og kvantitet) og forsendelse (sikring af emballering og afskibning, assistance i forhold til myndigheder, forsikringsselskaber, speditører, befragtere, redere mv.).
Herefter finder vi, at det vederlag, som H1 Company oppebar, ikke kan anses for "indkomst som rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp" som omfattet af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f., og stemmer derfor for at tage selskabets principale påstand til følge.
Med selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, blev den begrænsede skattepligt for udenlandske selskaber mv. i 1987 udvidet til at omfatte vederlag, som selskabet modtager "som rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp for en virksomhed her i landet". Det er en betingelse for denne begrænsede skattepligt for det udenlandske selskab, at en person, der er eller har været skattepligtig efter kildeskattelovens § 1, nr. 1, har direkte eller indirekte del i ledelsen af, kontrollen med eller kapitalen i det udenlandske selskab, og at den pågældende person tillige har eller på noget tidspunkt inden for de seneste 5 år forud for ophøret af den fulde skattepligt har haft direkte eller indirekte del i ledelsen af, kontrollen med eller kapitalen i den virksomhed her i landet, der udreder vederlaget.
Samtidig med indsættelsen af § 2, stk. 1, litra f, i selskabsskatteloven blev der indsat en bestemmelse i kildeskatteloven, der på tilsvarende måde udvidede den begrænsede skattepligt for fysiske personer.
Det fremgår af bemærkningerne til det lovforslag, der ligger til grund for udvidelsen af den begrænsede skattepligt for fysiske og juridiske personer, at lovforslaget havde baggrund i en aftale mellem regeringen, Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre om en skattereform. Ifølge denne aftale skulle der gennemføres regler, der modvirker skatteflugt, og det skulle tilstræbes, at indtægt, der optjenes her i landet, også beskattes her. De ændrede regler skulle tillige begrænse mulighederne for at undgå beskatning gennem udnyttelse af forskelle i de enkelte landes skatteregler.
I betænkning nr. 1060/1985, som lovforslaget bl.a. bygger på, er der givet eksempler på typer af arbejdsopgaver, der hidtil er set anvendt i praksis som grundlag for udbetaling af konsulenthonorarer fra selskaber til personer, der er fraflyttet Danmark. Der er alene tale om eksempler, og den lovbestemmelse, der senere blev gennemført, har et bredere sigte. Lovbestemmelsen er således ikke begrænset til rådgiver- og konsulenthonorarer, idet virksomhed som rådgiver og konsulent er suppleret med "eller anden lignende medhjælp for virksomheden". Efter lovbestemmelsen er det heller ikke en betingelse, at udbetalingen af vederlag kan karakteriseres som et misbrug, og den omfatter således også tilfælde, hvor det udenlandske selskab har leveret reelle modydelser til den danske virksomhed for vederlaget.
Vi finder på den baggrund, at både ordlyden af, formålet med og forarbejderne til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, taler for, at der foretages en forholdsvis bred afgrænsning af de ydelser, hvor vederlaget for ydelsen undergives dansk beskatning.
Som anført af flertallet er parterne enige om, at H1 Company's modydelser for det modtagne vederlag er de, der er beskrevet i serviceaftalen.
Vi finder, at en række af de ydelser, som H1 Company i henhold til serviceaftalen skulle levere til H2 Danmark, må anses for at være ydelser som "rådgiver, konsulent eller anden lignende medhjælp". Det gælder bl.a. ydelserne, der i aftalen er beskrevet som "identifikation af produkter ... som skønnes velegnet til afsætning" (aftalens pkt. 1.1.1), "assistance eller repræsentation af H2 ved forhandling med producenter af varer" (pkt. 1.1.2), "at fremkomme med idéforslag og evt. skitseforslag til nye varer og emballage til nærmere udvikling" (pkt. 1.1.8) samt "assistance med alle forhold i forhold til lokale myndigheder, forsikringsselskaber, speditører, befragtere, redere mv." (pkt. 1.1.9).
Da en betydelig del af ydelserne således er omfattet af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra f, og da H1 Company ikke har fremlagt oplysninger, der gør det muligt at udskille en del af vederlaget som vedrørende ydelser, der ikke falder ind under bestemmelsen, finder vi ligesom landsretten, at selskabet er skattepligtigt til Danmark af hele vederlaget på 900.000 kr.
Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at H1 Company har haft fradragsberettigede udgifter ved erhvervelsen af vederlaget, og ministeriet har på den baggrund nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til SKAT med henblik på fastsættelsen af størrelsen af udgifterne og dermed en fornyet ansættelse af H1 Company's skattepligtige indkomst for indkomståret 2002.
Vi stemmer herefter for at tage Skatteministeriets påstand om hjemvisning til følge.
Efter sagens udfald skal Skatteministeriet til H1 Company betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret med 88.000 kr., hvoraf 8.000 kr. er til dækning af retsafgift og 80.000 kr. er til dækning af udgift til advokat.
Skatteministeriet skal anerkende, at H1 Company Ltd. ikke er skattepligtig til Danmark i indkomståret 2002 af honorarer modtaget fra H2 Danmark A/S.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet til H1 Company Ltd. inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 88.000 kr. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010 | Denmarkonline.dk - blognyheder om politik
Hjem » Blogs » FlemmingLeer's blog » Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010	Info om EUs bøvl med cookies
Hjem » Blogs » FlemmingLeer's blog » Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010	Thepiratebay.org kommer for Højesteret d. 27. maj 2010
I Højesteret argumenterede Telenors advokat, Per Håkon Schmidt, der har støtte fra resten af telebranchen, for, at den danske retssikkerhed, »ville gå af fløjten, hvis teleselskaberne skal overvåge danskernes internetfærden«. Et 'usynkeligt skib' sejler videre i Højesteret og på nettet (Information.dk) (20. maj 2010)
Pirater skal for højesteret
Tvindsærloven: Retssikkerhed for alle
Indgreb mod fildeling afgøres i EU på tirsdag
Jeg er glad for, at vi har Højesteret udtaler forsvarsadvokat Frank Wenzel
Udvist mor får sin sag prøvet ved Højesteret

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: I.A.1.10 Afregning af afgift og regnskab
Dette afsnit indeholder reglerne om virksomhedernes opgørelse og afregning af afgiften samt betaling af afgift fra private og ikke-registrerede virksomheder.
Ikke-registrerede virksomheder m.m.
Registrerede virksomheder skal efter udløbet af hver afgiftsperiode på en måned (kalendermåned) og senest den 15. i den efterfølgende måned godkende månedsangivelsen direkte i Motorregistret.
Afgiften for en måned skal være indbetalt senest den 15. i den følgende måned.
Se REGAL §§ 16-18 om afregning af afgift fra registrerede virksomheder.
Motorstyrelsens besigtigelse af køretøjet
Motorstyrelsen kan bede om at besigtige køretøjet inden for en frist på 14 dage fra modtagelsen af en angivelse fra en registreret virksomhed. Se REGAL § 18 om Motorstyrelsens besigtigelse af køretøjer.
En anmodning om besigtigelse er afsendt rettidigt, hvis anmodningen er afsendt inden fristens udløb til den adresse, som den registrerede virksomhed har oplyst som led i registreringen.
Fristen gælder ikke, hvis der i angivelsen er meddelt urigtige eller mangelfulde oplysninger om køretøjet.
Af hensyn til 14-dages fristen for Motorstyrelsens besigtigelse af et køretøj, skal indlevering ske enkeltvis pr. ekspedition, således at Motorstyrelsen inden for 14 dage kan give besked om besigtigelse. Det kan dog aftales med motorcentret, at ekspeditionerne eksempelvis bliver afleveret samlet pr. uge.
Udbetaling af godtgørelse - månedsangivelse
En registreret virksomhed, der ønsker at eksportere et køretøj, kan angive godtgørelsen af køretøjet på deres månedsangivelse. Dette skal ske før køretøjet udføres. Motorstyrelsen vil inden 14 dage, jf. REGAL § 18, tage stilling til, om Motorstyrelsen ønsker at indkalde køretøjet til besigtigelse.
Hvis Motorstyrelsen ikke ønsker at besigtige køretøjet, kan virksomheden efter udløbet af de 14 dage udføre køretøjet.
Hvis Motorstyrelsen ønsker at besigtige køretøjet, må køretøjet ikke udføres, før Motorstyrelsen har besigtiget det. Når køretøjet er besigtiget, kan køretøjet udføres.
Hvis virksomheden udfører køretøjet, før Motorstyrelsen har besigtiget det, kan afgiften ikke godtgøres. Herudover bringes virksomhedens registrering til ophør, jf. REGAL § 15, stk. 3. Se afsnit I.A.1.9.
Afgiften godtgøres efter de almindelige regler for eksport, først når køretøjet er udført. Når køretøjet medtages på månedsangivelsen sker udbetalingen senest 3 uger efter godkendelse af månedsangivelsen.
Dokumentation for afmeldelse fra registrering og udførsel mv.
Der skal ikke indsendes dokumentation for udførsel, idet den registrerede virksomhed har det fulde ansvar for, at alle formalia er overholdt for de køretøjer, der medtages på månedsangivelsen.
Der vil således ikke ske afstempling af registreringsattesten.
Den omhandlede dokumentation skal opbevares i virksomheden sammen med øvrigt regnskabsmateriale i 5 år, således at Skatteforvaltningen ved kontrol kan vurdere, om udførslen er dokumenteret mv.
Ikke-registrerede virksomheder mm.
Hvis en autoforhandler ikke er registreret, eller der er tale om en privatperson, skal afgiften være betalt til Skatteforvaltningen, før køretøjet kan blive indregistreret og forsynet med nummerplader. For betaling af afgift hæfter ejeren eller den, i hvis navn køretøjet registreres. Se REGAL § 19 om betaling af registreringsafgift før et køretøj kan blive indregistreret.
Hvis et køretøj i strid med lov om registrering af køretøjer (lovbekendtgørelse nr. 720 af 30. maj 2017) ikke er registreret og forsynet med danske nummerplader, påhviler afgiften den, der er pligtig til at lade det registrere.
For betaling af afgiften hæfter den, der ejer køretøjet på det tidspunkt, hvor afgiftspligten indtræder. Registreres køretøjet i forbindelse med afgiftspligtens indtræden, er det den registrerede ejer, der som ejer hæfter for betaling af afgiften. Ejeren eller den registrerede ejer hæfter dog ikke, hvis køretøjet er taget i brug på færdselslovens område, uden at den pågældende vidste eller burde have vidst dette.
For betaling af afgiften hæfter tillige en virksomhed, der erhvervsmæssigt handler med motorkøretøjer eller påhængs- eller sættevogne til motorkøretøjer, hvis virksomheden har solgt køretøjet i forbindelse med afgiftspligtens indtræden.
For betaling af afgiften af et importeret køretøj hæfter tillige importøren, hvis denne har bevirket eller medvirket til, at afgiftsgrundlaget er fastsat for lavt. Bestemmelsen er eksempelvis relevant i tilfælde, hvor en importør har oplyst en købspris i udlandet, der ikke svarer til den reelle pris for køretøjet. Bestemmelsen omfatter såvel tilfælde, hvor importøren har handlet på egen hånd, som tilfælde, hvor importøren har bistået en anden med at fejlinformere Motorstyrelsen.
For betaling af afgiften hæfter tillige en efterfølgende ejer af køretøjet, hvis den pågældende ved køretøjets erhvervelse vidste eller burde have vidst, at der ikke var betalt den afgift af køretøjet, som kræves efter registreringsafgiftsloven. Eksempelvis som følge af, at købsprisen er så lav, at køberen ved eller burde vide, at købsprisen ikke kan dække den fulde registreringsafgift af køretøjet.
For betaling af afgiften hæfter tillige en fører eller bruger af køretøjet, hvis den pågældende bruger køretøjet med viden om, at der ikke er betalt den fulde afgift af køretøjet.
Se REGAL § 20 om hæftelse.
Registrerede virksomheder skal føre regnskab over indkøb og salg af køretøjer.
Der skal udfærdiges skriftlig kontrakt ved ethvert salg af køretøjer, der skal afgiftsberigtiges efter registreringsafgiftsloven. Se REGAL § 21 om krav til kontrakt ved salg af et køretøj.
Hvis der ved kontant salg af et køretøj ikke bliver oprettet skriftlig kontrakt mellem sælger og køber, skal der afgives en skriftlig erklæring om den indgåede aftale mellem parterne i handelsforholdet. Den skriftlige erklæring kan være indarbejdet i salgsfakturaen og skal være underskrevet af køber og sælger.
Kontrakten eller fakturaen skal omhandle køretøjet i den stand, hvori det skal leveres til køberen, og indeholde nærmere oplysninger til identifikation af køretøjet som fx:
Adresse på sælger og køber
Køretøjets fulde pris
Prisen uden registreringsafgift.
Det skal altså tydeligt fremgå af kontrakten eller fakturaen, hvordan forhandleren har opgjort den afgiftspligtige værdi for køretøjet. Leveret udstyr m.m. skal være specificeret, også selv om noget af det kan holdes uden for afgiftsberegningen.
Der må ikke oprettes andre kontrakter end den nævnte om salg af køretøjerne. Der må heller ikke træffes aftaler om køretøjernes omsætning, som ikke fremgår af denne kontrakt eller af salgsfakturaen.
Kontrakter og salgsfakturaer (erklæringer) eller genparter heraf skal opbevares hos sælgeren i mindst 5 år. Materialet skal stilles til rådighed for kontrollen med, at reglerne for afgiftsberigtigelse bliver overholdt, og at alt afgiftspligtigt udstyr m.m. er medregnet til den afgiftspligtige værdi, hvis Skatteforvaltningen forlanger det.
Højesteret stadfæstede landsrettens dom om efterbetaling af registreringsafgift af parallelimporterede luksusbiler i medfør af den dagældende registreringsafgiftslov § 19, stk. 2.
Højesteret tiltrådte for det første, at bilens første indregistrerede ejer hæftede for afgiften, uanset at bilen var videresolgt, før SKAT rejste kravet. Højesteret tiltrådte endvidere, at køberen af bilen ikke var i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, og at han derfor ikke var omfatttet af SKATs praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift hos en godtroende bilkøber.
Bilkøberen havde derudover rejst krav om erstatning, idet han gjorde gældende, at SKATs praksis i forbindelse med afgiftsberigtigelse af parallelimporterede køretøjer var erstatningspådragende. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at SKAT havde handlet ansvarspådragende. Højesteret bemærkede i øvrigt, at bilkøberen ikke havde lidt et erstatningsretligt beskyttet tab ved at blive afkrævet det manglende afgiftsbeløb, som han efter loven hæftede for.
Stadfæstelse af Østre Landsrets dom. Se SKM2012.656.ØLR
Stadfæstelse af Byrettens dom SKM2016.39.BR
Landsretten fandt, at appellanten måtte anses for selvstændigt erhvervsdrivende i Tyskland, og at han derfor var omfattet af REGAL § 1, stk. 4. Landsretten fandt imidlertid, at appellanten hverken havde løftet bevisbyrden for, at bilerne skulle anvendes i Tyskland i den erhvervsmæssige virksomhed, eller at kilometerkriteriet kunne føre til afgiftsfritagelse. Herefter hæftede appellanten for registreringsafgiften.
Sagen vedrørte en bilejers hæftelse for unddraget registreringsafgift af en parallelimporteret luksusbil i det såkaldte "G1 ApS" sagskompleks i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 1. Landsretten fandt modsat byretten, at bilejeren hæftede for afgiften, idet han ikke havde været i god tro om den manglende afgiftsbetaling.
Ændring af SKM2014.197.BR
SKM2015.204.ØLR
Sagsøgeren hæftede som udgangspunkt for den ikke-betalte registreringsafgift af et parallelimporteret køretøj i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
Sagen er en del af det sagskompleks, der er behandlet af Højesteret i en pilotsag i SKM2013.447.HR
Stadfæstelse af SKM2013.913.BR
Landsretten bemærkede, at det var ubestridt, at indstævnte var den reelle ejer af køretøjet, da det blev indregistreret i Tyskland, selv om et tysk selskab stod som "halter" af køretøjet i det tyske motorregister.
Bilen var herefter registreringspligtig og registreringsafgiftspligtig her i landet, og indstævnte hæftede for afgiften heraf i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 20, stk. 2.
Sagen er en ændring af SKM2013.385.BR
Byrettens dom blev stadfæstet i ØLS ved SKM2017.670.ØLR
Sagen omhandlede sagsøgerens hæftelse for registreringsafgiften af en bil af mærket ...(specialbil), jf. REGAL § 20. Omdrejningspunktet i sagen var, hvorvidt bilen var blevet taget i brug på færdselslovens område og hvorvidt sagsøgeren var ejer af bilen.
Sagsøgeren hæftede derfor for registreringsafgiften af bilen, jf. REGAL § 20, stk. 1.
En køber havde ved købet af en luksusbil parallelimporteret fra Tyskland opnået en besparelse på 48 pct. i forhold til listeprisen, fordi sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilen havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorved der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilen.
Køber hæftede som udgangspunkt for den unddragne registreringsafgift på objektivt grundlag efter den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
Byretten fandt, at køber ikke kunne anses for at være i god tro vedrørende den manglende betaling af registreringsafgift, idet køber var bekendt med bilens indkøbspris i Tyskland. Køber havde derfor ikke grundlag for at tro, at det inden for prisen var muligt at afholde registreringsafgift, moms og avance til sælgeren. Endvidere udtalte retten, at omstændighederne omkring sælgeren og parternes aftaleindgåelse ikke kunne anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed.
Køber var derfor ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift.
Byretten fandt, at køber havde været i god tro om den manglende betaling af afgift, og at han derfor i henhold til SKATs praksis omtalt i SKM2013.447.HR ikke var forpligtet til at efterbetale registreringsafgift af det omhandlede køretøj.
Sagen er en del af det sagskompleks, der er behandlet af Højesteret i en pilotsag i SKM2013.447.HR.
Sagen handlede om, hvorvidt sagsøgeren hæftede for betaling af registreringsafgift på samlet 13.313.005 kr. vedrørende fem biler i henhold den dagældende registreringsafgiftslov § 19, stk. 2.
Sagsøger ejede et tysk selskab, som havde været ejer af de fem biler. For fire af bilerne havde selskabet erklæret, at de ville blive anvendt af sagsøgeren som ansat i selskabet i forbindelse med ejendomsvirksomhed i Tyskland, mens det sidste køretøj ifølge selskabet ville blive anvendt af sagsøgers ægtefælle, ligeledes som ansat i selskabet.
Retten fandt, at hverken sagsøger eller dennes ægtefælle havde haft en reel eller faktisk beskæftigelse i det tyske selskab, som kunne begrunde, at de blev anset som arbejdstagere eller selvstændigt erhvervsdrivende efter EU-retlige principper. Herefter blev sagsøger anset for den reelle ejer af alle fem biler, og hæftede dermed for registreringsafgiften idet betingelserne for registreringsafgiftsfritagelse ikke var opfyldt.
Køber havde ved købet af en luksusbil opnået en besparelse på 38 pct. i forhold til listeprisen, fordi sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilen havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorved der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilen.
Byretten fandt, at køber ikke kunne anses for at være i god tro vedrørende den manglende betaling af registreringsafgift, idet køber inden købet havde undersøgt, hvad bilens listepris i Danmark var, og var bekendt med bilens prisniveau i Tyskland. Der var derfor ikke grundlag for at tro, at det inden for prisen var muligt at afholde registreringsafgift, moms og avance til sælgeren. Endvidere udtalte retten, at omstændighederne omkring sælgeren og parternes aftaleindgåelse ikke kunne anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed.
Køber havde ved købet af en luksusbil opnået en besparelse på 34 pct. i forhold til listeprisen, fordi sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilen havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorved der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilen.
Byretten fandt, at køber ikke havde dokumenteret, at bilen var købt af en bilforhandler, eller at han havde grundlag for at tro dette. Retten fandt endvidere, at køber heller ikke konkret havde kunnet være i god tro om, at registreringsafgiften var betalt.
SKM2014.197.BR Byretten fandt i to af sagerne, at sagsøgeren havde været i ond tro om den manglende betaling af registreringsafgift. I den tredje sag fik sagsøgeren medhold i, at han havde været i god tro om den manglende betaling af afgift, og at han derfor i henhold til SKATs praksis omtalt i SKM2013.447.HR ikke var forpligtet til at efterbetale registreringsafgift af det omhandlede køretøj.
Der er tale om tre sager i det sagskompleks, som er behandlet af Højesteret i en pilotsag i SKM2013.447.HR
Sagsøger hæftede som udgangspunkt for den ikke-betalte registreringsafgift af et parallelimportret køretøj i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
Byretten fandt, at sagsøgeren, der var bekendt med bilens listepris i Danmark, ikke havde grundlag for at tro, at sælgeren ved køb af bilen i Tyskland kunne opnå en rabat på over 40% i forhold til den vejledende udsalgspris. Herudover henviste retten til omstændighederne ved den virksomhed, der havde solgt bilen og sagsøgerens kontakt med sælgeren, der ikke kunne anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed som fastslået af Højesteret ved dom af 26. juni 2013. Se SKM2013.447.HR. Sagsøgeren var derfor ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift.
Sagsøgeren hæftede som udgangspunkt for den ikke-betalte registreringsafgift af et parallelimporteret køretøj i medfør af den dagældende REGAL § 19, stk. 2.
Med henvisning til sagsøgerens forklaring afgivet under hovedforhandlingen, hvorefter sagsøgeren var bekendt med sælgerens anskaffelsespris i Tyskland, fandt retten, at sagsøgeren ikke kunne være i god tro om registreringsafgiftens betaling.
Herudover henviste retten til omstændighederne ved den virksomhed, der havde solgt bilen, og sagsøgerens kontakt med sælgeren.
Sagsøgeren var derfor ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreruingsafgift.
Spørgsmålet var herefter, hvorvidt sagsøgeren hæftede for registreringsafgiften på kr. 2.779.212. SKAT havde rejst krav om betaling af regsitreringsafgift mod både sagsøgeren og det selskab, som havde udlejet køretøjet. Selskabet blev taget under konkursbehandling i november 2007.
Retten (3 dommere) fandt med henvisning til den klare ordlyd af REGAL § 19, stk. 2, hvorefter "ejeren" hæfter for afgiftens betaling og efter en gennemgang af retsgrundlaget tilbage fra 1924, at køberen/ejeren af et køretøj hæfter for registreringsafgiftens betaling. Den omstændighed, at kravet også var rejst mod selskabet, kunne ikke føre til, at sagsøgeren blev fritaget for sin hæftelse.
Sagsøgeren hæftede for betaling af registreringsafgift af en parallelimporteret bil, selvom han ubestridt var i god tro, da han købte bilen på markedsvilkår af tredjemand.
Retten fandt, at REGAL § 20, stk. 2 efter sin ordlyd er en objektiv hæftelsesbestemmelse, hvorefter sagsøger hæftede for betaling af registreringsafgift medmindre sagsøger var omfattet af SKATs administrative praksis, hvorefter der ikke opkræves registreringsafgift hos en godtroende aftaleerhverver som hos en forhandler har købt en bil.
Retten fandt ikke, at sagsøger var omfattet af SKATs administrative praksis, da de tidligere omsætningsled ikke var forhandlere, og derfor hæftede sagsøgeren for betaling af registreringsafgift.
SKM2013.311.BR
En registreret virksomhed efter registreringsafgiftsloven hæftede på objektiv grundlag i henhold til REGAL § 17, stk. 1, for afgiften af 10 parallelimporterede køretøjer, som de havde anmeldt til SKAT til afgiftsberigtigelse.
Virksomheden hæftede for et af SKAT rejst efterbetalingskrav som følge af, at der var blevet betalt for lidt i afgift af køretøjerne, idet der var sket en overflytning af afgiftspligtig avance på køretøjerne til ikke-afgiftspligtigt ekstraudstyr.
Det var således uden betydning for hæftelsen, at virksomheden efter det foreliggende var i god tro om de avanceoverflytningstransaktioner, som var sket i tidligere omsætningsled i forbindelse med parallelimporten af køretøjerne.
Sagsøgeren, der var ansat i en bilforhandlervirksomhed, som var registreret efter registreringsafgiftsloven, hæftede ikke for den unddragne registreringsafgift af to parallelimporterede nye motorkøretøjer, for hvilke der var forevist falske tyske købsfakturaer for SKAT i forbindelse med anmeldelsen af køretøjerne til afgiftsberigtigelse. Hæftelsen efter loven påhvilede således den registrerede virksomhed.
Sagsøgeren fandtes dog at være erstatningsansvarlig for afgiften af det ene af køretøjerne, idet han efter omstændighederne havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med afgiftsberigtigelsen.
SKM2013.140.BR
Der var enighed om, at sagsøgeren som udgangspunkt hæftede for den ikke-betalte registreringsafgift af et parallelimporteret køretøj i medfør af den dagældende REGAL § 19, stk. 2.
Kørsel var ikke i overensstemmelse med reglerne om kørsel med faste prøveskilte. Bilen var afgiftspligtig, da den var taget i brug på færdselslovens område, og kørslen i Danmark ikke kunne anses for bagatelagtig.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: E.A.2.1.4 Etableringsudgifter
Det er en forudsætning for omkostningsfradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, at dispositionen falder inden for virksomhedens naturlige rammer.
Udgifter til tilvejebringelse af et nyt indkomstgrundlag, herunder startudgifter som f.eks. stiftelsesomkostninger, er ikke fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2011.689.BR (Indbragt for landsretten). Et selskab A/S ønskede fradrag for bl.a. konsulentydelser, som angiveligt var afholdt, fordi man ønskede at flytte produktionen til Østeuropa. Retten fandt, at udgifterne snarere var afholdt i forbindelse med aktionærernes etablering af et selvstændigt selskab og ikke som en driftsomkostning for selskabet A/S. Der blev derfor nægtet fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2009.508.SR. Skatterådet blev spurgt, om der var fradrag for udgifter afholdt ved udarbejdelsen af et konceptudviklingsprojekt, hvortil der var ydet tilskud fra en fond. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udgifterne kunne fratrækkes som driftsomkostninger, idet rådet fandt, at der var tale om etableringsomkostninger. Skatterådet fandt derimod, at en del af udgifterne kunne fradrages efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 I, ligesom en del af udgifterne kunne afskrives som forbedring på bygninger. Skatterådet bekræftede endelig, at tilskuddet var skattepligtigt.
SKM2008.967.HR (Stadfæstelse af SKM2005.450.VLR). Højesteret anså et kommanditselskabs udgift til honorar til udbyderen af det pågældende anpartsprojekt for en etableringsudgift for kommanditselskabet. Afgørelsen er nærmere omtalt under E.C.4.3.
SKM2008.719.ØLR. Skatteyderen - en telekommunikationsvirksomhed - havde afholdt udgifter til såvel eksterne rådgivere som til egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe såvel majoritetsaktieposter som minoritetsaktieposter i de undersøgte selskaber. Efter SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR havde Skatteministeriet taget delvist bekræftende til genmæle for så vidt fradrag efter (den dagældende bestemmelse i) LL § 8 J for advokat- og revisorudgifter ved gennemførte køb. Skatteyderen gjorde gældende, at der forelå formueforvaltning, hvorfor udgifterne knyttet hertil var fradragsberettigede, jf. SL § 6, stk. litra a. Heri var landsretten ikke enig. Landsretten lagde til grund, at skatteyderens udgiftsafholdelse var et led i skatteyderens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning. Videre fandt landsretten, at en del af de i sagen omhandlede udgifter var anvendt til advokat- og revisorbistand og ikke til f.eks. investeringsrådgivning. Efter forklaringerne lagde landsretten til grund, at virksomheden ikke ved opkøbene havde fokuseret på, hvordan man kunne komme ud af selskaberne igen. Investeringerne var derfor ikke alene et led i kapitalanbringelse, men udtryk for langsigtede investeringer med henblik på udvidelse af skatteyderens virksomhed, herunder i form af etablering af udenlandske aktiviteter. Derfor var de af skatteyderen afholdte udgifter ikke formueforvaltningsudgifter som led i en aktiv kapitalforvaltning i form af venture-investeringer, men derimod afholdt som led i udvidelse af skatteyderens bestående virksomhed. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6 a. (Om retsstillingen for fradrag for udgifter i forbindelse med venture-investeringer, se afsnit E.A.2.1.2 om den nugældende bestemmelse i LL § 8 J).
SKM2012.238.HR (Tidligere instanser SKM2010.511.ØLR og SKM2008.615.LSR). Et selskab manglede kapacitet til drift af it-systemer for kunder og afholdt udgifter til ingeniør- og arkitektbistand i forbindelse med planlægningen af et byggeri af et nyt driftscenter . Da selskabet skiftede ejere, blev kapacitetsbehovet løst, og det planlagte byggeri opgivet. Selskabet fratrak udgiften som en driftsomkostning i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret fandt, at udgifterne ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at de kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Da driftscentret ikke blev etableret og taget i brug, kunne udgifterne desuden ikke afskrives, heller ikke efter SL § 6 a.
SKM2007.775.HR. Et selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af bestemmende aktieposter i nogle selskaber kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Dette begrundedes med, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, idet opkøbene var nødvendige for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af aktieposterne skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer, hvorfor der ikke var fradragsret for de omhandlede udgifter til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne ansås i stedet omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. (Afgørelsen er tillige omtalt under E.B.5.3.1.)
SKM2007.468.LSR. En kommanditist kunne ikke fradrage sin andel af en udgift til et rådgivningshonorar, idet dette måtte anses for at vedrøre rådgivning før kommanditselskabets etablering og derfor måtte betragtes som en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
SKM2002.155.HR. Et kommanditselskab ønskede at ansætte 3 personer, som var ansat i K/S B, over for hvilket de 3 personer havde påtaget sig en konkurrenceklausul. Det blev aftalt, at kommanditselskabet skulle overtage virksomheden fra K/S B, og at de 3 personer herved blev frigjort fra konkurrenceklausulen og kunne arbejde for kommanditselskabet. Kommanditselskabet betalte i forbindelse hermed et vederlag på 1,4 mio. kr. betegnet goodwill til K/S B. K/S B havde ikke fraskrevet sig retten til at konkurrere på markedet. Landsskatteretten fandt, at vederlaget udgjorde betaling for, at K/S B ikke påberåbte sig konkurrenceklausulerne. Landsretten afviste desuden, at vederlaget var knyttet til afståelse af kundekreds eller lignende (goodwill). På den baggrund fastslog landsretten, at vederlaget udgjorde en etableringsudgift og ikke en fradragsberettiget driftsudgift. Dommen blev stadfæstet af Højesteret.
TfS 1994, 296 ØLD. Landsretten fandt, at en taxachaufførs udgift til indskud i taxavognmændenes økonomiske forening i forbindelse med etablering som selvstændig vognmand måtte betragtes som en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
I TfS 1990, 422 ØLD nægtede landsretten et grovvareselskab fradrag for udgifter til kreditprovisioner og stempel ved låneoptagelse, da udgifterne i det væsentligste havde tjent til forbedring af selskabets indtægtsgrundlag. Udgifterne kunne heller ikke fradrages i medfør af LL § 8, stk. 3, litra c.
Se også TfS 1986, 146 LSR, hvor låneomkostninger blev anset for ikke-fradragsberettigede etableringsudgifter. Se tillige TfS 1989, 575 LSR, LSRM 1972, 81 LSR, LSRM 1982, 69 LSR og skd. 1979.50.224.
Hvis en udgift ikke har til formål at udvide eller forbedre det hidtidige indkomstgrundlag, men derimod alene at sikre de hidtidige indtjeningsmuligheder, er der mulighed for fradrag forudsat, at der kan påvises en aktuel driftsmæssig begrundelse for dispositionen. Hvis den driftsmæssige begrundelse foreligger, udelukker det således ikke fradrag, at udgiften i realiteten indebærer en tidsubestemt sikring af indkomstgrundlaget.
I TfS 1987, 315 HRD betalte et vognmandsfirma i forbindelse med indmeldelse i en fragtmandshal et indskud i fragtmandshallen på 175.000 kr. Ifølge foreningens vedtægter tilfaldt beløbet foreningen endeligt og blev ikke betalt tilbage, da fragtmanden udtrådte af fragtmandshallen. Beløbet blev betalt, for at selskabet kunne få en ny holdeplads til erstatning for en mistet holdeplads i københavnsområdet, hvor man i forvejen drev virksomhed. Højesteret fandt, at formålet med at afholde udgiften i det væsentlige var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst, og udgiften blev herefter anset for en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det bemærkes, at der for Højesteret ikke var nedlagt påstand om fradrag for indskuddet i afholdelsesåret. For landsretten var der nedlagt påstand om afskrivning efter dagældende LOSI § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 5, hvilket blev afvist, fordi selskabet ikke erhvervede en rettighed af økonomisk værdi.
Se også UfR 1980, 712 HRD (Trælastkompagniet), der er omtalt under E.A.2.1.3.
I TfS 1988, 321 LSR havde en dyrlæge for at bevare sin indtjening i forbindelse med skærpet konkurrence etableret nye klinikker i omegnen. Klinikkerne blev etableret som selvstændige anpartsselskaber, hvorfra dyrlægen modtog et fast månedligt honorar for udført arbejde. Dyrlægeforeningen anlagde sag mod dyrlægen, idet der ifølge foreningens vedtægter kun måtte oprettes klinikker på den adresse, der var udgangspunkt for dyrlægens praksisudøvelse. Dyrlægen tabte sagen, og skattesagen vedrørte de medgåede sagsomkostninger og en bøde til dyrlægeforeningen på 5.000 kr. Landsskatteretten indrømmede fradrag for udgifterne, der ansås for afholdt for at fastholde et hidtidigt indtægtsgrundlag. Se nærmere E.B.5.5 om fradragsret for bøder.
I en ikke offentliggjort landsskatteretskendelse af 21. september 1987 havde 4 melmøller, der tilsammen stod for alt salg af mel til det danske marked, i fællesskab opkøbt en konkurrerende virksomhed, hvis tilstedeværelse på markedet i en kortvarig periode havde udløst en priskrig med deraf følgende fald i de 4 møllers indtjening. De 4 møller købte virksomheden med det formål at nedlægge den og sikre, at der ikke fremover ville ske mølledrift fra ejendommen, hvilket skete ved at ejendommen blev pålagt en servitut. Ejendommen og produktionsapparatet blev herefter afhændet, hvorved de 4 møller blev påført et tab. En væsentlig årsag til tabet var den servitut, der blev pålagt ejendommen. Landsskatteretten tiltrådte det daværende Statsskattedirektorats indstilling om, at omkostningerne ved servitutten (tabet) var fradragsberettigede.
Særlige fradragsregler
Anlægs-/etableringsbetragtningen i statsskatteloven er i et vist omfang blevet modificeret i senere særlovgivning. Der henvises til:
LL § 8, stk. 1, om rejser og reklameudgifter E.B.3.2 og E.B.3.7.2
LL § 8, stk. 3, om stiftelsesomkostninger og provisioner ved lånoptagelse A.E.1.3
LL § 8 B om forsøgs- og forskningsudgifter E.B.3.11
AL § 43 om tilslutningsafgifter E.C.5.7.
LL § 8 I er ophævet
LL § 8 I er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010. Udgifter omfattet af LL § 8 I, som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog fradrages i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Dette fremgår af af Lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 2, og 22, stk. 2 og 19.
Bestemmelsen er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, men er herefter udgået af vejledningen.
Højesteret har efterfølgende i dommen SKM2011.587.HR stadfæstet Østre Landsrets dom offentliggjort som SKM2009.196.ØLR.
LL § 8 J gældende til og med 2009/2010 er nu ophævet
LL § 8 J som affattet i lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009 er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010. Udgifter omfattet af LL § 8 J, som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog fradrages i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Dette fremgår af af Lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 3, og 22, stk. 2 og 19.
Bestemmelsen omtales senest i LV Erhvervsdrivende 2010-2 afsnit E.A.2.1.4.2, men omtalen er herefter udgået af vejledningen.
Der er dog efterfølgende afsagt en række domme og landsskatteretskendelser vedrørende bestemmelsen:
Højesteret har i dommen SKM2011.602.HR stadfæstet SKM2010.151.ØLR. Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv. afholdt med henblik på gennemførelse af en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden, medens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette. Landsretten udtalte at selskabets A´s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A´s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik ej heller medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6 a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer. Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning af virksomheden.
SKM2012.70.HR ændrer SKM2010.458.VLR. Et hollandsk moderselskab, M, indgik i august 1999 aftale med et sælgerselskabet S om køb af samtlige aktier i D1 A/S. Købet var betinget af sælgers efterfølgende godkendelse. Umiddelbart efter aftalens underskrivelse skulle M stille bankgaranti over for sælger som sikkerhed for sine og en eventuel rettighedshavers forpligtelser i henhold til aftalen. Forud for aftalen havde M med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af D1 A/S. Udgifterne blev afholdt af M i henhold til fakturaer udstedt af rådgiverfirmaerne i september og oktober 1999. Det fremgik af købsaftalen mellem M og S, at M uden samtykke fra S kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen til et af M ejet datterselskab. Hvis et datterselskab, der fik overdraget disse rettigheder og forpligtelser, ophørte med at være M's datterselskab, skulle rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen føres tilbage til M eller et andet af M's datterselskaber. M skulle desuden sørge for, at det eventuelle datterselskab overholdt alle M´s forpligtelser efter aftalen, og M kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Da S den 21. december 1999 bestemte, at aftalen om salget af D1 A/S skulle gennemføres, købte M et skuffeselskab, D2 A/S (skatteyder i sagen), og overdrog samme dag sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen fra august til D2 A/S, der blev holdingselskab for D1 A/S. D2 A/S lånte midler hos M til at købe D1 A/S.
Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af M´s erhvervsvirksomhed, og at D2 A/S derfor ikke havde fradragsret jf. den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som M havde afholdt. Der var ikke grundlag for at anse M´s betaling af udgifterne for et midlertidigt udlæg afholdt for D2 A/S. Udgifterne var afholdt i M´s egen interesse med henblik på M´s køb af en dansk erhvervsvirksomhed. (Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal havde fundet, at D2 A/S var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at M havde modtaget fakturaerne i 1999, og beløbet således kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke fradrages i indkomståret 2000).
SKM2011.545.ØLR. Sagsøgerne i sagen var to selskaber ejet af en kapitalfond. Det ene selskab var holdingselskab for det andet selskab, som havde erhvervet et driftsselskab, der havde en større virksomhed. I forbindelse med opkøbet var der afholdt en række udgifter dels til kapitalfondens forvaltningsselskab, dels til andre rådgivere, herunder advokat og revisor.
I forbindelse med låneoptagelsen havde de to selskaber påtaget sig en direkte forpligtelse til at betale alle långivernes udgifter, der med rimelighed var afholdt af disse til rådgivning m.v. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde et lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne. Landsretten fandt, at de to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne tillægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende KGL § 26, stk. 4.
Derimod fandt landsretten, at de andre rådgivningsudgifter ikke kunne tillægges lånets faktiske anskaffelsessum. Landsretten fandt under henvisning til sagens omstændigheder, at de beløb, som de to selskaber efter købet havde betalt til egne rådgivere, herunder kapitalfondsforvalterselskabet, for rådgivning m.v. forud for og i forbindelse med købet af driftsselskabet og finansieringen heraf, ikke havde den fornødne tilknytning til låneoptagelsen men havde karakter af et honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Landsretten henviste bl.a. til, at de to selskaber alene skulle betale disse beløb, såfremt købet var blevet gennemført, ligesom de ikke var kontraktpart i forhold til rådgiverne, hvilket var et selskab i tilknytning til kapitalfondsforvalteren. Landsretten afviste også, at der var fradragsret efter den dagældende LL § 8 J, stk. 1. Landsretten bemærkede, ud over det ovenfor anførte, endvidere, at de to selskaber ikke indgik i et koncernforhold med kapitalforvalterselskabet. (Sagsøgerne har indbragt denne del af sagen for Højesteret).
SKM2012.431.BR (tidligere instans SKM2012.39.LSR). Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvilke udgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb, der kunne fradrages i medfør af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Landsskatteretten havde fastslået, at det købende selskab i det væsentligste ikke var berettiget til at fradrage advokat- og revisorudgifter, idet disse fandtes at være afholdt over for kapitalfondsforvalterne (projektomkostninger). Landsskatteretten tillod dog samtidig fradrag for enkelte udgiftsposter. Landsskatterettens kendelse efterlod på dette punkt tvivl om, hvilke udgifter, der i en kapitalfondssag kunne henføres til et investeringsprojekt, og dermed bl.a., hvilke udgifter der var fradragsberettigede i henhold til den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Skatteministeriet indbragte Landsskatterettens kendelse på dette punkt for domstolene. Skatteministeriet gjorde til støtte for synspunktet om manglende fradragsret gældende, at der var tale om ikke fradragsberettigede projektomkostninger. Skatteministeriet gjorde endvidere gældende, at selskabet ikke havde udvidet sin virksomhed, samt at der var tale om omkostninger til rådgivning om finansiering, der ikke kunne fradrages efter LL 8 J. Endelig gjorde Skatteministeriet gældende, at selskabet ikke havde afholdt advokat- og revisorudgifter. Selskabet tog bekræftende til genmæle over for Skatteministeriets påstand efter sagens anlæg.
Se desuden SKM2010.660.LSR og SKM2010.812.LSR.
(LL § 8 J i den fra 1. januar 2010 gældende affatning omtales ovenfor under E.A.2.1.2 under Formueforvaltning).

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Udmåling af forholdsmæssigt afslag ved mangler i andelsboliger
Vi møder adskillige sager vedrørende mangler i andelsboliger. Ofte er der tale om mangler i badeværelser. Der kan være store omkostninger forbundet med udbedring af skader og lovliggørelse af forholdene. Disse omkostninger ønsker køber, for så vidt det er muligt, at placere hos sælger, og spørgsmålet er altid om, og i hvilken grad, køber er berettiget hertil. Højesteret har for nylig afsagt en dom, som fastslår principperne for udmåling af forholdsmæssigt afslag for mangler i andelsboliger.
Det er altid en god idé at kontakte en advokat tidligt i forløbet, hvis der konstateres mangler. Dette gælder både køber og sælger.
Udgangspunktet er, at køber har ret til kompensation fra sælger i form af et forholdsmæssigt afslag, når der kan dokumenteres værdiforringende mangler som var tilstede på overtagelsestidspunktet, og når manglerne ikke er af bagatelagtig karakter.
Forholdsmæssigt afslag er et køberetligt princip, som giver en køber ret til kompensation svarende til den værdiforringelse, en mangel medfører. Fastsættelsen af værdiforringelsen og dermed udmålingen af det forholdsmæssige afslag har for mangler ved andelsboliger givet anledning til nogen tvivl.
Et forholdsmæssigt afslag ikke er det samme som erstatning. Køber kan derfor ikke forvente at få dækket sit fulde tab af sælger.
Ved overdragelsen af en andelsbolig vil der ofte blive udarbejdet en vurderingsrapport, som beskriver boligens stand, herunder værdien af de forbedringer der måtte være i boligen - eksempelvis værdien af et etableret eller renoveret badeværelse.
Hvordan beregnes det forholdsmæssige afslag?
Det har været en almindelig antagelse, at et forholdsmæssigt afslag skal fastsættes med udgangspunkt i udbedringsomkostningerne, men at afslaget ikke kan overstige, hvad der er betalt for den pågældende forbedring. Højesteret har med afgørelsen UfR2015.498H taget stilling til netop dette spørgsmål.
I sagen, som vedrørte mangler i et badeværelse i en andelslejlighed, var parterne enige om, at der var mangler, og at manglerne var af en sådan karakter, at køber var berettiget til et forholdsmæssigt afslag i købesummen. Spørgsmålet som Højesteret skulle tage stilling til var, om afslaget kunne overstige det beløb, der var betalt for forbedringer.
Andelslejligheden var blevet solgt til maksimalprisen for ca. kr. 245.000,00, hvoraf kr. 36.000,00 udgjorde værdien af forbedringer vedrørende badeværelset.
Udbedringsomkostningerne var på baggrund af en syns- og skønserklæring opgjort til kr. 175.000,00. Køber krævede dette beløb betalt af sælger.
Højesteret fastsatte afslaget til kr. 27.000,00, og begrundede afgørelsen således:
Efter andelsboliglovens maksimalprisregler skal der ved fastsættelsen af prisen på en andelsbolig tages højde for mangler, som er kendte på handelstidspunktet, herunder ved at prisen for mangelfulde forbedringer nedsættes eller bortfalder helt (den nedsatte maksimalpris for andelsboligen). Maksimalprisreglerne indebærer i almindelighed, at der handles til priser under markedsværdien. Højesteret finder derfor, at hvis parterne uden kendskab til manglerne har handlet til maksimalprisen, er der en formodning for, at de med kendskab til manglerne ville have handlet til den nedsatte maksimalpris.
Højesteret finder, at A ikke har afkræftet formodningen for, at parterne med kendskab til manglerne ville have handlet til en således nedsat maksimalpris.
Højesteret tager udgangspunkt i den pris det må formodes, at andelsboligen var blevet solgt til, hvis manglerne havde været kendt på handelstidspunktet. Altså en (maksimal)pris hvor blot værdien af forbedringen nedsættes eller helt bortfalder.
Kan køber ikke dokumentere, at dennes kendskab til manglerne ville have betydet, at købesummen var blevet nedsat yderligere, kan afslaget i disse situationer reelt ikke komme til at overstige forbedringen.
I afgørelsen fastslog Højesteret endvidere følgende generelle principper for udmålingen af afslag:
Udmålingen af det forholdsmæssige afslag kan foretages i den samlede købesum.
Afslaget skal ikke udmåles til et beløb svarende til de samlede udbedringsomkostninger, men efter en konkret bedømmelse, idet:
der skal ses bort fra omkostninger til udbedring af skader på bygningsdele, som det påhviler tredjemand at vedligeholde (eksempelvis andelsboligforeningen),
udgifterne skal omregnes til prisniveauet på handelstidspunktet,
der skal ske fradrag for den tid, køber har haft nytte af forbedringerne og
den værdi køber opnår ved, at der sker udskiftning af gammelt med nyt, skal fradrages

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Første tunesersag – U 2008.2394 H
Højesterets kendelse i sag 157/2008. Refereret af andre i U 2008.2394 H.
Mathias Kjærsgaard Mathias Kjærsgaard
Dom afsagt af: Højesteret med ni dommere
Tema: Domstolsprøvelse, udvisning, ytringsfrihed, frihedsberøvelse, domstolskontrol, grundlovens § 63, grundlovens § 71, stk. 6, prøvelsesgrundlag
En tunesisk statsborger (herefter "U") blev frihedsberøvet som led i PETs indsats for at forhindre og forebygge et drab på en af tegnerne af Muhammed-tegningerne, der i 2005 blev offentliggjort af Jyllands-Posten. Frihedsberøvelsen blev foretaget den 12. februar 2008 i medfør af udlændingeloven med henblik på senere udvisning af Danmark. Som grundlag for både frihedsberøvelsen og udvisningen blev det af integrationsministeren med indstilling fra justitsministeren vurderet, at U var til fare for statens sikkerhed. Samme dag, den 12. februar 2008, traf Udlændingeservice (i dag Udlændingestyrelsen) afgørelse om udvisning for bestandig. Selve oplysningerne og baggrunden for vurderingen blev med henvisning til udlændingelovens § 45 b, stk. 2, ikke videregivet eller oplyst til U af sikkerhedsmæssige årsager. Det blev alene oplyst, at vurderingen var begrundet i en mistanke om, at U havde deltaget i planlægningen af drabet.
Den væsentligste statsretlige/forfatningsretlige problemstilling i denne sag er, hvorvidt der i sagen kunne stilles visse minimumskrav til en domstolsprøvelse af grundlaget for en administrativ afgørelse.
Sagen har i første omgang været forelagt både byretten og landsretten. Begge domstole har fundet frihedsberøvelsen lovlig og har vurderet, at der ikke var mindre indgribende foranstaltninger, der kunne anses som tilstrækkelige. Den 13. marts 2008 tiltrådte Integrationsministeriet ligeledes Udlændingeservices afgørelse om udvisning. Landsretten stadfæstede byrettens afgørelse, der anså betingelserne for frihedsberøvelsen efter udlændingeloven som værende opfyldt.
Ved behandlingen af sagen i Højesteret blev der fremlagt yderligere oplysninger om grundlaget for frihedsberøvelsen, der efter fornyet gennemgang kunne fremlægges uden at tilsidesætte hensynet til statens sikkerhed. Det var dog fortsat ikke alle oplysninger, der kunne fremlægges.
U gjorde gældende, at frihedsberøvelsen ikke havde klar lovhjemmel. Efter udlændingelovens § 37 skal en frihedsberøvet udlænding fremstilles for retten inden 3 døgn. Retten tager stilling til frihedsberøvelsens lovlighed og fortsatte opretholdelse. Det var U's opfattelse, at der var sket begrænset domstolsprøvelse uden stillingtagen til den farevurdering, der lå til grund for udvisningen og frihedsberøvelsen, hvilket ifølge U var i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions (EMRK) art. 5, stk. 4, art. 6, art. 8, art. 13 og art. 1 i tillægsprotokol 7.
U gjorde endvidere gældende, at den mangelfulde sagsoplysning var i strid med grundlovens § 63 og fundamentale danske retsprincipper, samt at frihedsberøvelsen manglede et reelt formål og var i strid med proportionalitetsprincippet.
Rigspolitichefen gjorde heroverfor principalt gældende, at domstolskontrollen efter udlændingelovens § 37 omfatter en efterprøvelse af frihedsberøvelsen, men ikke en prøvelse af integrationsministerens vurdering af, om U var til fare for statens sikkerhed. Vurderingen skulle ifølge rigspolitichefen lægges til grund ved afgørelsen og kunne derfor ikke prøves, idet integrationsministeren ikke var part i sagen. Subsidiært gjorde rigspolitichefen gældende, at hvis Højesteret måtte komme frem til, at U havde krav på at få prøvet grundlaget for farevurderingen efter § 37, kunne det på baggrund af det nye materiale fastslås, at der bestod en mistanke mod U om, at han ville gennemføre et attentat mod den pågældende tegner.
Højesteret slog for det første fast, at prøvelsen efter udlændingelovens § 37 ikke omfatter en prøvelse af selve farevurderingen eller afgørelsen om udvisning. Disse dele ville alene kunne prøves ved domstolene efter grundlovens § 63 og ikke efter udlændingeloven, da § 37 kun giver hjemmel til prøvelse af frihedsberøvelsens lovlighed og fortsatte opretholdelse. Selvom afgørelserne ikke kunne prøves efter § 37, fandt Højesteret, at kontrollen af frihedsberøvelsens lovlighed skulle indebære en vis prøvelse af det faktuelle grundlag for afgørelsen. Højesteret udtalte, at der må kræves en "rimelig sandsynliggørelse af, at der har været et sådant faktuelt grundlag for farevurderingen, at frihedsberøvelsen ikke kan anses som uhjemlet eller ubegrundet". Højesteret henviste også til EMRKs art. 5, stk. 4, der vedrører retten til domstolsprøvelse ved frihedsberøvelse. Sandsynliggørelsen skulle ifølge Højesteret ske ved, at myndighederne fremlægger de fornødne oplysninger for retten. Højesteret udtalte i kendelsen, at myndighederne for retten skal fremlægge "de i så henseende fornødne oplysninger med passende adgang til kontradiktion."
Højesteret udtalte, at en person, der planlægger et drab på en tegner af Muhammed-tegningerne, må anses for at ville skræmme befolkningen og begrænse ytringsfriheden, og derfor må anses som en fare for statens sikkerhed. Alligevel fandt Højesteret, at byrettens og landsrettens prøvelse af frihedsberøvelsen ikke levede op til de krav, der må stilles til domstolskontrollen i medfør af udlændingelovens § 37. Bl.a. fremhævede Højesteret, at Østre Landsret havde stadfæstet byrettens dom uden at inddrage yderligere oplysninger og uden begrundet stillingtagen til de fremsatte indsigelser. Domstolsprøvelsen var derfor utilstrækkelig.
Højesteret mente ikke, at dette resultat kunne føre til løsladelse, men ophævede kendelserne og hjemviste sagen til byretten med henblik på den fornødne domstolsprøvelse.
Kendelsen kan inddrages i forbindelse med domstolsprøvelse af administrative afgørelser. Højesterets afgørelse er et udtryk for, at der ved domstolsprøvelse må stilles krav om en vis grad af prøvelse af selve det konkrete grundlag for den administrative afgørelse, også i tilfælde, hvor prøvelsen er begrænset i medfør af lovbestemmelser.
Kendelsen viser derudover, at domstolskontrol efter udlændingelovens regler ikke må give en ringere retsstilling end retsstillingen for de personer, der er undergivet anden administrativ frihedsberøvelse og som derfor kan få domstolsprøvelse efter grundlovens § 71, stk. 6. Højesteret har fastslået, at domstolskontrol efter udlændingelovens § 37 skal være af samme intensitet som domstolskontrol efter grundlovens § 71, stk. 6.
Som nævnt ovenfor fremhævede Højesteret, at der skal være passende adgang til kontradiktion. Herved fastslog Højesteret et hensyn til modparten, hvorved der skal foreligge fornødne oplysninger til, at modparten har et grundlag at tage stilling til sagen på.
Højesteret inddrog også ytringsfrihed og dens betydning for statens sikkerhed. Som nævnt anså Højesteret personer, der vil skræmme befolkningen og begrænse ytringsfriheden, som en fare for statens sikkerhed. Se hertil Dansk Statsret, 2. udgave 2016, s. 38.
I sagen blev en tunesisk statsborger frihedsberøvet, idet han ved administrativ afgørelse blev anset som en fare for statens sikkerhed. Grundlaget for denne vurdering blev ikke fremlagt eller efterprøvet, da sagen blev forelagt for domstolene, og Højesteret fandt som følge heraf, at der var sket utilstrækkelig domstolskontrol. Højesteret fastslog, at selvom gyldigheden af den administrative afgørelse ikke skal prøves i medfør af udlændingeloven, skal domstolene alligevel efterprøve det faktuelle grundlag for vurderingen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Norsk højesteretsdom om direkte links til mp3-filer | Forum Orientering
Norsk højesteretsdom om direkte links til mp3-filer
Norges højesteret afsagde 27. januar 2005 dom i sagen mod fildelingstjenesten napster.no. Tvisten vedrørte direkte links til mp3-filer.
Sagen vedrørte fildelingstjenesten napster.no. Brugerne af tjenesten blev opfordret til at indtaste oplysninger om webadresser til musikfiler i mp3-format. Herefter blev disse oplysninger, som hovedregel, automatisk omdannet til et direkte link til musikfilerne. Kun i enkelte tilfælde var det nødvendigt for tjenestens indehaver at indtaste de givne oplysninger manuelt. Det er altså værd at bemærke, at indehaveren af tjenesten altså ikke som sådan uploadede musikfilerne, men derimod alene formidlede de direkte links hertil. I alt indeholdt tjenesten links til cirka 170 mp3-filer.
Den norske højesteret lagde i sin afgørelse afgørende vægt på, at tjenesten øgede musikfilernes tilgængelighed og formålet med tjenesten netop var at give adgang til filerne. Højesteretten betegnede dette som forsetlig og meget klanderverdig medvirkenshandling. Endvidere synes den norske højesteret at have lagt vægt på, at indehaverne af tjenesten ikke kunne undgå at være bekendt med, at de filer de linkede til, var tilgængeliggjort uden rettighedshavernes samtykke.
På denne baggrund fandt den norske højesteret indehaverne af tjenesten medvirkensansvarlige, og de blev derfor idømt at betale erstatning, der skønsmæssigt blev fastsat til NOK 100.000,00. Den norske højesteret tog derimod ikke stilling til, hvorvidt de direkte links som sådanne udgjorde en selvstændig ophavsretligt relevant begivenhed.
Både i Danmark og Sverige er der i hhv. Vestre Landsret og højesteret i sager med nogenlunde identisk sagsfaktum afsagt lignende domme. Selv om begrundelsen i de danske og svenske sager var væsentligt anderledes, kan det konstateres, at der i Norden er en entydig og ensartet retstilstand på området: oprettelse eller formidling af direkte links til musikfiler, som er tilgængeliggjort på Internet er en ansvarspådragende adfærd, som kan udløse betydelige erstatninger for linkeren eller formidleren.
(Relevante links: Den norske højesterets dom (ligger bl.a. på koda.dk))

matches: højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret højesteret