text:
Skat.dk: Moms - udlån - privatbanetjenestemænd
06 Oct 2015 12:42
SKM2015.697.HR
2. afdeling, 198/2013
Arbejdsudleje, tjenestemænd, lokalbaner, virksomhedsoverdragelse, økonomisk, virksomhed
Med virkning fra 1. januar 2001 blev de statslige ejerandele i landets privatbaner overført til amtskommunerne. I ...området betød det, at H1 overtog de statslige ejerandele i områdets privatbaner (lokalbaner) bestående af H1.1.1.1-, H1.1.1.2-, H1.1.1.3-, H1.1.1.4- og H1.1.1.5-banerne. H1 valgte at løse opgaven gennem en fusion af de 5 lokalbaner i et selskab, H1.1.1 A/S. Selskabet overtog i forbindelse med fusionen bl.a. samtlige forpligtelser over for de medarbejdere, der hos de 5 lokale privatbaner havde været ansat på tjenestemandslignende vilkår (privatbanetjenestemændene).
I forbindelse med fusionen blev driften af banerne ved særskilt aftale overdraget til operatørselskabet, H1.1 A/S. H1.1.1 ønskede i den forbindelse at overdrage medarbejderne til H1.1, og de overenskomstansatte blev da også overdraget, mens man ikke mente, at det var muligt at overdrage privatbanetjenestemændene. Disse blev derfor i første omgang alene udlånt til H1.1. I 2005 blev også privatbanetjenestemændene overdraget.
Sagen for Højesteret angik, om der skulle betales moms af udlånet af privatbanetjenestemændene i 2003-2005 - og i bekræftende fald beregningen heraf.
Højesteret udtalte bl.a., at H1.1.1s udleje af privatbanetjenestemændene i 2003-05 var momspligtig efter momslovens § 4, stk. 1, jf. § 3, stk. 1. Det var således uden betydning, at vederlaget ikke blev betalt direkte til H1.1.1, men blev betalt ved, at H1.1 friholdt H1.1.1 for betaling af løn mv. til privatbanetjenestemændene. Det var endvidere i momsmæssig sammenhæng uden betydning, at der ikke var tilsigtet eller blev opnået et overskud for H1.1.1 ved udlejningen. Højesteret fandt endvidere, at den momsmæssige behandling ved udlån af tjenestemænd fra staten til bl.a. Post Danmark A/S, ikke kunne føre til, at H1.1.1 ikke skulle betale moms i den foreliggende sag. Endelig skulle der betales moms af hele udgiften til løn mv.
Landsretten var kommet til samme resultat (stadfæstelse af SKM2013.517.ØLR)
Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.3.1.4.1
Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.4.1.1
H1.1.1 A/S
(advokat Nikolaj Bjørnholm)
Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen
I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 12. juni 2013.
Appellanten, H1.1.1 A/S, har gentaget sin påstand og har yderligere subsidiært nedlagt påstand om, at det beløb, som indstævnte, Skatteministeriet, skal betale, fastsættes til 4.837.956,40 kr. med renter.
Den principale betalingspåstand fremkommer som 25 % moms af de udgifter til løn mv. på ca. 96,8 mio. kr., som H1.1 har afholdt i den anførte periode til privatbanetjenestemændene. Den subsidiære påstand er opgjort således, at beløbet på ca. 96,8 mio. kr. anses for at indeholde moms, hvorefter momskravet udgør 20 % af dette beløb svarende til 19.351.825 kr. Da der allerede er betalt 24.189.782 kr., skal Skatteministeriet tilbagebetale 4.837.956,40 kr.
H1.1.1 har i det væsentlige gentaget sine anbringender vedrørende den principale påstand. H1.1.1 har i den forbindelse bl.a. anført, at realiteten i sagen er, at det alene skyldtes en retsvildfarelse, at privatbanetjenestemændene ikke også formelt blev overdraget i 2002 fra H1.1.1 til H1.1. Der har således ikke været nogen økonomisk hensigt eller driftsmæssige besparelser forbundet med at udlåne disse medarbejdere i perioden frem til overdragelsen i 2005. I alle henseender har selskaberne ageret, som om privatbanetjenestemændene allerede fra 2002 var ansat i H1.1, og det vil derfor føre til et urimeligt resultat, hvis der på grund af den manglende formelle overdragelse opkræves moms for perioden.
Det overordnede synspunkt er derfor, at den momsmæssige kvalifikation skal ske ud fra sagens realitet, og at udlånet efter en realitetsbedømmelse ikke var momspligtigt. Der skal i overensstemmelse med momslovens § 4 være et afgiftsobjekt, som er en leverance mod vederlag. Ydelsen/leverancen blev leveret en gang for alle i forbindelse med overdragelsen af operatørvirksomheden i 2002, hvorefter der fra 2003-2005 ikke har været nogen ydelse. Privatbanetjenestemændene blev således reelt overdraget sammen med de øvrige medarbejdere samt de øvrige aktiver og passiver vedrørende operatørvirksomheden. Der skal endvidere i overensstemmelse med momslovens § 3 være et afgiftssubjekt. Der skal således være en afgiftspligtig person, hvilket vil sige en enhed, der driver økonomisk virksomhed. Selv hvis udlånet af privatbanetjenestemændene måtte anses for at indebære levering af ydelser løbende i 2003-2005, så har disse ydelser ikke været udtryk for økonomisk virksomhed. En realitetsbedømmelse fører herved også til, at der ikke er drevet økonomisk virksomhed.
Det følger også ufravigeligt af virksomhedsoverdragelsesloven, at privatbanetjenestemændene skulle overdrages til H1.1 i 2002 sammen med de øvrige medarbejdere.
H1.1.1s udlån af privatbanetjenestemændene er fuldt ud sammenligneligt med en række udlån af tjenestemænd, som staten har foretaget i lignende omstruktureringstilfælde. Hvis statens udlån i disse tilfælde ikke har været udtryk for økonomisk virksomhed, kan H1.1.1s udlån heller ikke være det, idet andet ville være udtryk for en usaglig og ubegrundet forskelsbehandling. Der er ikke alene tale om en administrativ praksis, idet lovgiver har knæsat praksis direkte i forarbejderne til Post Danmark-loven.
Til støtte for den subsidiære påstand har H1.1.1 anført, at det følger af EU-Domstolens dom i de forenede sager 0-249/12 og 0-250/12 (Tulica og Plavosin), at momsen skal anses for indeholdt i det modtagne beløb, hvis parterne ikke har angivet moms. Udlånet af privatbanetjenestemændene fra H1.1.1 til H1.1 blev aftalt uden nogen angivelse af moms i forbindelse med H1.1s betaling af løn mv., idet selskaberne var af den opfattelse, at udlånet var momsfrit. Det ligger i momssystemet, at momsbelastningen bæres af den endelige forbruger, uanset om der er tale om momspligtigt salg eller om momsfritaget salg. Det kan derfor ikke tiltrædes, at momsen skal beregnes med 25 %, fordi H1.1 har betalt momsbeløbet til H1.1.1.
Skatteministeriet har ligeledes i det væsentlige gentaget sine anbringender. Skatteministeriet har således anført bl.a., at H1.1.1s udlån af privatbanetjenestemændene til H1.1 mod H1.1s betaling af samtlige personalerelaterede omkostninger, bortset fra pension, udgør økonomisk virksomhed i momsretlig henseende, jf. momslovens § 3. Der er tale om momspligtig levering af arbejdskraft (tilrådighedsstillelse af arbejdskraft) mod vederlag, jf. momslovens § 4. Vederlaget bestod i H1.1s økonomiske friholdelse af H1.1.1 for alle forpligtelser til afholdelse af lønomkostninger mv., så længe udlånsaftalen mellem selskaberne og mellem H1.1.1 og de enkelte medarbejdere samt ansættelsesaftalerne var i kraft.
Det er uden betydning for afgiftspligten efter momsloven, at selskaberne ikke mente at kunne overdrage privatbanetjenestemændene, men valgte at udlåne disse i stedet, og at aktiviteten ikke gav en fortjeneste for H1.1.1. Det afgørende er, at H1.1.1 modtog indtægter i form af sparede lønomkostninger mv. Resultatet er i overensstemmelse med de bagvedliggende bestemmelser i sjette momsdirektiv og EU-Domstolens praksis på området.
Virksomhedsoverdragelsesloven og direktivet har til formål at beskytte medarbejdere ved et arbejdsgiverskifte, således at de hos den erhvervende arbejdsgiver opnår samme retsstilling som hos den hidtidige arbejdsgiver. Denne beskyttelse er ikke relevant, når ansættelsesforholdet bibeholdes hos den hidtidige arbejdsgiver, som tilfældet er i denne sag. Regelsættet er derfor ikke relevant for sagen.
Der foreligger ingen administrativ praksis, som H1.1.1 kan støtte ret på, hvorefter levering af arbejdskraft fra et selskab til et andet under de angivne omstændigheder ikke er anset for momspligtig virksomhed af skattemyndighederne.
Med hensyn til den subsidiære påstand bemærkes, at der ikke er støtte for synspunktet i Tulica-dommen, da en bærende forudsætning i den dom er, at leverandøren ikke har mulighed for at opkræve den efteropkrævede moms hos erhververen. I den foreliggende sag har H1.1.1 efteropkrævet og fået momsen betalt af H1.1, og da det alene er H1.1.1s afgiftssag, der er til pådømmelse, er der ikke støtte for den subsidiære påstand.
I overdragelsesaftalen af 15. maj 2002 bestemmes, at den overdragne jernbanevirksomhed overtages med virkning fra 1. juli 2001.
Det fremgår af Skattecentrets afgørelse af 2. juli 2007, at Skattecentret i en agterskrivelse af 29. juni 2006 havde opgjort et krav på efteropkrævning af moms for perioden 1. januar 2003 til 30. august 2005. En indsigelse fra H1.1.1 om, at kravet forud for 1. juni 2003 var forældet, blev imidlertid taget til følge i forbindelse med afgørelsen, der derfor blev begrænset til den periode, der er omfattet af denne sag.
Højesteret har ved kendelse af 4. juli 2014 (UfR 2014.3219) afslået at forelægge en række præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen.
Danske regler om moms
Den dagældende momslov (lovbekendtgørelse nr. 703 af 8. august 2003) bestemmer bl.a.:
§ 1. Erhvervsmæssig levering af varer og ydelser med leveringssted i Danmark er afgiftspligtig efter denne lov.
§ 3. Afgiftspligtige personer er juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed
Offentlige forsyningsvirksomheder.
Andre statslige, amtskommunale og kommunale institutioner, for så vidt de leverer varer og ydelser i konkurrence med erhvervsvirksomheder.
§ 8. Levering mod vederlag omfatter salg af virksomhedens aktiver, når der er fuld eller delvis fradragsret ved indkøb, fremstilling mv. af aktivet. Det samme gælder salg af aktiver ved virksomhedens afmeldelse fra registrering. Til levering mod vederlag kan dog ikke henregnes overdragelse af aktiver som led i en overdragelse af virksomheden eller af en del af denne, når den nye indehaver driver registreret virksomhed...
Bestemmelsen i § 3, stk. 1, blev indføjet ved lov nr. 275 af 18. maj 1994. I lovforslagets bemærkninger til § 3, stk. 1, hedder det bl.a. (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, lovforslag nr. L 124, sp. 4380-81):
Bestemmelsen svarer til den gældende lovs § 2 a og § 3, stk. 1. Udtrykkene "afgiftspligtig virksomhed" og "erhvervsvirksomhed" i lovens § 2 a er erstattet af udtrykkene "afgiftspligtig person" og "økonomisk virksomhed" i overensstemmelse med 6. momsdirektiv. Bestemmelsen ændrer i øvrigt affattelsen af de gældende regler på en række punkter. Der sker dog ikke med de pågældende tilpasninger nogen ændring i den gældende retstilstand på området.
Efter stk. 1 er afgiftspligtige personer juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed.
Den afgiftspligtige person skal drive selvstændig økonomisk virksomhed. Med udtrykket "selvstændig" undtages lønmodtagere og andre personer, der er forpligtede over for en arbejdsgiver ved en arbejdskontrakt eller lignende, som skaber et arbejdstager-/arbejdsgiverforhold med hensyn til arbejds- og aflønningsvilkår og arbejdsgiverens ansvar.
Udtrykket "økonomisk virksomhed" omfatter alle former for virksomhed som producent, handlende eller leverandør af ydelser, herunder virksomhed inden for de liberale og dermed ligestillede erhverv. Som økonomisk virksomhed anses også transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle og immaterielle goder og rettigheder med henblik på at opnå indtægter af en vis varig karakter, f.eks. patent- og varemærkerettigheder.
Den 10. april 1997 (TfS1997.639) meddelte Skatteministeriet, at en række domme fra Højesteret og EF-Domstolen førte til, at den hidtidige praksis, hvorefter vurderingen af begrebet "erhvervsmæssig virksomhed" generelt var sammenfaldende ved skatte- og momsvurderinger, ikke længere kunne opretholdes. Skatteministeriet udtalte i den forbindelse bl.a.:
Det må derfor i fremtiden bero på en selvstændig momsretlig vurdering, om virksomheden er en økonomisk virksomhed, og en selvstændig skatteretlig vurdering, om der er fradrag for driftsomkostninger m.v.
EU-retlige regler og praksis om moms
I Rådets direktiv 77/388/EØF, sjette momsdirektiv, hedder det bl.a.:
I EU-domstolens dom af 20. juni 2013 i sag C-219/12, Finanzamt Freistadt Rohrbæh Urfahr (Fuchs), fremgår af præmisserne bl.a.:
16 I henhold til sjette direktivs artikel 4, stk. 1, anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed, som afgiftspligtig person. Begrebet "økonomisk virksomhed" er defineret i samme stk. 2 som omfattende alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder og bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter (jf. domme af 26.6.2007, sag C-284/04, T Mobile Austria m.fl., Sml. I, s. 5189, præmis 33, og sag C-369/04, Hutchison 3G m.fl., Sml. I, s. 5247, præmis 27).
17 Det fremgår af Domstolens faste praksis, at gennemgangen af definitionerne af begreberne afgiftspligtig person og økonomisk virksomhed viser det vide anvendelsesområde, der dækkes af begrebet økonomisk virksomhed, og dette begrebs objektive karakter i den forstand, at virksomheden betragtes i sig selv, uafhængigt af sit formål eller sine resultater (jf. dommen i sagen T Mobile Austria m.fl., præmis 35, og dommen i sagen Hutchison 3G m.fl., præmis 29).
23 Hvad for det første angår spørgsmålet, om den omhandlede levering af elektricitet har fundet sted med henblik på at opnå indtægter, bemærkes, at begrebet indtægter skal forstås som betaling som modydelse for den udøvede virksomhed.
24 Det fremgår i denne henseende for det første af forelæggelsesafgørelsen, at elektricitet produceret af det i hovedsagen omhandlede solcelleanlæg blev leveret til nettet, og for det andet, at disse leverancer i henhold til kontrakten om netværksadgang fandt sted mod betaling.
25 Det fremgår således såvel af selve ordlyden af sjette direktivs artikel 4, stk. 1, som af Domstolens praksis, at det ved afgørelsen af, om driften af et rørligt eller ikke rørligt gode udøves med henblik på at opnå indtægter, er uden betydning, om denne drift tilsigter at generere gevinst.
26 Når det anlæg, der er placeret på taget af operatørens beboelsesejendom, producerer elektricitet, der leveres til nettet mod betaling, må det antages, at dette anlæg drives med henblik på at opnå indtægter herfra.
32 Som følge deraf må den østrigske regerings argument om, at den omstændighed, at den ved solcelleanlægget producerede elektricitet ikke overstiger husholdningens eget behov, viser, at indtægterne fra levering af elektricitet til nettet er resultatet af, at operatøren søger at reducere sin elektricitetsregning, og at virksomheden med drift af dette anlæg derfor ikke udøves af denne med henblik på at opnå indtægter, forkastes.
I EU-Domstolens dom i de forenede sager C-249/12 og C-250/12 (Tulica og Plavosin) hedder det i præmisserne bl.a.:
27 Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den aftalte pris, henset til momsdirektivets artikel 73 og 78 - når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af momsen, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for moms for den afgiftspligtige transaktion - skal anses for en pris, der allerede omfatter momsen, eller for en pris uden moms, som skal forhøjes med denne.
28 Det fremgår af de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, at sagsøgerne i hovedsagen, der er leverandører af fast ejendom, er pligtige at betale moms for de afgiftspligtige transaktioner, som de har gennemført. Det fremgår ligeledes af disse sagsakter, at aftaleparterne i hovedsagen ikke har fastsat noget om momsen, da de fastlagde prisen på de faste ejendomme, der er genstand for salget. Derimod har den forelæggende ret ikke tilvejebragt nogen oplysninger vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt disse leverandører i henhold til national ret råder eller ikke råder over en mulighed for ud over den aftalte pris at få tilbagebetalt den moms, der kræves af skatteforvaltningen, af erhververen.
33 I overensstemmelse med hovedreglen i momsdirektivets artikel 73 er afgiftsgrundlaget ved levering af varer eller tjenesteydelser mod vederlag den modværdi, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget herfor. Denne modværdi udgør en subjektiv værdi, dvs. den, der faktisk modtages i det konkrete tilfælde, og ikke en værdi, der ansættes efter objektive kriterier (jf. bl.a. dom af 5.2.1981, sag 154/80, Coöperatieve Aardappe-lenbewaarplaats, Sml. s. 445, præmis 13, og af 26.4.2012, forenede sager C-621/10 og C-129/11, Balkan and Sea Properties og Provadinvest, Sml., EU:C:2012:248, præmis 43).
34 Denne regel skal anvendes i overensstemmelse med det nævnte direktivs grundlæggende princip, som består i, at formålet med momsordningen alene er at beskatte den endelige forbruger (jf. bl.a. dommen i sagen Elida Gibbs, præmis 19, og kendelse af 9.12.2011, sag C-69/11, Connoisseur Belgium, præmis 21).
35 Når en salgsaftale er indgået, uden at momsen nævnes, i det tilfælde, hvor leverandøren ifølge national ret ikke kan få den moms tilbagebetalt af erhververen, som senere kræves af skatteforvaltningen, har medregningen af hele prisen - uden fradrag af momsen - som udgørende det grundlag, momsen finder anvendelse på, til følge, at momsen påhviler denne leverandør og derfor støder imod princippet om, at momsen er en afgift på forbrug, som skal bæres af den endelige forbruger.
36 En sådan medregning støder desuden mod den regel, hvorefter skatteforvaltningen ikke som moms kan opkræve et beløb, der er højere end det, den afgiftspligtige har opkrævet (jf. bl.a. dommen i sagen Elida Gibbs, præmis 24, dom af 3.7.1997, sag C-330/95, Goldsmiths, Sml. I, s. 3801, præmis 15, samt dommen i sagen Balkan and Sea Properties og Provadinvest, præmis 44).
37 Det forholder sig derimod anderledes i det tilfælde, hvor leverandøren ifølge national ret har mulighed for at tilføje et supplement til den aftalte pris, der svarer til den afgift, der finder anvendelse på transaktionen, og få tilbagebetalt dette fra erhververen af varen.
38 Det skal endvidere fremhæves, at et af momsens væsentlige kendetegn beror på den omstændighed, at denne afgift er nøjagtigt proportional med prisen på de omhandlede varer og ydelser. Dette indebærer, at alle leverandørerne bidrager til betaling af momsen i samme forhold i henseende til hele det beløb, der er opkrævet for de solgte varer.
39 I det foreliggende tilfælde tilkommer det den nationale ret at efterprøve, om rumænsk ret giver leverandørerne mulighed for at få tilbagebetalt den moms, der senere opkræves af skatteforvaltningen, af erhververne.
43 På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet, navnlig dets artikel 73 og 78, skal fortolkes således, at når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af momsen, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for moms for den afgiftspligtige transaktion, skal den aftalte pris, i det tilfælde hvor leverandøren ikke har mulighed for at få tilbagebetalt den af skatteforvaltningen krævede moms af erhververen, anses for allerede at omfatte momsen.
Post Danmark-loven
Ved lov nr. 409 af 6. juni 2002 blev Post Danmark omdannet til et aktieselskab. Om de tjenestemænd, der hidtidigt havde været ansat i Post Danmark, hedder det i lovens § 10:
Stk. 2. Til disse tjenestemænd udbetaler staten løn m.v. og afholder udgifter til pension efter bestemmelserne i tjenestemandspensionslovgivningen, jf. dog stk. 3.
I lovforslagets bemærkninger til § 10 hedder det bl.a. (Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 185, s. 5071):
Efter den foreslåede bestemmelse i stk. 1 er de tjenestemænd, der ved stiftelsen af selskabet er ansat i Post Danmark, forpligtet til at gøre tjeneste i Post Danmark A/S med bevarelse af deres ansættelsesforhold i staten ("udlån"). Dette gælder også for tjenestemænd på orlov eller med tjenestefrihed uden løn, hvis disse genoptager arbejdet uden at acceptere et tilbud om overenskomstansættelse. Selskabet vil efter forslaget i forhold til staten være forpligtet til at beskæftige disse.
Tjenestemændene overføres i personaleadministrativ henseende til Trafikministeriet, men med et indholdsmæssigt uændret ansættelsesområde dækkende det samme funktionelle område som det tidligere Post Danmark.
Tjenestemænd, der opretholder deres ansættelsesforhold til staten har ikke som følge af omdannelsen krav på ventepenge, rådighedsløn eller pension. Den omstændighed, at de rent personaleadministrativt overføres fra Post Danmark til Trafikministeriet, medfører heller ikke krav på ventepenge, rådighedsløn eller pension, idet deres ansættelsesområde funktionelt er det samme.
Videre avancement for udlånte tjenestemænd forudsætter, at de overgår til ansættelse i selskabet. Der kan dog ske generelle og gruppevise omklassificeringer samt oprykninger i automatiske lønforløb samtidig med, at de pågældende opretholder deres tjenestemandsansættelse.
Dette udlån af tjenestemænd er ikke momspligtigt, idet udlånet på de her givne betingelser kan sidestilles med en ansættelse i Post Danmark A/S og ikke anses for at være en økonomisk virksomhed bestående af udlån af arbejdskraft i momsmæssig henseende.
Sagen angår, om der skal betales moms i forbindelse med H1.1.1 A/S' udlån til H1.1 A/S af medarbejdere ansat på tjenestemandslignende vilkår (privatbanetjenestemænd) i perioden fra den 1. juni 2003 til den 30. august 2005. Hvis der skal betales moms, angår sagen dernæst, hvordan momsen skal beregnes.
Som beskrevet af landsretten blev der i maj 2002 indgået aftaler mellem bl.a. H1.1.1, H1.1, privatbanetjenestemændene og deres organisationer. Aftalerne blev indgået i fortsættelse af lov nr. 1317 af 20. december 2000 om amtskommunernes overtagelse af de statslige ejerandele i privatbanerne. Driften af banerne blev ved aftalerne med virkning fra 1. juli 2001 udskilt fra H1.1.1 til H1.1, således at H1.1.1 herefter var infrastrukturselskab, og H1.1 var operatørselskab.
Med hensyn til privatbanetjenestemændene befandt parterne sig ved aftalernes indgåelse i 2002 i den retsvildfarelse, at ansættelsesforholdene ikke kunne overføres til H1.1 ved virksomhedsoverdragelse. Som følge heraf blev aftalerne om medarbejderne delt op, således at privatbanetjenestemændene blev udlånt til H1.1 fra 17. maj 2002, mens de øvrige medarbejdere pr. 1. juli 2001 blev overdraget i medfør af virksomhedsoverdragelsesloven.
Det er for Højesteret ubestridt, at H1.1.1 i 2002 ville have overdraget privatbanetjenestemændene i lighed med de øvrige medarbejdere, såfremt aftaleparterne ikke havde været i denne vildfarelse. Privatbanetjenestemændene blev da også i august 2005 overdraget pr. 1. september 2005, efter at H1.1.1 var blevet klar over, at det var muligt at overdrage dem til H1.1. Forinden havde der i slutningen af 2004 og første halvdel af 2005 været brevveksling mellem bl.a. H1, Trafikministeriet og Skatteministeriet om muligheden for at foretage overdragelsen med tilbagevirkende kraft til 2002, men Skatteministeriet havde ved brevet af 27. maj 2005 afvist, at udlånsaftalen momsmæssigt blev omgjort med tilbagevirkende kraft.
Realitetsbedømmelse af aftaleforholdet
H1.1.1 har anført, at den momsmæssige kvalifikation skal ske ud fra sagens realitet, og at privatbanetjenestemændene i 2002 reelt er overdraget en gang for alle til H1.1 ved virksomhedsoverdragelsen og ikke udlånt. Dette indebærer, at der er tale om momsfri overdragelse, jf. momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt., og ikke om momspligtig levering af ydelser i 2003-05, jf. § 4, stk. 1.
Højesteret tiltræder under henvisning til de momenter, som landsretten har fremhævet, at privatbanetjenestemændene ikke i 2002 blev overdraget fra H1.1.1 til H1.1. Højesteret lægger således til grund, at disse medarbejdere ikke var omfattet af den virksomhedsoverdragelse, der blev gennemført i 2002, idet H1.1.1 fortsat var arbejdsgiver. H1.1 har da heller ikke betalt lønsumsafgift for privatbanetjenestemændene, hvilket H1.1 havde været forpligtet til, hvis disse medarbejdere fra 2002 var ansat hos H1.1.
Det, som H1.1.1 har anført om, at virksomhedsoverdragelsesloven er ufravigelig, således at overdragelsen skulle omfatte alle ansatte, kan ikke føre til et andet resultat, idet det følger af virksomhedsoverdragelsesloven og EU-Domstolens praksis vedrørende Rådets direktiv om virksomhedsoverførsel (2001/23/EF), at lovens regler kun finder anvendelse, hvis overførslen indebærer et arbejdsgiverskifte.
Højesteret finder på denne baggrund, at H1.1.1 i 2003-05 udlånte privatbanetjenestemændene til H1.1, og at der således var tale om levering af ydelser, jf. momslovens § 4, stk. 1.
H1.1.1 har endvidere gjort gældende, at leveringen ikke har udgjort økonomisk virksomhed, jf. momslovens § 3, stk. 1.
H1.1.1 har i denne forbindelse bl.a. henvist til, at udlånet er fuldt sammenligneligt med en række udlån af medarbejdere foretaget af staten i forbindelse med lignende omstruktureringer, f.eks. den ordning, der blev etableret vedrørende udlån af tjenestemænd fra DSB og Post Danmark. Statens udlån blev ikke anset som økonomisk virksomhed, og dette må derfor også gælde for udlånet i denne sag, idet andet ville være en usaglig og ubegrundet forskelsbehandling. Der er ikke alene tale om en administrativ praksis, idet lovgiver har knæsat praksis direkte i forarbejderne til Post Danmark-loven.
Efter momslovens § 3, stk. 1, er afgiftspligtige personer juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed. Bestemmelsen blev indsat ved lov nr. 375 af 18. maj 1994. Det fremgår af forarbejderne bl.a., at bestemmelsens definition af afgiftspligtig person svarer til artikel 4 i Rådets sjette momsdirektiv (77/388/EØF). Efter denne bestemmelses stk. 1 er afgiftspligtige personer afgrænset som enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed. Efter stk. 2 omfatter økonomisk virksomhed alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder. Det fremgår endvidere af forarbejderne, at udtrykket "økonomisk virksomhed" omfatter alle former for virksomhed som producent, handlende eller leverandør af ydelser uanset formålet med eller resultatet af virksomheden (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, lovforslag nr. L 124, sp. 4380-81).
Aftalen med H1.1 indebar som anført, at H1.1.1 udlånte privatbanetjenestemændene til H1.1 mod vederlag i form af sparede lønomkostninger mv. Ordningen skulle gælde, så længe H1.1.1 havde privatbanetjenestemændene ansat og aftalen med H1.1 bestod.
Højesteret tiltræder herefter, at H1.1.1s udleje af privatbanetjenestemændene i 2003-05 er momspligtig efter momslovens § 4, stk. 1, jf. § 3, stk. 1. Det er således uden betydning, at vederlaget ikke blev betalt direkte til H1.1.1, men blev betalt ved, at H1.1 friholdt H1.1.1 for betalinger til privatbanetjenestemændene. Det har som nævnt heller ikke betydning, at der ikke var tilsigtet eller blev opnået et overskud for H1.1.1 ved udlejningen.
Det er ubestridt, at de udlån, som blev foretaget af staten til f.eks. Giro Bank A/S og Post Danmark A/S, ikke har været momsbelagt. Højesteret skal ikke tage stilling til berettigelsen af og hjemlen for den momsretlige behandling af disse udlån, og det har Højesteret heller ikke grundlag for. Højesteret finder, at behandlingen af disse udlån under alle omstændigheder ikke kan føre til, at H1.1.1 uanset den nævnte forståelse af momslovens § 3, stk. 1, ikke skal betale moms af udlejningen af privatbanetjenestemændene.
Beregning af momsen
I aftalen mellem H1.1.1 og H1.1 om udlejning af privatbanetjenestemændene var der ikke bestemmelser om moms. Det må anses for forudsat af aftaleparterne, at H1.1.1 ikke skulle afregne moms, således at selskabets lønomkostninger vedrørende privatbanetjenestemændene blev dækket fuldt ud ved ordningen. Det vederlag, som H1.1 udredte, udgjorde således hele udgiften til løn mv. Efter at myndighederne havde afkrævet moms af H1.1.1, har selskabet faktureret og fået betalt momsen af H1.1 i overensstemmelse hermed.
På denne baggrund finder Højesteret, at momsen med rette er beregnet som sket i medfør af momslovens § 27, stk. 1, 1. pkt., jf. herved også EU-Domstolens dom i de forenede sager C249/12 og C-250/12 (Tulica og Plavosin).
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.1.1 A/S betale 500.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Frifindelse i Eik Bank-sagen - Horten gennemgår dommen
Højesteret har frifundet ledelsesmedlemmerne i Eik Bank for erstatningsansvar og sætter derved punktum i sagen om bestyrelsens og ledelsens ansvar for bankens konkurs.
Dommen er én i en række af afgørelser om ledelsesansvar i forbindelse med en række bankers konkurs efter finanskrisen. Hovedspørgsmålene i sagen var, om bankens daværende bestyrelse og direktion havde pådraget sig et erstatningsansvar over for banken for tab på to låneengagementer.
Højesteret stadfæstede landsrettens dom vedrørende det ene låneengagement. I relation til det andet låneengagement, hvor landsretten havde pålagt fire ledelsesmedlemmer at betale 28,6 mio. kr. i erstatning, fandt Højesteret, at ingen af ledelsesmedlemmerne havde handlet ansvarspådragende.
Højesteret henviste i dommen til den retlige doktrin om ledelsens forretningsmæssige skøn ('The Business Judgement Rule'), hvorefter domstolene skal udvise forsigtighed med at tilsidesætte det forretningsmæssige skøn, ledelsen i en virksomhed har udøvet.
Derimod skal der ikke udvises forsigtighed med at tilsidesætte det forretningsmæssige skøn, hvis det må antages, at bevillingen ikke kun er foretaget ud fra forretningsmæssige hensyn, men også ud fra andre uvedkommende hensyn.
Højesteret har i Capinordic Bank-dommen (UfR 2019.1907H) opstillet fire kriterier, der indgår i vurdering af et låns forsvarlighed:
1. Formålet med lånet
2. Låntagers økonomiske forhold
3. Den stillede sikkerhed
4. Kundens evne til at drive sin virksomhed set i lyset af den almindelige økonomiske konjunktur.
Højesteret gentog anvendelsen af disse fire kriterier og foretog således en konkret vurdering af de to låneengagementer.
"Upsides" udgjorde ikke uvedkommende hensyn
Finansiel Stabilitet havde gjort gældende, at bankens anvendelse af "upsides" – en risikabel og resultatbaseret vederlagsmodel, hvor banken får del i låntagerens eventuelle overskud – udgjorde et uvedkommende hensyn, og at Højesteret derfor burde foretage en tættere prøvelse af ledelsesmedlemmernes forretningsmæssige skøn.
Højesteret bemærkede, at selvom der er grund til særlig opmærksomhed på kreditvurderingen, hvor der er aftalt "upsides", udgør disse et vederlag til banken, og altså ikke et uvedkommende hensyn. Derfor måtte forsigtighedsprincippet opretholdes i relation til Eik Bank.
De to udlånsengagementer
Højesteret foretog i første række en vurdering af lånebevillingerne i de to konkrete udlånsengagementer.
I det ene engagement havde Finansiel Stabilitet gjort gældende, at det var uforsvarligt at bevilge lån til finansiering af opførelse af en kontorejendom, da banken dels havde kendskab til, at den låntagende koncern i 1980'erne var blevet dømt for hashsmugling, og dels havde anvendt upsides. Højesteret afviste i den forbindelse, at disse forhold skulle medføre långivningens uforsvarlighed.
I det andet engagement havde Finansiel Stabilitet gjort gældende, at det var uforsvarligt at bevilge et risikabelt tillægslån til forbedring af låntagerens likviditet.
For begge udlånsengagementer lagde Højesteret til grund, at bevillingerne af udlån var sket på baggrund af kreditindstillinger, der indeholdt oplysninger om formålet med lånet, låntagerens økonomiske forhold, den stillede sikkerhed og låntagerens evne til at drive virksomhed. Højesteret fandt på den baggrund ikke grundlag for at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn ved bevillingen af disse lån og slog derfor fast, at ledelsesmedlemmerne ikke havde handlet ansvarspådragende ved at bevilge lånene.
Uberettigede hævninger
Endelig gjorde Finansiel Stabilitet gældende, at der var sket uberettigede hævninger til projektet med opførelse af kontorejendomme i strid med bevillingen. Ligeledes var der ikke sket en opdeling af lånene mellem Eik Bank Danmark, Eik Bank Færøerne og Eik-fonden som ellers forudsat i bevillingen. Dette udgjorde ifølge Finansiel Stabilitet generelt uforsvarlige forhold, som var ansvarspådragende for ledelsen.
Højesteret fandt dog, at der ikke forelå generelt uforsvarlige forhold i banken, der kunne begrunde et erstatningsansvar. Derudover havde bankens bestyrelse allerede i henholdsvis september og november 2008 haft anledning til at rejse et erstatningskrav for den påståede bevillingsstridige hævning, som derfor var forældet.
Fortsatte tendenser
Eik Bank-sagen har fulgt de samme generelle tendenser, vi tidligere har beskrevet i forbindelse med EBH Bank-sagen.
Finansiel Stabilitet havde til forskel fra landsretssagen frafaldet anbringendet om, at ledelsen var ansvarlig for den generelle drift af Eik Bank. Dette er i tråd med tilskæringen i de øvrige banksager, der oprindeligt var indledt med påstande, som vedrørte ledelsens ansvar for hele bankens økonomiske sammenbrud. Det er således ikke lykkedes Finansiel Stabilitet at komme igennem med synspunktet om, at ledelsesmedlemmerne er erstatningsansvarlige som følge af generel uforsvarlig indretning og/eller generel uforsvarlig drift af banken.
Se Højesterets dom i Eik Bank-sagen
Højesterets dom afsagt mandag 22. juni 2020

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
transportnyhederne.dk » Transportjuristerne » Advokaten skriver om privatpersoners vejtransport af farligt gods
Advokaten skriver om privatpersoners vejtransport af farligt gods
Mandag 21. december 2015 kl: 12:44
Torsdag 1. januar i år trådte den seneste udgave af den europæiske konvention om international transport af farligt gods ad vej - i daglig tale kaldet ADR-konventionen - i kraft internationalt. Herhjemme blev 2015-udgaven af ADR-konventionen implementeret i dansk lovgivning med virkning fra 3. august i år. Da ADR-konventionen alene regulerer internationale transporter, suppleres den for så vidt angår de nationale transporter af bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods. Den seneste udgave af denne bekendtgørelse trådte i kraft 1. november i år. Privatpersoner kan skal også leve op til reglerne for vejtransport af farligt gods, hvis de transporterer godsmængder, der ikke er omfattet af danske undtagelsesbestemmelser
Udgangspunktet i bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods er, at al vejtransport af farligt gods skal ske i overensstemmelse med bekendtgørelsen og ADR-konventionen. Dette gælder såvel ved national som ved international transport. Dette indebærer blandt andet, at såvel bekendtgørelsens som ADR-konventionens krav til klassificering og mærkning af godset, krav til køretøjernes konstruktion, indretning og godkendelse, krav til chaufførernes uddannelse, krav til emballage med videre, finder anvendelse ved såvel nationale som internationale vejtransporter af farligt gods.
Ifølge bekendtgørelsens § 8 finder bekendtgørelsen imidlertid ikke anvendelse på national vejtransport af farligt gods foretaget af private personer med et køretøj registreret i Danmark, når godset er emballeret til detailsalg og er beregnet til deres personlige eller hjemlige brug eller fritids- eller sportsaktivitet, forudsat at der er truffet foranstaltninger til forebyggelse af udslip af indholdet under normale transportforhold og forudsat, at der ved brandfarlige væsker kun transporteres en vis nærmere bestemt mængde (i genopfyldelige beholdere påfyldt af eller for private personer, må den samlede mængde ikke overskride 60 liter pr. beholder og 240 liter pr. transporterende enhed).
Højesteret har i år i en kuriøs straffesag taget stilling til rækkevidden af undtagelsesbestemmelsen vedrørende privates transport af farligt gods. I sagen skulle Højesteret afgøre, om den tiltalte (en privatperson) kunne straffes for overtrædelse af den på gerningstidspunktet gældende udgave af bekendtgørelsen om vejtransport af farligt gods fra 2011 ved at have transporteret 641 liter fyringsolie fra Frederikssund mod Sjællands Odde i en gammel hustandsolietank, der kunne rumme i hvert fald 700 liter, og som den tiltalte havde anbragt på en påhængsvogn. Den tiltalte var i landsretten blevet idømt en bøde på 25.000 kroner for overtrædelse af bekendtgørelsens generelle regler, idet landsretten ikke havde fundet, at undtagelsesbestemmelsen vedrørende privates transport af farligt gods var anvendelig på forholdet.
Den tiltalte gjorde under sagen for Højesteret gældende, at bekendtgørelsens generelle bestemmelser kun fandt anvendelse på erhvervsvirksomheder. Da transporten blev foretaget af den tiltalte som privatperson, skulle sagen efter den tiltaltes opfattelse bedømmes efter bestemmelserne om private personers transport af farligt gods, jf. undtagelsesbestemmelsen. Den tiltalte gjorde videre gældende, at denne som privatperson under alle omstændigheder kun kunne dømmes for at overtræde bestemmelserne i ADR-konventionen om at anvende godkendte beholdere og for at tranportere en større mængde farligt gods end tilladt.
Anklagemyndigheden gjorde heroverfor gældende, at undtagelsesbestemmelsen ikke fandt anvendelse i en situation som den foreliggende, og at forholdet derfor skulle henføres under bekendtgørelsens generelle regler om vejtransport af farligt gods med deraf følgende krav til godkendt emballage, ledsagedokumenter, klassifikation af det farlige gods med videre.
Højesteret konstaterede indledningsvist, at forudsætningen for, at undtagelsesbestemmelsen er anvendelig er, at godset er emballeret til detailsalg, og at genopfyldelige beholdere skal være godkendt i henhold til ADR og højest må indeholde 60 liter uanset beholderens størrelse. Højesteret konstaterede videre, at ordene ”genopfyldelige beholdere” må forstås som beholdere, der er beregnet til transport, og således ikke omfatter en gammel husstandsolietank med kapacitet på i hvert fald 700 liter. Højesteret konstaterede ligeledes, at der var enighed mellem parterne om, at fyringsolien ikke var ”emballeret til detailsalg”.
Da forudsætningerne for at anvende undtagelsesbestemmelsen ikke var opfyldt, fandt Højesteret, at forholdet skulle bedømmes i henhold til bekendtgørelsens generelle regler. Højesteret fandt på den baggrund, at den tiltalte havde overtrådt reglerne i ADR-konventionen om pligt til at kontrollere, at godset er klassificeret og tilladt at transportere i overensstemmelse med ADR og reglen om, at der udelukkende må anvendes emballager mv., der er godkendt og egnet til transport af de pågældende stoffer og mærket ifølge ADR-konventionen. Højesteret stadfæstede derefter landsrettens dom, men dog med den ændring, at bøden blev nedsat til 6.500 kroner.
Dommen viser, at privatpersoner ganske hurtigt risikerer at falde uden for ”undtagelsesbestemmelsens” anvendelsesområde, hvorefter de - ligesom enhver professionel vejtransportør af farligt gods - er forpligtede til at leve op til bekendtgørelsens og ADR-konventionens mangeartede krav til såvel klassificering af godset, krav til køretøjet, følgedokumenter, emballage, uddannelse med videre. Overtrædelse af disse regler er ifølge bekendtgørelsen endvidere forbundet med minimum bødestraf. Det er derfor værd også for privatpersoner at være opmærksom på disse regler.
Med ønsket om en glædelig jul og et godt nytår til alle transportnyhederne.dk’s læsere.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Direktør og bestyrelsesmedlem ikke pålagt konkurskarantæne
Højesteret har i en ny kendelse fundet, at en direktør og et bestyrelsesmedlem ikke var uegnede til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed som følge af groft uforsvarlig forretningsførelse, og de blev derfor ikke pålagt konkurskarantæne.
9. november 2018 Af Ditte Hyldgaard
Sagen omhandlede, hvorvidt A og B, skulle pålægges konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, og således om der forelå groft uforsvarlig forretningsførelse.
Forholdene i sagen vedrørte manglende betaling af gæld til SKAT, om der var drevet virksomhed efter håbløshedstidspunktet, om de ledelsesmæssige pligter var tilsidesat og karakteren af overførsler til B.
Højesteret fandt efter en samlet vurdering, at A og B ikke kunne antages at være uegnede til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed som følge af groft uforsvarlig forretningsførelse, og Højesteret tiltrådte derfor, at A og B ikke skulle pålægges konkurskarantæne.
Det fremgår af kendelsen, at Højesteret navnlig lagde vægt på, at opbygningen af gæld til SKAT under de konkrete omstændigheder ikke i sig selv kunne karakteriseres som groft uforsvarlig forretningsførelse. Endvidere fandt Højesteret også, at der efter en samlet vurdering af navnlig overholdelsen af bogførings- og årsregnskabslovens regler, regnskabsoplysningerne, dialogen med SKAT og et krav fra Lønmodtagernes Garantifond, ikke var grundlag for at betegne selskabets manglende afregning af moms og A-skat som misbrug af reglerne. For så vidt angår kravet fra Lønmodtagernes Garantifond var det oplyst, at det havde skabt problemer med hensyn til at opnå ny kapital fra investorer.
Højesteret fandt endvidere, at optagelsen af ledelseslån ikke under de konkrete omstændigheder var tilstrækkeligt til at medføre konkurskarantæne.
Landsrettens kendelse blev herefter stadfæstet.
Ditte Hyldgaard
Advokatfuldmægtig E: dihy@kammeradvokaten.dk
M: +45 31 14 83 20
Kendelsen kan læses på Højesterets hjemmeside.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Principiel højesteretsdom om godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven
Højesteret afsagde den 17. december 2010 dom omkring godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven og fastsatte ved denne lejlighed generelle retningslinjer vedrørende godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven.
Sagens konkrete omstændigheder:
Lønmodtageren havde været ansat hos arbejdsgiver i perioden 1. september 2006 – 12. marts 2007. Han modtog ikke på noget tidspunkt et ansættelsesbevis.
Arbejdsgiveren var omfattet af en overenskomst, hvilket lønmodtageren ikke var klar over, før dennes fagforening tog kontakt til arbejdsgiver og fik gjort sine overenskomstmæssige rettigheder gældende.
Højesteret nåede frem til, at arbejdsgiver skulle afregne kr. 10.000. Dette blev begrundet med, at det manglende ansættelsesbevis havde nået at skabe usikkerhed hos lønmodtageren omkring dennes opsigelsesvarsel, og at der opstod tvist om betaling af overarbejde samt pension.
Endvidere henviste Højesteret til, at arbejdsgiver tidligere havde undladt at udstede ansættelsesbevis, og at lønmodtageren havde anmodet om at få ansættelsesbeviset udfærdiget mindst en gang, uden arbejdsgiver imødekom ønsket.
Disse forhold var dog efter Højesterets opfattelse ikke tilstrækkeligt til, at der forelå så skærpende omstændigheder, at sagen skulle afgøres efter ansættelsesbevislovens § 6, stk. 1, 3. pkt.
Højesteret gennemgår indledningsvis uddybende den tidligere retstilstand baseret på Højesterets afgørelse af 30. oktober 1997 (trykt i U1997.1702 H), hvor det blev fastslået, at der skulle tilkendes en godtgørelse på kr. 5.000 eller kr. 10.000 afhængig af, om manglen havde givet anledning til tvist eller risiko herfor.
Herefter gennemgås lovforarbejderne grundigt, og Højesteret når frem til sin begrundelse og foretager her en opdeling af sager angående overtrædelse af ansættelsesbevisloven i fire kategorier i overensstemmelse med ansættelsesbevislovens § 6.
1) Undskyldelige mangler, der ikke har haft konkret betydning. Disse medfører fortsat en godtgørelse mellem 0 kr. og kr. 1.000. Dette interval skal benyttes, når et ansættelsesbevis er behæftet med en mangel, der er undskyldelig og i øvrigt uden konkret betydning for lønmodtageren.
2) Mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger, hvor manglerne ikke har haft konkret betydning. I disse sager har Højesteret fastsat et udgangspunkt, hvorefter godtgørelsen bør fastsættes til kr. 2.500. Derudover har Højesteret fastslået, at godtgørelsen som udgangspunkt ikke bør overstige kr. 5.000. For at komme under kr. 2.500 nævner Højesteret, at arbejdsgiveren retter for sig, efter lønmodtageren har påtalt manglen eller det manglende ansættelsesbevis.
3) Mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger, hvor manglerne har medført tvist om ansættelsesvilkårene. I disse sager har Højesteret fastsat et udgangspunkt, hvorefter godtgørelsen bør fastsættes til kr. 7.500. Derudover har Højesteret fastslået, at godtgørelsen som udgangspunkt ikke bør overstige kr. 10.000. Højesteret nævner som momenter, der taler for en godtgørelse på over kr. 7.500 vilkår, der er vildledende i forhold til lønmodtagerens rettigheder efter lov eller overenskomst, at manglerne har medført risiko for tab af rettigheder, at der ikke er tale om enkeltstående tilfælde, og at forholdet er blevet påtalt, uden arbejdsgiveren har reageret.
4) Mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 20 uger som følge af skærpede omstændigheder. Her fastslår Højesteret, at der som udgangspunktet er en godtgørelse på kr. 25.000,00, og at højere godtgørelser er forbeholdt særligt grove tilfælde, som samtidig har udsat lønmodtageren for risiko for at lide betydelige tab.
Der er tale om en generel nedsættelse i forhold til Højesterets afgørelse gengivet i U 1997.1702 H. Der er dog levnet plads til at udmåle individuelle godtgørelser baseret på loven, forarbejderne og indenfor rammerne af Højesterets seneste afgørelse.
Det er værd at bemærke, at udmålingsprincippet omkring udmåling af godtgørelser i ugeløn i langt de fleste tilfælde er gjort illusorisk i de af Højesteret fastlagte udmålingsprincipper. Godtgørelsens størrelse afhænger af overtrædelsens grovhed og ikke arbejdstagerens konkrete aflønningsforhold, selvom denne udmålingspraksis fremgår direkte af ansættelsesbevisloven.
Derudover synes Højesteret at indføre en form for ”nachfrist-regel”, som er kendt på flere overenskomstområder. Det er således et element i vurderingen af om en arbejdsgiver kan undgå at betale en godtgørelse efter ansættelsesbevisloven, hvis arbejdsgiver på opfordring fra en lønmodtager berigtiger en fejl i lønmodtagerens ansættelsesbevis. I direktiv nr. 91/533 artikel 8 bekendtgøres det, at medlemslandene kan indføre en nachfrist-regel, men som bekendt er en sådan ikke indført i selve loven. Højesterets bemærkning bør give anledning til overvejelse om, hvorvidt det for fremtiden er muligt at kræve godtgørelse uden forudgående at have rettet henvendelse til arbejdsgiver om berigtigelse af manglende eller fejlagtige ansættelsesbeviser. Højesterets bemærkning giver dermed særlig anledning til overvejelser om, hvorledes sager vedr. ansættelsesbeviser, der først rejses ved en medarbejders fratrædelse, hvor en tvist typisk ikke kan forhindres ved berigtigelse af et ansættelsesbevis, vil blive bedømt.
Højesterets afgørelse tyder på, at såfremt der ikke udleveres et ansættelsesbevis, er det ikke muligt at komme ind i kategorien for undskyldelige mangler, hvorfor godtgørelsen i disse tilfælde skal udmåles i kategorien, hvor der kan udmåles en godtgørelse på maksimalt 13 ugers løn.
Endelig har Højesteret gjort op med diskussionen om, hvorvidt flere særskilte overtrædelser skal udløse flere godtgørelser, hvilket ellers fremgår af ex. afgørelse af 27. maj 2008 fra Retten i Randers, idet Højesteret har fastslået, at en sådan situation medfører én samlet godtgørelse. Flere overtrædelser må således betragtes som en skærpende omstændighed.
Det må forventes, at domstolene fremadrettet vil anvende Højesterets udmålingsprincipper i alle sager, hvor der tilkendes en godtgørelse efter ansættelsesbevisloven.
Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Thue Hessellund.
Højesterets dom af 17. december kan rekvireres ved henvendelse til advokatsekretær Tina R. Jacobsen på adressen trj@sjlaw.dk


text:
Skat.dk: Transporterklæring - modregning - noteringspåtegning - fortolkning - ugyldighed - renter
29 Jan 2009 08:14
SKM2009.134.HR
1. afdeling, 2/2006
Inddrivelse + Afgift
Transporterklæring, modregning, noteringspåtegning, ugyldighed, renter
Et selskab havde transporteret et omtvistet ambi-krav til selskabets pengeinstitut til sikkerhed. Banken overdrog kort tid efter sikkerhedsstillelsen til en anden bank. Efter at ambi-sagen nogle år senere var blevet forligt, indgik selskabets eneanpartshaver en aftale med bank nr. 2 om akkord, og at sikkerhedsstillelsen blev videretransporteret til et søsterselskab.
ToldSkat udbetalte primo 1998 ved en fejl pengene til det første selskab uanset transporten. Søsterselskabet afgav imidlertid som transporthaver den 12. maj 1998 en erklæring om, at betalingen var sket med frigørende virkning for ToldSkat i forhold til såvel transporthaver som transportgiver.
Søsterselskabet gjorde bl.a. gældende, at transporten omfattede det fulde ambi-tilbagebetalingskrav "incl. renter". Man gjorde videre gældende, at erklæringen af 12. maj 1998 skulle tilsidesættes enten efter aftalelovens § 29 om kompulsiv tvang eller efter § 33 om almindelig hæderlighed.
Højesteret fastslog, at transporterklæringen ikke omfattede renter. Højesteret henviste til, at det ikke udtrykkeligt af transporterklæringen fremgik, om renter af ambi-kravet var omfattet af transporten. Højesteret henviste endvidere til, at ToldSkat i sin noteringspåtegning havde anført, at transporten var beløbsmaksimeret, og banken havde ikke gjort indsigelse heroverfor. Højesteret fandt, at der intet grundlag var for at tilsidesætte erklæringen efter aftalelovens §§ 29 og 33.
Endvidere havde søsterselskabet ved erklæringen af 12. maj 1998 tiltrådt, at det beløb, der skulle have været udbetalt til transporthaveren, udgjorde det i den første transporterklæring anførte beløb.
Højesteret fandt intet grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for uforbindende for søsterselskabet i medfør af aftalelovens §§ 29 eller 33. Højesteret frifandt herefter ToldSkat.
Aftaleloven § 29
Aftaleloven § 33
Inddrivelsesvejledningen 2009-1 K.5
Inddrivelsesvejledningen 2009-1 L.4
SKAT, Hovedcentret (tidl. Skatteministeriet)
Torben Melchior, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Poul Dahl Jensen.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 16. november 2005.
Appellanten, H1X A/S, har påstået indstævnte, SKAT, Hovedcentret, dømt til at betale 1.396.470,91 kr. med tillæg af procesrente principalt fra den 29. januar 1998, subsidiært fra den 19. april 2002, mere subsidiært fra sagens anlæg.
SKAT, Hovedcentret, har påstået stadfæstelse.
Påstandsbeløbet fremkommer ved fra det modregnede beløb, 1.884.201 kr., at trække det beløb på 487.730,09 kr., som H1X har anerkendt som modregningsberettiget.
SKAT, Hovedcentret, har yderligere anført, at H1X ikke i kraft af en aftale med F2 Bank kan anvende sikkerhedsstillelsen, ambifordringen, på sine egne tilgodehavender hos H2 A/S, men alene på fordringer mod H2, som H1X også havde fået tiltransporteret fra F2 Bank. Det er ikke dokumenteret, at H1X har fået tiltransporteret noget krav fra F2 Bank.
H1X har anført, at selskabet i forbindelse med transporten erhvervede F2 Banks fordring, og at selskabet i øvrigt har krav mod H2, som overstiger påstandsbeløbet.
H1X har yderligere anført, at SKAT ikke kan støtte ret på erklæringen af 12. maj 1998, idet den kan tilsidesættes som ugyldig i kraft af aftalelovens § 29, subsidiært § 33, under hensyn til, at kammeradvokaten havde indgivet konkursbegæring samt truet med politianmeldelse.
SKAT har bestridt, at der er grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for ugyldig i medfør af aftalelovens § 29 eller § 33.
Det er oplyst, at den selvskyldnerkaution over for F1 Bank, som H2 stillede i april 1993, vedrørte et lån på 2 mio. kr.
Transporterklæringen af 5. april 1993 er sålydende
"Til sikkerhed for ethvert beløb uanset skyldgrund, som underskrevne
H2 A/S (tidl. H2X A/S)
nu er eller senere måtte blive skyldig til
herunder enhver af bankens afdelinger og filialer, meddeler vi herved banken uigenkaldelig transport i vort krav imod
(ToldSkat)
vedrørende tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag (ambi) m.v., opgjort til kr. 2.505,294,00."
Om sagsforløbet i 1998 fremgår i hovedtræk følgende
Retsforliget om ambikravet, der gik ud på betaling af 2,4 mio. kr. med tillæg af renter, eller i alt ca. 4,6 mio. kr., blev indgået den 7. januar 1998. Ved brevet af 29. januar 1998 gennemførte ToldSkat modregningen for 1.884.201 kr., og udbetalingen af det overskydende forligsbeløb på 2.774.461 kr. skete til H2 i umiddelbar tilknytning til dette brev. Transporten af ambikravet fra F2 Bank til H1X blev - uden at A underrettede F2 Bank om forliget med skattevæsenet - aftalt den 9. februar 1998. Transporten til H1X fandt således sted, efter at skattevæsenets modregering var gennemført, og beløbet på 2.774.461 kr. var blevet udbetalt til H2. Herefter rejste H1X ved brev af 5. marts 1998 krav over for ToldSkat om udbetaling af dette beløb til sig. Da H1X fastholdt kravet, anmodede kammeradvokaten i telefonsamtaler samt ved brev af 30. april 1998 til H2 om tilbagebetaling af det "fejlagtigt udbetalte beløb stort kr. 2.505.294,- ".
Da H2 var ude af stand til at betale beløbet, indgav kammeradvokaten konkursbegæring mod H2 den 30. april 1998 efter forinden at have tilkendegivet over for A, at der ville blive indgivet konkursbegæring mod dette selskab samt politianmeldelse, såfremt H1X fastholdt kravet om udbetaling af 2.774.461 kr. Herefter udstedte H1X erklæringen af 12. maj 1998 om "at frafalde ethvert krav over for Skatteministeriet Told- og Skattestyrelsen v/ToldSkat i anledning af, at ToldSkat den 29. januar 1998 til advokat SL på vegne H2 A/S fejlagtigt udbetalte kr. 2.505.294,- idet det tiltrædes at betalingen er sket med frigørende virkning for Skatteministeriet, Told- og Skattestyrelsen v/ToldSkat i forhold til såvel transporthaver som transportgiver".
Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer af VP, NP, LK, SL, MJ, BR, KB samt supplerende forklaring af A.
VP har forklaret, at han i 1993 var kundechef i F2 Bank, hvilken stilling han også besad i 1998. F2 Bank overtog engagementet med HH-koncernen fra F1 Bank. I forbindelse med overtagelsen af engagementet foretog F2 Bank ikke en kreditvurdering, hvilket ikke er sædvanligt. Baggrunden herfor var, at det i ledelsen var besluttet, at F2 Bank skulle overtage engagementet fra F1 Bank. F2 Bank ejede en betydelig del af aktierne i F1 Bank, og der var personsammenfald i de to ledelser. Ledelserne fandt, at engagementet var blevet for stort til F1 Bank, og havde derfor besluttet, at det skulle overgå til F2 Bank.
Det er hans erfaring fra F2 Bank, at pengeinstitutter ved transport får sikkerhed i såvel hovedkravet som renter. Dette er også fortrykt i dokumenterne. Han mener ikke, at han har set eksempler, hvor pengeinstitutter alene har fået transport i hovedstolen.
F2 Bank transporterede sikkerheden videre til H1X, fordi man ikke tillagde fordringen en større værdi. Man havde oprindelig haft en forventning om, at pengene ville komme af sig selv. I virkelighedens verden var ambisagerne komplicerede og F2 Bank ville ikke selv have haft mulighed for at føre en sådan sag uden et samarbejde med A. F2 Bank fik 1,2 mio. kr. for fordringen. Han husker det som, at det gik meget hurtigt - timer - fra A henvendte sig omkring videreoverdragelsen, og til at transporten blev underskrevet. Da de underskrev transporten, vidste de ikke, at der var indgået et forlig. Det ville ikke have ændret deres holdning, hvis de havde kendt til forliget. I de tilfælde, hvor F2 Bank ikke anvender fortrykte dokumenter ved transportpåtegning, vil de normalt udtrykkeligt skrive, at sikkerhedsstillelsen er inkl. renter.
NP har forklaret, at han fra 1986 blev ansat som kreditchef i F1 Bank, hvilket han fortsat var i det tidlige forår i 1993. Han fik herefter et nyt job fortsat med kreditvurdering, men med en mere tilbagetrukket tilværelse. Engagementet med HH-gruppen var begyndt før hans ansættelse i banken. Han blev mere direkte involveret i HH-gruppen fra begyndelsen af 1991. Der var i marts 1993 et ønske fra ledelsen om at få strammet op på engagementet med HH-gruppen. Dette engagement var blandt de største, hvis ikke det største, i banken. I slutningen af 1990 fik banken alvorlige økonomiske problemer, og bankens egenkapitalforhold blev således, at HH-gruppens engagement påkaldte sig interesse fra ekstern revision og Finanstilsynet. Banken var usikker på engagementet og ville have en opstramning på sagsgange, sikkerheder og regnskabsopfølgning. Baggrunden var blandt andet selskabernes egenkapitalforhold og koncernstrukturen, der var meget indviklet med flere krydsejerskaber. Det var bankens opfattelse, at den bestemmende indflydelse i selskabet lå hos A. Han ved ikke, om banken ønskede sikkerhed i både hovedstol og renter eller kun i hovedstolen, men det er hans opfattelse, at banken ville have sikkerhed i alt det, der var. Han ved ikke, om der var andre eventuelle tilgodehavender. Transporten af 5. april 1993 er ikke et fortrykt dokument, men det ligner en standardiseret formulering af en transportpåtegning der kan være kommet fra en brancheforening, sikkert De Lokale Pengeinstitutter. Det ligner den transport, der sædvanligvis blev brugt ved transport af simple fordringer Han husker ikke, om han selv har skrevet transporten, eller om det er en anden, men han har sandsynligvis som led i sin stilling godkendt den. Han ved ikke, hvad "m.v." dækker over. Han husker ikke, om han har set brevet af 14. juli 1993 fra ToldSkat. Han mener, at engagementet på det tidspunkt allerede var overdraget til F2 Bank. Engagementet blev overført til F2 Bank i midten af 1993. Han husker ikke, om han har drøftet transporten med ToldSkat. Sædvanligvis vil de, når de modtager en noteringspåtegning, gennemgå denne. Hvis der er forbehold, vil de overveje, om forbeholdet kan accepteres. Han deltog kun i begrænset omfang ved overdragelsen af engagementet til F2 Bank. Han varetog kun den praktiske gennemførelse af overdragelsen. Hvis banken opsagde kreditterne, ville banken ikke gå konkurs, selv om HH-gruppen ikke kunne betale gælden, da der allerede i 1991 fra F2 Bank i forbindelse med nytegning af aktier var sket afdækning af engagementet.
LK har forklaret, at han er tidligere direktør i H2X A/S (H2 A/S). F1 Bank var i februar 1993 blevet utryg ved det store engagement, som HH-gruppen havde med banken. Engagementet skulle derfor drøftes. Banken ville have sikkerhed i det hele. Efter transporterklæringens underskrivelse var han og A til et møde med direktøren, hvor det blev understreget, at transporten var inkl. renter. Renterne kunne først opgøres, når sagen var færdig. Han mener, at "m.v." i transporterklæringen betyder renter, hvilket også flere gange blev understreget af direktøren på mødet.
Advokat SL har forklaret, at han har været advokat for HH-gruppen i 20 år. Han foretog meget forskellig erhvervsrelateret rådgivning for HH-gruppen, bortset fra skatterådgivning. Han varetog ambisagen for H2 A/S. Den 20. august 1997 fremsatte kammeradvokaten et forligsforslag vedrørende H2s tilbagesøgningskrav på ambi. Kammeradvokaten foreslog kravet opgjort til 2,4 mio. kr. med tillæg af renter beregnet efter skatteministerens svar af 24. april 1992. Han vidste godt, at kravet var pantsat. Han husker, at A sagde, at det var pantsat "med hud og hår". Han og A diskuterede det ikke specifikt, men han opfattede det som, at pantsætningen omfattede renter. Han har givetvis set transporten af 5. april 1993, men han husker det ikke. Han husker heller ikke, om han har set noteringspåtegningen af 14. juli 1993. Afregningen af forligsbeløbet med renter blev sendt til H2X A/S direkte fra skattevæsenet. Den 5. marts 1998 sendte han et brev til ToldSkat, hvor han på vegne af H1X og som transporthaver krævede beløbet på 2.774.461 kr. udbetalt til H1X A/S. Han overvejede ikke, om modregningen var berettiget, hverken for så vidt angår skattekravene eller for så vidt angår modregningsbetingelserne. Han har - måske lidt naivt - antaget, at modregningen var berettiget. Han fandt efterfølgende ud af, at pengene var blevet brugt i H2 blandt andet til betaling af kreditorer. Han drøftede derfor med A, at det ikke var klogt at fastholde kravet om udbetaling af beløbet til H1X A/S, da anvendelse af beløbet i H2 formentlig var strafbart, såfremt kravet blev fastholdt. A accepterede dette, hvorfor han sendte brevet af 23. marts 1998 til ToldSkat, hvor H1X efter hans opfattelse frafaldt kravet. Erklæringen af 12. maj 1998 er derfor efter hans opfattelse overflødig.
MJ har forklaret, at han i 1993 og i 1998 var erhvervsrådgiver i F2 Bank. Han var ikke involveret i overdragelsen af engagementet fra F1 Bank til F2 Bank. I 1998 deltog han i et møde, hvor fordringen blev overdraget fra F2 Bank til H1X for 1,2 mio. kr. De mente selv, at det var et fornuftigt beløb, også taget i betragtning, at F2 Bank ikke selv kunne føre sagen. Han husker ikke, hvor stor fordringen var på det pågældende tidspunkt. Det er sjældent, at der er vedhængende renter på en fordring, som de får i pant. Det er hans opfattelse, at såfremt der er vedhængende renter, er disse omfattet af pantsætningen. Han er sikker på, at F2 Bank modtog beløbet på 1,2 mio. kr. samtidig med, at fordringen blev transporteret til H1X. F2 Bank fik ikke herved dækket hele sit engagement, men han ved ikke, hvor stort tabet var.
BR har forklaret, at han i 1993 var direktør i F1 Bank. Han gik på pension primo 2001. Bankens engagement med HH-gruppen var bankens næststørste engagement. Banken var i marts 1993 utryg ved engagementets størrelse i forhold til, at det var en lille bank. Såfremt engagementet ville blive nødlidende, kunne det blive livstruende for F1 Bank. Sikkerheden i fordringen omfattede efter hans opfattelse såvel hovedstol som renter. Banken ønskede sikkerhed i så meget som muligt og derfor også renterne. Det vil derfor efter hans opfattelse ikke give mening ikke at tage pant i renterne. Han husker ikke, om han har set transporterklæringen af 5. april 1993, men han vil tro det. Han kan ikke i dag huske, om han dengang mente, at formuleringen i transporterklæringen omfattede renterne. Når han i dag ser "m.v." i transporterklæringen, vil han mene, at han dengang ville have opfattet dette som omfattende renter og det løse, og at beløbet 2.505.294 kr. var opgjort pr. dato inkl. renter. Han kan ikke huske, om banken fik pant i andre tilgodehavender. Banken fik ikke pant i aktierne på grund af, at der var værnsbetingelser i aktionæroverenskomsten. A påtog sig heller ikke personlig hæftelse. De vurderede derfor, at der ikke var sikkerhed nok til, at F1 Bank forsvarligt kunne fortætte engagementet. Moderbanken, F2 Bank, overtog derfor engagementet. Han deltog ikke i kreditvurderingen af engagementet. Han har ikke set noteringspåtegningen af 14. juli 1993 fra ToldSkat. Da transporterklæringen blev udstedt, havde F2 Bank ikke over for F1 Bank erklæret at ville afdække et tab på engagementet. De vurderede, at der var stor risiko for, at de af H2 stillede kautioner blev aktualiseret, men han husker ikke, hvor stort et beløb de vurderede, der kunne blive tale om. Han kan ikke sige, om det generelt var sædvanligt, at der i opgjorte beløb indgik renter eller ej. Det var afhængigt af den specifikke sag. Han er ikke i stand til at redegøre for metoden for beregning af renterne efter skatteministerens svar af 24. april 1992. Sagen var speciel. Han kan ikke huske, om det var ambisagen, der var en speciel sag, eller det var engagementet, der var specielt for så vidt angår renterne.
Direktør A har vedstået sin forklaring gengivet i Vestre Landsrets dom af 16. november 2005. Han har forklaret, at beløbet på 2.505.294 kr., der fremgår af transporterklæringen af 5. april 1993, stammer fra en opgørelse af hovedkravet, som han har lavet sammen med ToldSkat, og beløbet indeholder ikke renter. Det er korrekt, at han og LK havde et møde med banken, hvor han foreslog, at de kunne få sikkerhed i ambipengene. Der var på det tidspunkt afsagt en højesteretsdom, hvorved det blev klart, at kravet havde en eller anden værdi. Han vidste ikke, hvornår de ville få pengene. De kom også til at vente meget længe og udtog derfor til sidst stævning. Da beløbet blev indført i transporterklæringen, kunne de ikke opgøre renterne. Det var meningen, at banken skulle have sikkerhed i hele kravet inkl. renter. I 1993 ejede A alene en lille del, ca. 15 % af H1X. BB-familien ejede de resterende 85 %. Han havde på et tidspunkt et møde med skattedirektøren for ToldSkat. På mødet blev det drøftet, at de ikke kunne få kravet på ambi to gange. A blev truet med politianmeldelse og fængselsstraf samt med konkursbegæring mod H2. Han underskrev efterfølgende erklæringen af 12. maj 1998. Han havde på dette tidspunkt ikke genrejst kravet på det beløb, der med urette var betalt til H2. På mødet med ToldSkat blev det alene drøftet, at kravet ikke kunne rejses to gange. Berettigelsen af modregningen blev ikke drøftet. Efter at erstatningssagen var forligt med G1, fortsatte patentsagen ved Patentankenævnet Det af H1X udlagte beløb på 2-3 mio. kr. for H2 vedrører blandt andet udgifter fra erstatningssagen og patentsagen. I årsregnskabet for 97/98 pr. 30. juni 1998 er som lån til H1X A/S angivet 1,1 mio. kr., hvor der den 30. juni 1997 er angivet 0 kr. Baggrunden er, at ikke alle udgifter, som H1X afholdt for H2, blev bogført og fremgår derfor heller ikke af regnskabet. I en mellemregningskonto mellem H1X og H2 er den første postering den 30. juni 1998 en aktualiseret kautionsforpligtelse på 1,1 mio. kr. Han kan ikke huske, hvad denne kautionsforpligtelse vedrørte, eller hvornår der er sket betaling i henhold til denne. Der kan godt mellem de to selskaber være udstedt fakturaer, der er ført på andre konti. Han husker ikke, om det har været tilfældet. Også henover perioden er derfra H2 sket betaling af beløb. Han mener ikke, at selskabet havde fået pengene, da transporterklæringen blev underskrevet den 9. februar 1998. Han vidste, at pengene kom, og ønsket at gøre en handel med F2 Bank. Han oplyste ikke over for F2 Bank, at der var indgået forlig. De handlede om prisen for fordringen. Han havde forinden drøftet købet af fordringen med medejerne.
Advokat KB har forklaret, at det var ham, der konciperede erklæringen af 12. maj 1998. Baggrunden herfor var, at han modtog en henvendelse fra ST fra ToldSkat i april 1998, da regionen var af den opfattelse, at der var sket en fejludbetaling, da man havde udbetalt et beløb til H2 på trods af, at der var noteret transport til tredjemand. På tidspunktet for udbetalingen var man ikke bekendt med transporten til H1X, men man havde noteret transporten til F2 Bank. Efter udbetalingen var ToldSkat blevet kontaktet af advokat SL, som fremlagde kopi af transport, hvorefter H1X var berettiget til at oppebære beløbet. Efter en del korrespondance i marts 1998 havde H1X stillet krav om udbetaling i henhold til transporten, men advokat SL havde senere frafaldet det på en måde, så man ikke endeligt kunne sige, om det kunne rejses igen. Der havde været drøftelser med A i hans egenskab af aktionær i H2, og han havde oplyst, at beløbet var anvendt til betaling af kreditorer. Det førte til forskellige drøftelser, herunder om man var forpligtet til at udbetale beløbet en gang til.
Han har aldrig deltaget i møder om sagen, men har alene haft telefoniske drøftelser herom og udfærdiget korrespondance.
Den 28. april 1998 havde han telefonisk kontakt med VJ fra ToldSkat. Konklusionen på samtalen var, at ToldSkat utvivlsomt havde foretaget en fejludbetaling, hvorfor der var risiko for, at de skulle betale en gang til, hvis kravet blev rejst igen. Der var i den situation et tilbagesøgningskrav mod H2, som blev yderligere bestyrket ved, at der var personsammenfald mellem H1X A/S og H2 i kraft af A. Det var også opfattelsen, at A havde handlet strafbart ved at anvende det udbetalte beløb. De blev enige om, at han skulle tage kontakt til A, hvilket han gjorde den 28. april 1998. Under samtalen med A tilkendegav han, at der var sket en fejludbetaling, som transportgiver måtte have indset, og at transportgiver var forpligtet til at returnere beløbet eller videregive det til transporthaver. Han tilkendegav endvidere, at ToldSkat havde et tilbagebetalingskrav mod H2, og at det var relevant at overveje at indgive konkursbegæring samt at overveje, om de personer, der havde været involveret i ikke at returnere beløbet, havde gjort sig skyldige i en overtrædelse af straffelovens § 277.
A ville gerne udsætte en endelig løsning af sagen til det næste bestyrelsesmøde, som skulle afholdes i perioden den 15. til 25. maj 1998. En udsættelse af sagen var forbundet med det problem, at det udbetalte beløb efter As egen forklaring var anvendt til betaling af kreditorer, hvorfor der var risiko for at miste en omstødelsesadgang, hvis man afventede bestyrelsesmødet. Derfor blev det tilkendegivet, at beløbet skulle være betalt senest den 30. april 1998 kl. 12.00, ellers ville der blive indgivet konkursbegæring mod H2. En sådan begæring var baseret på hans gennemgang af regnskaberne, der viste, at passiverne væsentligt oversteg aktiverne. A tog budskabet til efterretning.
ToldSkat modtog intet beløb den 30. april 1998, hvorfor der blev indgivet konkursbegæring, som blev fremsendt ved telefax samme dag. Der blev ikke umiddelbart berammet møde i skifteretten.
Han blev den 1. maj 1998 telefonisk kontaktet af advokat SL, som oplyste, at han henvendte sig som advokat for H1X, A og H2. Advokat SL orienterede om sin egen rolle i sagen, herunder om "ambisagen". Han oplyste også, at han havde modtaget beløbet efter forlig med Skatteministeriet, og at beløbet blev videresendt til H2. Han blev først efterfølgende orienteret om transporten og rettede derfor i marts 1998 henvendelse til ToldSkat på vegne af H1X og anmodede om at få udbetalt beløbet. Han valgte herefter at udtræde af sagen, da han fandt, at det ville være amoralsk at kræve betaling en gang til. Det var i anledning af kammeradvokatens henvendelser, at han var blevet kontaktet af A med henblik på rådgivning.
Han oplyste, at han var villig til at overveje en løsning, særligt fordi tidspresset var mindre, efter at konkursbegæringen var indgivet, og fristdag var etableret. Derfor endte det med, at de i fællesskab opnåede en berammelse i skifteretten den 13. maj 1998 kl. 11.00, så de havde tid til at finde en løsning.
I samme periode skete der også det, at han efter aftale med ToldSkat udfærdigede et udkast til politianmeldelse, som blev fremsendt til regionen den 4. maj 1998 med henblik på regionens kommentarer.
Næste gang, han havde telefoniske drøftelser i sagen, var den 11. maj 1998, hvor advokat SL kontaktede ham. Advokat SL oplyste, at han havde afholdt møde med H2 og H1X, og at det var hans forventning, at H1X ville være indstillet på at afgive en erklæring om, at de ville frafalde kravet. SL spurgte, om der var særlige ønsker til formuleringen af en sådan erklæring, hvorefter det blev aftalt, at han skulle koncipere et udkast. SL oplyste endvidere, at der mellem H1X og H2 etableredes to transporter på H2s krav mod skattevæsenet, og disse transporter ville blive fremsendt til notering hos ToldSkat. Han modtog en kopi af transporterne den 11. maj 1998.
Under samtalen spurgte advokat SL, om der vil komme et strafferetligt efterspil. Han oplyste, at der ikke kunne handles om indgivelse af politianmeldelse, men at konkursbegæringen eventuelt kunne tilbagekaldes.
På baggrund af de oplysninger, der var kommet frem i telefonsamtalerne, udarbejdede han et udkast til den erklæring, som senere blev erklæringen af 12. maj 1998. Udkastet blev fremsendt samtidig til ToldSkat og advokat SL.
Det var ikke et selvstændigt spørgsmål, hvad transporten omfattede på daværende tidspunkt. Det indgik ikke i hans overvejelser, hvorvidt beløbet på 2.505.294 kr. indeholdt renter af den tiltransporterede ambifordring. Det indgik ej heller i hans overvejelser, om renterne af den tiltransporterede ambifordring også var omfattet af transporten. Det var hans rolle at løse det problem, at ToldSkat havde udbetalt et beløb, og han opfattede det sådan, at transporten var beløbsmæssigt maksimeret til 2.505.294 kr. Han er usikker på, om han havde set forliget i ambisagen. Den holdning, han opererede ud fra, var, at transporthaver ikke kunne få udbetalt mere end 2.505.294 kr.
Der er ikke fra SL eller fra anden side blevet stillet spørgsmål til beløbet på 2.505.294 kr. Transporten på beløbet 1.884.201 kr. blev nævnt af advokat SL, men advokaten redegjorde ikke nærmere for beløbet.
Det fremgår ikke udtrykkeligt af transporterklæringen af 5. april 1993 til F1 Bank vedrørende ambi-kravet på 2.505.294 kr., om renter heraf er omfattet af transporten i tillæg til det anførte beløb på 2.505.294 kr. ToldSkat anførte i sin noteringspåtegning af 14. juli 1993 til F1 Bank, at "Virksomheden har transporteret arbejdsmarkedsbidrag max. kr. 2.505.294,00 til Dem". Banken gjorde ikke indsigelse over for noteringspåtegningen. H1X tiltrådte endvidere i sin erklæring af 12. maj 1998, at det beløb, som skulle have været udbetalt til transporthaveren, udgjorde 2.505.294 kr. Herefter tiltræder Højesteret, at transporten må anses for beløbsmæssigt begrænset til 2.505.294 kr.
Der er intet grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for uforbindende for H1X i medfør af aftalelovens § 29 eller § 33.
Da ToldSkat med betalingen af 2.774.461 kr. til H2 A/S har udbetalt et beløb, der overstiger den transporterede del af fordringen, og da denne betaling i henhold til erklæringen af 12. maj 1998 er sket med frigørende virkning i forhold til transporthaveren, tiltræder Højesteret, at H1X ikke kan rejse yderligere krav mod skattevæsenet på grundlag af transporten. Allerede af denne grund stadfæster Højesteret dommen.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1X A/S betale 125.000 kr. til SKAT, Hovedcentret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: A.A.14.2 Omvalg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2
Dette afsnit handler om ændring af valg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2.
Vejledningspligt
Skatteforvaltningen kan, efter anmodning fra den skattepligtige, give tilladelse til at ændre valg af oplysninger afgivet til Skatteforvaltningen efter SKL § 2 (omvalg). Se SFL § 30, stk. 1.
SFL § 30 er en videreførelse af SSL § 37 D. SFL § 30 er i forhold til SSL § 37 D udvidet med gaveafgift.
Følgende betingelser skal alle være opfyldt for, at Skatteforvaltningen giver tilladelse til omvalg:
Skatteforvaltningen har ændret ansættelsen i forhold til det selvangivne, og
ændringen har betydning for valget, og
valget som følge af ændringen har fået utilsigtede skattemæssige konsekvenser, og
den skattepligtige beder om tilladelse til omvalg inden 6 måneder, efter den skattepligtige er "kommet til kundskab" om den ansættelsesændring, der begrunder anmodningen. Hvis ansættelsen påklages, løber 6 måneders fristen for at anmode om omvalg fra det tidspunkt, hvor klage - eller domstolssagen er endelig afsluttet. Skatteforvaltningen kan ved særlige omstændigheder dispensere fra fristen. Se SFL § 30, stk. 2. Dispensation gives efter en konkret vurdering af det enkelte forhold, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003, og
der ikke er strafbare forhold eller forsøg på skatteunddragelse. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003, og SKM2016.60.LSR, og
materielle regler i anden lovgivning ikke forhindrer et omvalg. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003.
Det er Skatteforvaltningens opfattelse, at specielle frister i de enkelte bestemmelser om, hvornår et valg senest skal være foretaget, fx bestemmelsen i VSL § 2, stk. 2 om valg af VSO, ikke medfører, at der ikke kan gives tilladelse til omvalg, forudsat betingelserne herfor i øvrigt er opfyldt. Dette skyldes, at det af bemærkningerne til SSL § 37 D fremgår, at "Bestemmelsen finder anvendelse ved siden af de regler, hvorefter den skattepligtige i dag i nærmere angivne situationer kan ændre et tidligere foretaget valg på selvangivelsen. Bestemmelsen finder dog ikke anvendelse, hvis materielle regler i anden lovgivning forhindrer et ændret valg." Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003.
Det er ikke en betingelse, at ændringen af ansættelsen vedrører samme indkomstår, som der ønskes omvalg i, hvis en ansættelsesændring for et tidligere indkomstår har betydning for et valg i et senere indkomstår. Se SKM2004.196.LR.
Det er ikke en betingelse, at ændringen skal ske på Skatteforvaltningens initiativ. Hvis en skattepligtig beder om genoptagelse, som imødekommes af Skatteforvaltningen, berettiger dette også til omvalg, forudsat de øvrige betingelser i SFL § 30 er opfyldt.
xDer skal være en direkte sammenhæng mellem det valg, som skatteyderen har truffet, og den ændring, som skattemyndighederne efterfølgende foretager. Se SKM2019.316.VLR, hvor SKATs ændring af skatteyderens aktieindkomst ikke var en skatteansættelse af betydning for de valg, som skatteyderen havde taget i virksomhedsordningen. Se også SKM 2014.470.LSR, hvor anmodning om omvalg med henblik på at ændre fordelingen af prioritetsgæld i virksomhedsordningen mellem erhverv og privat blev ikke imødekommet. Der var ikke foretaget en ændring af skatteansættelsen vedrørende prioritetsgælden, men alene korrigeret vedrørende opgørelsen af ejendomsavancen ved salg af to ejendomme. x
En borger var berettiget til at foretage omvalg og anvende virksomhedsordningen i stedet for kapitalafkastordningen. Se SKM2014.821.LSR. Se også SKM2014.730.LSR og SKM2015.64.LSR. Se modsat SKM2014.389.LSR - hvor Landsskatteretten fandt, at den forkert opkrævede kapitalafkastsats ikke havde været af betydning for A's valg og ikke i sig selv havde medført, at han ikke havde kunnet placere en større del af gælden i virksomhedsordningen. Der var ikke tale om en utilsigtet skattemæssig konsekvens, som kunne give adgang til selvangivelsesomvalg efter SFL § 30. Se også SKM2016.468.LSR, hvor den væsentligste ændring af skatteansættelsen skyldes, at den tidligere revisor fejlagtigt ved konvertering fra skatteregnskabet til selvangivelsen har fratrukket kapitalafkastet på 166.188 kr. to gange ved opgørelsen af den personlige indkomst. Idet tidligere revisors skatteregnskab har været til rådighed for valg af beskatningsform, er det ikke godtgjort, at klageren som følge af ændringen ville have valgt en anden beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, som har fået utilsigtet skattemæssig virkning. På baggrund heraf er betingelserne for et omvalg ikke opfyldt.
Hvis Skatteforvaltningen træffer afgørelse om, at en bil i virksomhedsordningen udelukkende er privat anvendt, kan skatteyderen bede om tilladelse til omvalg, så bilen ikke indgår i virksomhedsordningen. Se bemærkningerne til LFF nr. 175 af 12. marts 2003. Se også SKM2004.41.LR, SKM2004.79.LR og SKM2004.196.LR.
Hvis Skatteforvaltningen træffer afgørelse om, at en skatteyder skal beskattes af fri bil, kan skatteyderen foretage omvalg vedrørende oplysninger om befordringsfradrag afgivet til Skatteforvaltningen .
Et selskab ønskede at foretage et selvangivelsesomvalg, så en skattefri fusion i stedet blev en skattepligtig fusion. Højesteret fandt, at da SKAT ikke havde foretaget nogen skatteansættelse af betydning for selskabets valg af en skattefri fusion, var betingelserne for selvangivelsesomvalg ikke opfyldt. Højesteret fandt, at valget af den skattefri fusion ikke havde karakter af en fejl, der kunne berigtiges. At Skatteministeriet tidligere, jf. SKM2007.371.DEP, havde tilladt en forening, der havde indleveret selvangivelse, i stedet at afgive en erklæring efter FBL § 15, stk. 2 kunne ikke ændre herved. Se SKM2013.248.HR.
Valg af tonnageskatteordning. Højesteret fandt, at der ikke var tale om omvalg, men om at berigtige en fejl, som revisor havde begået.
Sagen drejede sig om, hvorvidt selskabet havde krav på genoptagelse af skatteansættelsen, eller om selskabet kunne foretage omvalg i henhold til SFL § 30, således at selskabet blev beskattet efter tonnageskatteloven i stedet for selskabsskatteloven.
Højesteret lagde til grund, at det utvivlsomt havde været selskabets hensigt, at der skulle ske beskatning efter tonnageskatteloven, og at det udelukkende var en fejl fra revisors side, at indkomsten blev opgjort efter selskabsskatteloven. Da ansættelsen derfor hvilede på forkerte oplysninger, havde selskabet krav på genoptagelse med henblik på berigtigelse af fejlen. Se SKM2016.165.HR.
Se også SKM2018.100.LSR, der vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en anmodning fra skatteyderens revisor var omfattet af reglerne om genoptagelse af skatteansættelsen eller af reglerne om omvalg.
Landsskatteretten finder, at de i motiverne til SSL § 37 D, der er videreført i SFL § 30, nævnte strafbare forhold og forsøg på skatteunddragelse, der er hindrende for skattemæssige omvalg, skal forstås således, at de skal vedrøre de forhold, der ønskes omvalgt. Se SKM2016.60.LSR.
Skatteforvaltningen skal ved forslag om ansættelsesændringer vejlede om muligheden for omvalg iht. SFL § 30, hvor dette er relevant. Se FVL § 7.
Hvis anmodningen om omvalg drejer sig om af- eller nedskrivninger, kan skatteyder eventuelt benytte muligheden for efterfølgende af- og nedskrivninger i stedet for omvalg, hvis betingelserne for efterfølgende af- og nedskrivninger i øvrigt er opfyldt. Se C.C.2.4.1.8.
Skatteforvaltningens afgørelser klages til Landsskatteretten. Se SFL § 11.
Se A.A.10.1.1.
Klage over afslag på omvalg medfører ikke, at der kan gives henstand i henhold til SFL § 51. Se SKM2013.688.LSR. Se A.A.12.1.
SKM2016.165.HR
Højesteret lagde til grund, at det utvivlsomt havde været selskabets hensigt, at der skulle ske beskatning efter tonnageskatteloven, og at det udelukkende var en fejl fra revisors side, at indkomsten blev opgjort efter selskabsskatteloven. Da ansættelsen derfor hvilede på forkerte oplysninger, havde selskabet krav på genoptagelse med henblik på berigtigelse af fejlen.
Se A.A.8.1.
SKM2013.248.HR
Afslag på omvalg.
Et selskab ønskede at foretage et selvangivelsesomvalg, så en skattefri fusion i stedet blev en skattepligtig fusion. Højesteret fandt, at da SKAT ikke havde foretaget nogen skatteansættelse af betydning for selskabets valg af en skattefri fusion, var betingelserne for selvangivelsesomvalg ikke opfyldt. Højesteret fandt, at valget af den skattefri fusion ikke havde karakter af en fejl, der kunne berigtiges. At Skatteministeriet tidligere, jf. SKM2007.371.DEP, havde tilladt en forening, der havde indleveret selvangivelse, i stedet at afgive en erklæring efter FBL § 15, stk. 2 kunne ikke ændre herved.
SKM2019.316.VLR
SKAT ændrede skatteyders skatteansættelse, idet fradrag for tab på unoterede aktier blev nægtet. Skatteyder anmodede herefter om omvalg vedrørende placering af gæld, så gælden blev placeret i privat regi frem for i virksomhedsordningen.
Landsretten fandt, at SFL § 30, efter bestemmelsens ordlyd og forarbejder, og dens karakter af en undtagelse til et generelt udgangspunkt, må forstås således, at tilladelse til omvalg forudsætter, at der er en direkte sammenhæng mellem valget og den ændring af ansættelsen, som Skattemyndighederne efterfølgende foretager.
Landsretten anførte videre, at SKATs ansættelsesændring vedrørte skatteyderens adgang for tab på aktier og ikke hans valg om at placere gælden i virksomhedsordningen. SKAT havde herefter ikke foretaget en ændring, som havde betydning for skatteyders valg.
Erstater SKM2018.471.LSR
SKM2008.312.BR
Selskabet ønskede sambeskatning, hvilket krævede tilladelse. Retten fandt ikke, at der var tale om et valg i SSL § 37 D´s forstand (nu SFL § 30), og selskabet fik derfor ikke tilladelse til omvalg.
Da sambeskatning ikke længere kræver tilladelse, vil situationen nu sandsynligvis være omfattet af SFL § 30.
SKM2018.100.LSR
Der var tale om en sag, der vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt en henvendelse fra et selskabs revisor til Skatteforvaltningen skulle anses som en anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen, jf. SFL § 26, eller som en anmodning om selvangivelsesomvalg, jf. SFL § 30. Dette havde betydning for, om selskabet kunne anvende LL § 33 H eller ej.
På baggrund af lovforarbejderne til LL § 33 H samt bestemmelsens ordlyd anså Landsskatteretten, at selskabets anmodning om anvendelse af LL § 33 H og dermed en ændring af selskabets indkomst i 2010 og 2011 var en anmodning om omvalg, jf. SFL § 30.
Betingelserne for omvalg efter SFL § 30 ansås ikke for opfyldte, fordi fristen på 6 måneder for fremsættelse af anmodning om omvalg ikke var overholdt, jf. SFL § 30, stk. 2. Der ansås endvidere ikke at foreligge særlige omstændigheder, der gjorde det muligt at dispensere fra fristen.
Derudover ansås Skatteforvaltningens ansættelse ikke at have fået utilsigtede skattemæssige konsekvenser for selskabet, jf. SFL § 30, stk. 1.
Selskabets anmodning om anvendelse af LL § 33 H kunne derfor ikke imødekommes, jf. SFL § 30.
Landsskatteretten stadfæstede derfor Skatteforvaltningens afgørelsex
SKM2016.468.LSR
Omvalg fra kapitalafkastordningen til virksomhedsskatteordningen.
Landsskatteretten udtalte: Det må lægges til grund, at SKAT har foretaget en væsentlig beløbsmæssig forhøjelse/ændring af skatteansættelsen. Der er også fremsendt beregninger på, at der ved et eventuelt omvalg vil være en skattebesparelse ved valg af virksomhedsordningen frem for kapitalafkastordningen.
Borgeren og den tidligere revisors grundlag og forudsætninger for at træffe valg på selvangivelsestidspunktet fremgår af indsendte regnskabsspecifikationer. Virksomhedens skattemæssige resultat er 1.839 kr. lavere på ændringstidspunktet set i forhold til selvangivelsestidspunkt.
Den væsentligste ændring af skatteansættelsen for indkomståret 2009 skyldes imidlertid, at den tidligere revisor fejlagtigt ved konvertering fra skatteregnskabet til selvangivelsen har fratrukket kapitalafkastet på 166.188 kr. to gange ved opgørelsen af den personlige indkomst. Idet tidligere revisors skatteregnskab har været til rådighed for valg af beskatningsform, er det ikke godtgjort, at borgeren som følge af ændringen ville have valgt en anden beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, som har fået utilsigtet skattemæssig virkning. På baggrund heraf er betingelserne for et omvalg ikke opfyldt.
Det er ikke godtgjort, at forhøjelsen af kapitalindkomsten på 29.169 kr., og nedsættelse af honorar på 3.148 kr. har haft betydning for valg af beskatningsform på selvangivelsestidspunktet, og at valget har haft utilsigtede skattemæssige konsekvenser, hvorfor betingelserne i SFL § 30, ikke er opfyldt.
SKM2016.60.LSR
Landsskatteretten finder, at de i motiverne til SSL § 37 D, der er videreført i SFL § 30, nævnte strafbare forhold og forsøg på skatteunddragelse, der er hindrende for skattemæssige omvalg, skal forstås således, at de skal vedrøre de forhold, der ønskes omvalgt, jf. også princippet i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, om omgørelse.
Da anvendelse af virksomhedsordningen ikke er blandt de forhold, der er opregnet i SKATs advarsel, som SKAT har anset for groft uagtsomme i relation til SKL § 13, stk. 2, jf. stk. 1, og som borgeren har modtaget en advarsel for, finder Landsskatteretten ikke, at denne advarsel kan være hindrende for, at der sker omvalg som ønsket således, at der kan ske anvendelse af kapitalafkastordningen.
SKM2015.64.LSR
VSO. Kapitalafkastsats. Tilladelse til omvalg vedrørende hensættelser til senere hævning og overskudsdisponering, da direkte betydning.
SKM2014.821.LSR
En borger var berettiget til at foretage omvalg og anvende virksomhedsordningen i stedet for kapitalafkastordningen.
SKM2014.730.LSR
SKM2014.470.LSR
Anmodning om omvalg med henblik på at ændre fordelingen af prioritetsgæld i virksomhedsordningen mellem erhverv og privat blev ikke imødekommet. Der var ikke foretaget en ændring af skatteansættelsen vedrørende prioritetsgælden, men alene korrigeret vedrørende opgørelsen af ejendomsavancen ved salg af to ejendomme.
SKM2014.389.LSR
Landsskatteretten fandt, at den forkert opkrævede kapitalafkastsats ikke havde været af betydning for A's valg og ikke i sig selv havde medført, at han ikke havde kunnet placere en større del af gælden i virksomhedsordningen. Der var ikke tale om en utilsigtet skattemæssig konsekvens, som kan give adgang til selvangivelsesomvalg efter SFL § 30.
SKM2013.767.LSR
En landmand, der benyttede VSO, ønskede med henvisning til SKM2011.810.SKAT at ændre kapitalafkast og opsparet overskud. Landsskatteretten gav tilladelse til omvalg, da omvalget var direkte forbundet med ændringen. Landsskatteretten bemærkede, at der alene kunne ske omvalg i de tilfælde, hvor der er en dokumenteret direkte sammenhæng mellem de ønskede ændringer og den for høje kapitalafkastsats, hvilket var tilfælde i denne sag, hvor den for høje kapitalafkastsats havde medført for høje tvangshævninger i medfør af VSL § 4.
SKM2013.688.LSR
Der kunne ikke bevilges henstand i henhold til SFL § 51 i forbindelse med en klage over afslag på omvalg.
SKM2007.732.LSR
Borgeren havde indskudt en udlejningsejendom i virksomhedsordningen som et nettoindskud. SKAT ændrede dette til et indskud af ejendommens bruttoværdi og gælden i ejendommen blev anset som en hævning. Borgeren fik tilladelse til omvalg, så gælden i ejendommen blev holdt udenfor virksomhedsordningen. Landsskatteretten lagde vægt på, at borgeren ved indskud af en privat ejendom i virksomhedsordningen har ret til at vælge om ejendommens prioritetsgæld skal medtages i virksomhedsordningen.
SKM2007.461.LSR
Borgeren havde ved opgørelse af ejendomsavance ved delsalg i tidligere år beregnet ejertidsnedslag. Ved salget af ejendommen kunne der derfor ikke anvendes bundfradrag. Borgeren ønskede omvalg vedrørende valg af ejertidsnedslag i tidligere år. Landsskatteretten fandt ikke, at borgerens valg havde haft utilsigtede skattemæssige konsekvenser. Landsskatteretten lagde vægt på, at det fremgik af lovbestemmelsen, at anvendelse af ejertidsnedslag udelukker bundfradrag.
SKM2007.166.LSR
Borgeren havde af sit anpartsselskab fået udbetalt skattefri kørselsgodtgørelse. Den kommunale skattemyndighed anså kørselsgodtgørelsen for skattepligtig. Borgeren ønskede omvalg, så den udbetalte godtgørelse i stedet blev anset som afdrag på skatteyders tilgodehavende i selskabet. Landsskatteretten fandt, at anmodningen faldt uden for anvendelsesområdet af SFL § 30, da der ikke var tale om et valg i selvangivelsen
Stadfæstet ved SKM2008.828.BR - der dog ikke drejede sig om omvalg.
SKM2006.563.LSR/
SKM2007.371.DEP
En forening havde indgivet selvangivelse, men ønskede efterfølgende i stedet at indsende en erklæring. Se FBL § 15, stk. 2. Skatteministeriet indgik forlig ved byretten. Departementet har kommenteret forliget. I henhold til Departementets kommentar var der ikke tale om, at foreningen ønskede at ændre et valg i sin selvangivelse, idet foreningen snarere ønskede at ændre valget af i det hele taget at have indgivet selvangivelse. Foreningen var heller ikke blevet genstand for utilsigtede skattemæssige konsekvenser, da foreningen havde fået den skatteansættelse som foreningen oprindeligt selv - med revisorbistand - havde anmodet om. Departementet skriver, at når foreningen alligevel fik tilladelse, er det fordi, at SSL § 37 D (nu SFL § 30) må antages at have en rækkevidde, der med støtte i forarbejderne til bestemmelsen omfatter situationer, hvor der er tale om uhensigtsmæssige skattemæssige virkninger beroende på egentlige fejltagelser.
SKM2006.242.LSR
Et selskab fik ikke tilladelse til omvalg vedrørende sambeskatning mellem selskabet og et datterselskab. Selskabet havde i selvangivelsen ikke valgt sambeskatning og der var ikke lavet nogen ansættelsesændring vedrørende selskabet.
SKM2005.390.LR
Selskaberne havde ved en fejl ophævet sambeskatningen. Fik ikke tilladelse til omvalg vedrørende sambeskatning.
SKM2004.349.LR
Ansættelsesanmodningen vedrørte ikke det valg, som borgeren ønskede ændret. Ansættelsen var ændret vedrørende avance ved salg af goodwill og driftsmidler. Borgeren ønskede omvalg vedrørende avance ved delsalg af lægepraksis som virksomhedsaktiv i stedet for privat aktiv.
Borgeren fik tilladelse til at tage en bil ud af virksomhedsordningen. Bilen var udelukkende erhvervsmæssigt benyttet. En ansættelsesændring vedrørende et andet forhold i et tidligere år medførte, at borgerens forudsætninger (begrænsning af opsparet overskud) for at placere bilen i virksomhedsordningen bortfaldt.
SKM2004.41.LR
Borgeren fik tilladelse til at tage en blandet benyttet bil ud af virksomhedsordningen. Bilen var ved en fejl ikke ført ud af virksomhedsordningen ved årets begyndelse og borgeren blev derfor beskattet af fri bil i indkomståret.
Se også SKM2004.79.LR

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret: Lægelig diagnose er ikke afgørende for definition af handicap - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
Den ene sag angik en medarbejder, der efter en hjerneoperation havde udviklet en invaliderende træthed. Ifølge hospitalet og speciallæge var trætheden en almindelig følge efter en operation i hjernen. Sygdommen var i bedste fald stationær og i værste fald progressiv. Den invaliderende træthed medførte, at medarbejderen i en periode var fuldtidssygemeldt og efterfølgende alene kunne arbejde 12-18 timer om ugen.
Der blev løbende afholdt opfølgningsmøde mellem medarbejderen og virksomheden, hvor de drøftede, hvor mange timer hun fremadrettet kunne arbejde. Under opfølgningsmøderne havde medarbejderen foreslået, at hun blev ansat i et fleksjob, men det blev afvist af virksomheden. Efterfølgende valgte virksomheden at opsige medarbejderen med henvisning til hendes høje sygefravær.
I den anden sag havde en medarbejder efter en kikkertundersøgelse i knæet haft store problemer med svimmelhed. Svimmelheden gjorde det svært for medarbejderen at udføre skærmarbejde og besværliggjorde transport til og fra arbejde.
For at sikre medarbejderens tilbagevenden til arbejdet blev der afholdt et møde mellem medarbejderen og arbejdsgiveren. Her blev det besluttet, at medarbejderen skulle møde på arbejde 2-3 dage om ugen og arbejde hjemmefra 1-2 dage om ugen. Derudover skulle der tages hensyn til kontrol- og behandlingsforløb. Ifølge virksomheden havde medarbejderen dog udvist en upassende adfærd under mødet og havde også forholdt sig meget kritisk til et referat af en personaleudviklingssamtale. På den baggrund besluttede virksomheden at opsige medarbejderen med henvisning til hendes adfærd.
Ikke afgørende om det er en lægeligt diagnosticeret sygdom
Højesteret bemærkede i begge sager, at der efter EU-Domstolens praksis ikke stilles krav om, at der skal være tale om en lægeligt diagnosticeret sygdom for, at sygdommen udgør et handicap. I stedet beror det på en vurdering af sagens samtlige omstændigheder, herunder oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner.
Samtidigt fremhævede Højesteret, at det var medarbejderen, der skulle løfte bevisbyrden for, at funktionsbegrænsningen udgjorde et handicap på tidspunktet for forskelsbehandlingen, samt at funktionsbegrænsningen var af langvarig karakter.
Træthed kan være et handicap
I sagen om invaliderende træthed fandt Højesteret – ligesom landsretten – at medarbejderen på tidspunktet for opsigelsen havde et handicap omfattet af forskelsbehandlingsloven. Det afgørende for vurderingen var bl.a. en speciallægeerklæring, hvoraf det fremgik, at der var tale om en diagnosticeret invaliderende træthed. Der var heller ikke udsigt til bedring, da tilstanden i bedste fald var stationær, men i værste fald progressiv, og funktionsbegrænsningen fremstod derfor som langvarig på opsigelsestidspunktet.
Ifølge Højesteret havde virksomheden heller ikke opfyldt sin tilpasningsforpligtelse i henhold til forskelsbehandlingsloven. Virksomheden havde været bekendt med både hjerneoperationen og det efterfølgende sygefravær på grund af træthed. Under opfølgningsmøderne havde virksomheden løbende haft indsigt i medarbejderens sygdomsforløb. Herudover havde Hjerneskadecentret flere gange rettet henvendelse til virksomheden for at drøfte medarbejderens mulighed for at vende tilbage til arbejdet, men virksomheden havde afvist tilbud om information mv. Både Højesteret og landsretten fandt derfor, at virksomheden på tidspunktet for opsigelsen af medarbejderen burde have haft kendskab til, at medarbejderens sygefravær var begrundet i en alvorlig følge af hjerneoperationen og den tidsmæssige udstrækning af sygemeldingen.
Opsigelsen var derfor i strid med forbuddet om forskelsbehandling på grund af handicap. Herefter tiltrådte Højesteret, at godtgørelsen passende kunne fastsættes til 12 måneders løn.
Årsagen til opsigelse var ikke sygefravær
I sagen om svimmelhed fandt Højesteret, at virksomheden på baggrund af de sparsomme oplysninger både om årsagen til svimmelheden og om udsigterne for medarbejderens tilbagevenden til arbejdet ikke havde haft grund til at antage, at hun ikke ville kunne genoptage arbejdet på fuld tid inden for kort tid. Herudover havde virksomheden forsøgt at imødekomme hendes særlige behov med henblik på at lette mulighederne for, at hun kunne vende tilbage til virksomheden.
Højesteret fandt dog, at opsigelsen ikke var begrundet i medarbejderens sygdom eller sygefravær, men derimod i medarbejderens uacceptable adfærd. Derfor var der ikke sket en overtrædelse af forskelsbehandlingsloven, og Højesteret foretog derfor ikke en konkret vurdering af, hvorvidt medarbejderens svimmelhed udgjorde et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
Ikke mange overraskelser i Højesterets udmelding
Højesteret har endnu en gang haft mulighed for at udtale sig om handicapbegrebet og omfanget heraf. Der var dog ikke meget nyt i Højesterets bemærkninger, da Højesteret alene bekræfter, at invaliderende træthed også kan udgøre et handicap.
Det er derfor stadig vigtigt at huske på, at det ikke er diagnosen, der er afgørende for, om der foreligger et handicap, men derimod om de funktionsnedsættelser, som lidelsen medfører i samspil med forskellige barrierer, hindrer den ansatte i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre.