text:
Advokaten 10 - Så er det ud!
Det er uklart, om Danmark fuldt ud lever op til gældende EU-ret, når udlændinge kræves udvist af Danmark forbindelse med straffesager.
Af Morten Broberg, lektor, Københavns Universitet og konsulterende seniorforsker ved Dansk Institut for Internationale Studier
Samme dag som to polakker ankom til Danmark, blev de taget for et tricktyveri af en pung. De to tyve blev fanget, stillet for retten og idømt ubetinget fængselsstraf. Foruden den ubetingede fængselsstraf blev de også udvist med forbud mod indrejse i Danmark i fem år.
Dette indrejseforbud ankede de to polakker. Til støtte for anken anførte de, at de som EU-borgere kun kunne udvises, såfremt dette skete for at sikre den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed. De anførte videre, at det følger af EU-retten, at en beslutning om udsendelse udelukkende kan ske, hvis den pågældende persons personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse. Dette var ikke tilfældet, fremførte de to polakker.
Højesteret var ikke enig. Tværtimod fastslog Højesteret, at hvor man er idømt ubetinget fængselsstraf for efter forudgående aftale at have begået tricktyveri af taske og forsøg på sådant tyveri, da vil sådan kriminalitet være “udtryk for en adfærd, som udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse,”. Højesteret fandt endvidere, at udvisning af de to polakker ikke stred mod proportionalitetsgrundsætningen. Herefter blev udvisningsdommen stadfæstet.
Hvad siger EU-retten?
Højesterets dom fik en vis opmærksomhed i de danske medier. En del af omtalen fokuserede på det besynderlige, at EU-retten overhovedet skulle kunne hindre Danmark i at udvise to tyveknægte. Det kan da også virke mærkværdigt, at EU oprindeligt med udgangspunkt i reglerne om arbejdskraftens fri bevægelighed kan begrænse adgangen til at udvise statsborgere fra andre medlemsstater i forbindelse med kriminalitet.
Ændrer man imidlertid perspektiv fra det nationalretlige til det EU-retlige, bliver begrænsningen i adgangen til at udvise andre EU-statsborgere anderledes logisk.
I situationer, hvor der opstår spørgsmål om udvisning af en EU-statsborger, bringes tre af EU-rettens helt grundlæggende principper nemlig i spil. For det første beskyttelsen af borgernes grundlæggende rettigheder, for det andet ligebehandlingsprincippet og for det tredje proportionalitetsprincippet.
Hvis en medlemsstat udviser en EU-statsborger, fratager den udvisende stat i mærkbart omfang denne person muligheden for at gøre brug af sin ret til at tage arbejde eller modtage tjenesteydelser i den udvisende stat. Hvis den udvistes familie oven i købet er etableret i den udvisende medlemsstat, vil udvisningen indebære et indgreb i retten til familieliv, som er en menneskeret, EU-Domstolen søger at beskytte. Det følger, at der er god grund til, at EU-retten begrænser medlemsstaternes adgang til at udvise andre EU-statsborgere.
Det er endvidere velkendt, at EU-retten forbyder diskrimination, hvorved EU-borgere fra andre medlemsstater stilles ringere end en medlemsstats egne statsborgere. Denne beskyttelse er ganske vidtgående. Det er umiddelbart oplagt, at man ikke kan nægte svenske håndværkere at køre i bil i Danmark – det ville jo reelt begrænse deres adgang til levere deres tjenester her. Af samme grund kan man ikke indføre en generel hastighedsgrænse på 30 km/t udelukkende for svenske varevogne. Selv om det ikke ville hindre svenske håndværkeres adgang til det danske marked, ville det være stærkt generende for deres udøvelse af deres erhverv, og det ville udgøre en usaglig forskelsbehandling.
Samme tilgang gælder i relation til straf. Overtræder en svensk håndværker de danske farthastigheder, kan han ikke idømmes en fængselsstraf, hvis en dansker i samme situation ville få en påtale eller en mindre bøde. Naturligvis indebærer EU-retten ikke en ret for EU-borgere til at overtræde lovene i andre medlemsstater, men EU-retten indebærer, at medlemsstaterne ikke må behandle andre EU-statsborgere dårligere end egne statsborgere, hvis en sådan forskelsbehandling ikke er sagligt begrundet.
Dette er netop også årsagen til, at en medlemsstat ikke automatisk må skride til udvisning af statsborgere fra andre medlemsstater, i forbindelse med at disse straffes for en lovovertrædelse. Hvis den nationale ret lægger en udvisning oven i den sædvanlige straf, vil borgeren fra en anden EU-medlemsstat jo blive straffet hårdere – han vil få både sædvanlig straf plus udvisning. EU-retten udelukker dog ikke, at der kan være tilfælde, hvor en sådan forskelsbehandling er velbegrundet, nemlig hvor den pågældende persons personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse. Det er imidlertid kun, hvor disse betingelser er opfyldt, at en medlemsstat kan udvise en fremmed EU-borger.
Det følger af det foregående, at udvisning kun kan komme på tale, hvor et sådant skridt ikke er uforholdsmæssigt. Man må således holde udvisningen (og dens varighed) op mod dels de forhold, som begrunder udvisningen – dvs. lovovertrædelsens art og grovhed, dels lovovertræderens forhold – herunder ikke mindst hans tilknytning til værtsmedlemsstaten. Er der tale om en mindre lovovertrædelse begået af en EU-statsborger, der har en langvarig og tæt tilknytning til værtsmedlemsstaten, vil udvisning reelt ikke kunne komme på tale. Er der derimod tale om en grov lovovertrædelse af en EU-statsborger uden nærmere tilknytning til værtsmedlemsstaten, er det væsentligt lettere at argumentere for udvisning.
I sagen med de to polakker var tilknytningen til Danmark tilsyneladende yderst begrænset, ligesom lovovertrædelsen skete umiddelbart efter polakkernes ankomst til Danmark, således at man ikke kan sige sig fri for at tænke, at de måske allerede før deres ankomst til Danmark har anset berigelsesforbrydelser for en måde at opnå indtægter på.
Ikke desto mindre synes det ikke umiddelbart oplagt, at de to polakker ligefrem har udgjort “en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse”. Med stadfæstelsen af udvisningsdommen synes Højesteret at have afprøvet grænsen for, hvornår det EU-retligt er muligt at udvise EU-statsborgere. På den baggrund kunne det have været hensigtsmæssigt, om Højesteret inden domsafsigelsen havde bedt EU-Domstolen præcisere grænserne for adgangen til at udvise EU-statsborgere. Faktisk er udgangspunktet – strengt formelt – at Højesteret var pligtig at foretage en sådan præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen. Højesteret har jo været sidsteinstans i spørgsmålet om udvisning, og sagen angik alene et EU-retligt spørgsmål, der kun er blevet indbragt efter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet.
Nævnet må således have været af den opfattelse, at dette EU-retlige spørgsmål havde principiel karakter eller havde en særlig samfundsmæssig interesse. Selv om det ikke direkte fremgår af selve dommen, må Højesteret have overvejet, om man skulle spørge EU-Domstolen til råds gennem et præjudicielt spørgsmål, og dommerne må have fundet, at der ikke var grund til dette.
Når Højesteret har valgt ikke at forelægge, er det nærliggende at antage, at dette har to årsager. For det første har EU-Domstolen i sin hidtidige praksis været meget lidt hjælpsom, når nationale retter har bedt om bistand til at afklare, hvornår betingelserne for at udvise EU-borgere er til stede. Tværtimod har Domstolen normalt blot fastholdt, at der skal være tale om en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse – og derpå overladt det til de nationale retter at afgøre, om dette er tilfældet. For det andet har Højesteret muligvis anset sagen for et spørgsmål om anvendelse af retsreglerne på de faktiske forhold – altså subsumption – og ikke om fortolkning af EU-retten.
Og spørgsmål om subsumption kan EU-Domstolen ikke tage stilling til ved en præjudiciel forelæggelse. Formelt set er der således intet til hinder for, at Højesteret valgte ikke at foretage præjudiciel forelæggelse.
Rigtig afgørelse?
Tyveknægte er formentlig lige så rationelle, som alle andre. De søger derfor hen, hvor udbyttet er størst. Så længe der er markante forskelle i rigdom mellem øst og vest i EU, vil vi uundgåeligt se, at nogle af vore gæster fra øst kommer for at berige sig på uærlig vis. Nøjagtig på samme måde som når nogle tyveknægte tager toget fra København til Nordsjælland for at begå indbrud.
Hvor det lykkes at fange en tyv fra en anden medlemsstat, og hvor det synes åbenlyst, at et væsentligt formål med den pågældendes ophold i Danmark er ulovlig berigelse, da er det vel kun naturligt, at de danske myndigheder søger at udvise den pågældende EU-borger. Personligt har jeg ikke de store skrupler med en sådan udvisning. Det er jo hverken Irak eller Afghanistan, som vi udviser til, men derimod et andet sikkert EU-land – i den her omtalte sag Polen.
Ikke desto mindre er det min opfattelse, at Højesterets afgørelse ikke er ganske uproblematisk. Jeg føler mig ganske enkelt ikke sikker på, at EU-retten tillader udvisning i en sag som den, der kørte mod de to polakker. Selv om det – som anført ovenfor – kan være velbegrundet ikke at foretage præjudiciel forelæggelse i en sag af den pågældende karakter, finder jeg det derfor alligevel velbegrundet at bede EU-Domstolen om at hjælpe med at præcisere, hvad der nærmere ligger i kravet om, at udvisning kun kan ske, hvor den pågældende persons personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse. Næste gang anklagemyndigheden nedlægger påstand om udvisning i en sag om tilsvarende begrænset berigelseskriminalitet, vil det derfor efter min opfattelse være hensigtsmæssigt, om den dømmende ret valgte at foretage en præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen med henblik på at få præciseret grænserne for, hvornår det er muligt at udvise EU-statsborgere.


text:
Skat.dk: Omstrukturering - spaltning - driftsomkostninger - advokat og revisorudgifter - salgsomkostninger - tilskud
21 Sep 2011 09:07
12 Sep 2011 07:31
1. afdeling, 100/2010
Aktier og andre værdipapirer samt immaterielle rettigheder + Selskabsbeskatning + Fradrag og afskrivninger
Omstrukturering, grenspaltning, revisorudgifter, driftsudgifter, tilskud
Et selskab var blevet omstruktureret derved, at en del af det indskydende selskab ved en grenspaltning var blevet videreført i et nyt selskab. Det indskydende selskab havde i forbindelse med en børsnotering af det nye selskab solgt nogle aktier i det nye selskab.
Højesteret fastslog, at sagen angår udgifter til advokater, revisorer, investeringsbanker, projektskrivning og ejendomsopmåling m.v. afholdt med henblik på gennemførslen af en udskillelse af en afdeling fra det indskydende selskab i det nye selskab og det nye selskabs børsnotering samt et herved forbundet aktiesalg. Højesteret fastslog, at der således ikke er tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Derfor var udgifterne ikke driftsomkostninger efter statsskatteloven § 6, stk. 1, litra a.
For så vidt angår advokat- og revisorudgifter, fandt Højesteret, at det indskydende selskab indskrænkede sin virksomhed og ikke udvidede den, hvorfor der ikke var fradragsret efter den dagældende ligningslovs § 8 J, stk. 1.
Højesteret fandt heller ikke, at udgifterne kunne betragtes som salgsudgifter, der kunne fratrækkes ved opgørelsen af avancen på aktiesalget.
Højesteret fandt, at en del af de af det indskydende selskab afholdte udgifter vedrørte børsnoteringen af det nye selskab, hvorfor det nye selskab havde fået et skattepligtigt tilskud fra det indskydende selskab.
Ligningsvejledningen 2011-2 E.A.2.1.2
Ligningsvejledningen 2011-2 E.A.2.1.3
Den juridiske vejledning 2011-2 C.B.2.1.5.1
Børge Dahl, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen og Hanne Schmidt.
Appellanterne, H1.1 A/S og H1.2 A/S, har gentaget deres påstande.
Indstævnte, Skatteministeriet, har over for begge selskaber påstået stadfæstelse og har over for H1.1 gentaget sin subsidiære og mest subsidiære påstand.
H1.1 og H1.2 har om adgangen til fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, særligt anført, at hverken ordlyden af bestemmelsen eller dens forarbejder tilsiger den restriktive fortolkning af bestemmelsen, som landsretten har lagt til grund. Lovbestemmelsen er således ikke i sig selv til hinder for at give H1.1 og H1.2 medhold. Når der ses bort fra handelsomkostninger, som skal tillægges en anskaffelsessum eller fratrækkes en salgssum, kan der alene nægtes fradrag for udgifter afholdt som led i den indkomstskabende aktivitet, hvis udgifternes afholdelse har udkrystalliseret sig i et aktiv, der ikke forbruges, således at udgiften alene er udtryk for en omplacering af formuen, eller hvis udgifterne retter sig mod opnåelse af skattefri indtægter.
H1.1s og H1.2s udgifter til rådgivere mv. og til opretholdelse af børsnoteringen af ... virksomheden er afholdt med henblik på, at de to selskaber skal opnå skattepligtig indkomst. Udgifterne er endvidere forbrugt i forbindelse med deres afholdelse. Bortset fra de 41.464.474 kr., som H1.1 har henført til aktiesalget, er samtlige rådgiveromkostninger mv. dermed omfattet af fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne i sagen udgør heller ikke så store beløb set i forhold til størrelsen af de to virksomheder, at de ikke kan fratrækkes i året, hvor de er afholdt. Anerkendelse af fradrag for udgifterne som en driftsomkostning vil i øvrigt være i overensstemmelse med praksis vedrørende fradrag for udgifter til rationalisering.
H1.2 har vedrørende tilskudsbeskatning gjort gældende, at der ikke er grundlag herfor - og som det mindre i det mere, at H1.2 indkomst i det mindste skal nedsættes med 2.318.568 kr. Stadfæstelse af landsrettens dom på dette punkt vil være udtryk for tilsidesættelse af forvaltningens skøn, således som det er udøvet af Landsskatteretten. Der vil i givet fald også ske en tilsidesættelse af den skønnede fordeling af udgifterne foretaget af skattemyndighederne i første instans, uden at Skatteministeriet har dokumenteret et grundlag for en sådan tredje skønsmæssig fordeling af udgifterne til børsnotering.
Skatteministeriet har om muligheden for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, fremhævet, at der er tale om helt sædvanlige, ikke fradragsberettigede udgifter til juridisk selskabsorganisering - samt for H1.1s vedkommende afhændelse af en virksomhed og for H1.2 vedkommende etablering af en virksomhed. Der er ikke grundlag for at fratrække udgifterne som rationaliseringsudgifter, allerede fordi hovedformålet med spaltningen ikke var rationalisering.
Sagen angår udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv. afholdt med henblik på gennemførelse af en udskillelse af H1.1 A/S' ... virksomhed i et selvstændigt selskab, H1.2 A/S, og dettes børsnotering samt hermed forbundet aktiesalg. Der er således ikke tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltræder derfor, at udgifterne ikke er fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
Efter den dagældende § 8 J i ligningsloven havde en skatteyder fradrag for "udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed". Der er i forbindelse med spaltningen mv. afholdt udgifter til advokat og revisor på 49.734.904 kr. Udgifterne er af selskaberne fordelt med 75 % til H1.1 og 25 % til H1.2. H1.2 har fået godkendt de 12.429.226 kr., som er henført til dette selskab, som fradrag efter § 8 J. Der er således kun tvist om H1.1s adgang til fradrag efter § 8 J. Højesteret tiltræder, at der ikke ved spaltningen er sket en udvidelse, men en indskrænkning af H1.1s virksomhed, og at der derfor ikke efter bestemmelsen er adgang til fradrag for H1.1.
Herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
Det bemærkes, at der ikke er fremkommet noget for Højesteret, der giver anledning til en ændret bedømmelse af spørgsmålet om tilskudsbeskatning af H1.2.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.1 A/S betale 600.000 kr. til Skatteministeriet.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.2 A/S betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 1 Advokatnævnet: Tre nye domme fra Højesteret om god advokatskik
Var en facebookudtalelse i strid med god advokatskik? Hvad er omfanget af advokatens tavshedspligt over for klienten? Og hvornår kan der påhvile advokaten en pligt til at videregive oplysninger omfattet af advokatens tavshedspligt til tredjemand?
I tre nye domme har Højesteret taget stilling til centrale elementer i advokatens virke – herunder omfanget af advokatens tavshedspligt – både i relation til klienten og over for tredjemand. Generelt har Højesteret udtalt, at domstolene må udvise en vis tilbageholdenhed i prøvelsen af Advokatnævnets sager. Domstolene må således særskilt vurdere, om der er fornødent grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse, og ved sanktionsfastsættelsen tage hensyn til nævnets praksis om sanktionsfastsættelse og ligeledes vurdere, om der er grundlag for at ændre nævnets sanktionsfastsættelse.
Højesterets dom vedrørende facebookudtalelser
Højesteret stadfæstede ved dom af 12. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 28. maj 2014, hvorved en daværende advokat blev pålagt at betale en bøde til statskassen på 100.000 kr.
Højesteret tiltrådte, at det var en grov overtrædelse af god advokatskik, jf. retsplejelovens § 126, stk. 1, at den daværende advokat på et dagblads facebookside havde fremsat beskyldninger mod vidner i en verserende straffesag om, at de efter byrettens opfattelse havde afgivet falsk forklaring for retten.
Højesteret lagde vægt på, at advokatens facebookudtalelser var udtryk for en intimidering af vidnerne i en verserende retssag. Højesteret fandt ikke, at det kunne føre til et andet resultat, at anledningen til udtalelserne var en kommentar til den daværende advokats klient fra et af vidnerne. Højesteret fandt – henset til gentagelsesvirkningen af tidligere sanktioner og grovheden af overtrædelsen af god advokatskik – ikke grundlag for at ændre Advokatnævnets afgørelse om sanktionen.
Højesteret fandt lejlighed til i dommen at udtale sig generelt om omfanget af den domstolsprøvelse, som domstolene skal foretage, når en advokat, der er pålagt en disciplinær sanktion efter retsplejelovens § 147 d, stk. 1, indbringer Advokatnævnets kendelse til prøvelse ved domstolene.
Højesteret fastslog, at domstolene har adgang til at foretage en udtømmende prøvelse både i relation til Advokatnævnets vurdering af ”god advokatskik” – herunder om en eventuel tilsidesættelse er grov – og i relation til Advokatnævnets fastsættelse af sanktionen i den konkrete sag. Højesteret udtalte herefter, at denne prøvelsesordning efter Højesterets vurdering ikke indebærer, at domstolene nødvendigvis skal tilsidesætte nævnets afgørelse, fordi der kan rejses tvivl om nævnets vurdering. Domstolene må således særskilt vurdere, om der er fornødent grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse. Ved sanktionsfastsættelsen i den konkrete sag må domstolene tage hensyn til nævnets praksis om sanktionsfastsættelse og ligeledes vurdere, om der er fornødent grundlag for at ændre nævnets sanktionsfastsættelse.
Højesteret fandt ikke anledning til at tilsidesætte Advokatnævnets praksis vedrørende sanktionsfastsættelsen.
Højesteret synes ved dommen at anerkende Advokatnævnets særlige ekspertise i vurdering af ”god advokatskik” og den skønsafvejning, der typisk ligger heri. Det må derfor formodes, at domstolene fremover vil være mere tilbageholdende med at ændre nævnets vurdering – i særdeleshed når der er tale om skønsmæssig vurdering af, om en adfærd kan anses for at være i strid med god advokatskik. Er der derimod tale om en fortolkning af en retlig standard – eksempelvis det nærmere indhold af en lovbestemmelse – kan domstolene ikke forventes at udvise en tilsvarende tilbageholdenhed.
Også ved sanktionsfastsættelsen må det formodes, at domstolene vil være tilbageholdende med at ændre den ikendte sanktion. Højesteret har ved dommen ”blåstemplet” nævnets praksis vedrørende sanktionsfastsættelsen, som bygger på nævnets bødekatalog, og principperne heri – herunder at
· der ikke tages hensyn til advokatens indtægtsforhold,
· normalbøden ved førstegangsovertrædelse som udgangspunkt er 10.000 kr. og 20.000 kr., hvis det er en grov overtrædelse,
· og at afgørelser, der er truffet inden for de seneste fem år, tillægges gentagelsesvirkning.
Om Advokatnævnets disciplinære sanktion fandt Højesteret anledning til på ny at fastslå, at en disciplinærbøde ikke er en straf for et strafbart forhold, som fastslået i Højesterets dom af 13. november 2009, og at en disciplinær sanktion for tilsidesættelse af god advokatskik ikke kan antages at være omfattet af art. 7 i EMRK om tiltale og straf for kriminelle forhold, som anført i Højesterets dom af 3. november 1999.
Det må derfor formodes, at domstolene fremover vil være mere tilbageholdende med at ændre nævnets vurdering – i særdeleshed når der er tale om skønsmæssig vurdering af, om en adfærd kan anses for at være i strid med god advokatskik.
Højesterets dom vedrørende advokatens tavshedspligt over for klienten
Højesteret ophævede ved dom af 1. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 16. december 2013.
For Højesteret forelå spørgsmålet, om en advokat havde tilsidesat god advokatskik ved at udlevere kopi af stævningen, hvorpå modpartens beskyttede adresse var anført.
Advokaten havde hos folkeregistret på sin klients vegne indhentet adressen på klientens tidligere samlever, som havde adressebeskyttelse, til brug for anlæggelse af en retssag vedrørende det økonomiske opgør efter samlivsophævelsen.
Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten har modtaget som led i hvervets udførelse. Højesteret fandt, at der med udtrykket ”må ikke videregives til andre private” i CPR-lovens § 44, stk. 1, ikke er tilsigtet en fravigelse af denne hovedregel.
Da kommunen havde givet adresseoplysningen til advokaten, og da advokaten ikke havde grund til at formode, at der var risiko for, at klienten ville misbruge adresseoplysningerne, fandt Højesteret, at advokaten hverken handlede i strid med CPR-lovens § 44, stk. 1, eller god advokatskik ved til sin klient at udlevere kopi af stævningen, hvorpå den beskyttede adresse var anført.
Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten har modtaget som led i hvervets udførelse.
Højesterets dom vedrørende advokatens tavshedspligt
Højesteret ophævede ved dom af 13. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 6. maj 2014.
Højesteret skulle i sagen tage stilling til, hvornår en advokat havde pligt til at efterkomme en kurators anmodning om udlevering af advokatens klientkonto og bogholderi vedrørende en klient.
Advokatnævnet var ved sin afgørelse ikke bekendt med, at skifterettens kendelse om edition havde været påkæret og var blevet stadfæstet, da nævnet traf afgørelse i sagen. Nævnet lagde ved sin afgørelse vægt på, at skifteretten havde givet pålæg om at udlevere oplysningerne. Advokaten havde således undladt at efterkomme en endelig retsafgørelse.
Højesteret udtalte, at oplysningerne var omfattet af advokatens tavshedspligt og bemærkede, at denne tavshedspligt ikke ophørte ved klientens konkurs. Om advokaten kunne pålægges at udlevere oplysningerne til kurator beroede derfor på en konkret vurdering af de hensyn, der fremgår af retsplejelovens § 170, stk. 2, og denne vurdering havde skifteretten og landsretten foretaget ved pålægget om edition.
Højesteret fandt, at advokaten ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå. Advokaten havde således ikke handlet i strid med god advokatskik ved ikke at udlevere oplysningerne på et tidligere tidspunkt end sket.
Højesteret fandt, at advokaten ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå.
Højesterets dom af 12. december 2017
Højesteret stadfæstede Advokatnævnets kendelse og en daværende advokat blev pålagt en bøde på 100.000 kr. for overtrædelse af god advokatskik.
A, som på daværende tidspunkt var advokat, havde på et dagblads facebookside fremsat beskyldninger mod vidner i en verserende straffesag om, at de efter byrettens opfattelse havde afgivet falsk forklaring for retten. Dette var i strid med god advokatskik, og spørgsmålet for Højesteret var, hvilken sanktion han skulle pålægges.
Højesteret fandt, at A’s adfærd var en grov overtrædelse af god advokatskik, og lagde vægt på, at beskyldningerne var udtryk for intimidering af vidnerne i en verserende retssag. På den baggrund, og da A tidligere var pålagt flere sanktioner for overtrædelser af god advokatskik, fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at ændre Advokatnævnets afgørelse om at pålægge A en bøde på 100.000 kr.
Højesterets dom af 1. december 2017
Advokat havde ikke tilsidesat god advokatskik ved at udlevere sin klients tidligere samlevers adresse til sin klient, selvom den tidligere samlever havde adressebeskyttelse
I forbindelse med det økonomiske opgør efter en samlivsophævelse ønskede M at anlægge en retssag mod K. M’s advokat, advokat A, anmodede kommunen om at oplyse K’s adresse, idet K havde adressebeskyttelse efter CPR-loven.
Efter at kommunen havde oplyst adressen til advokat A, udtog han på vegne af M stævning mod K. Han sendte herefter en kopi af stævningen, hvorpå K’s adresse var anført, til M.
Advokatnævnet fandt, at advokat A herved havde overtrådt forbuddet i CPR-lovens § 44 om at videregive beskyttede adresseoplysninger til "andre private" og derfor havde handlet i strid med god advokatskik.
Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten modtager som led i hvervets udførelse, og at bestemmelsen i CPR-lovens § 44 ikke tager sigte på at fravige denne hovedregel.
Kommunen havde givet adresseoplysningen til advokat A i hans egenskab af partsrepræsentant for M til brug for den retssag, som M ville anlægge mod K, og han havde ikke grund til at formode, at M ville misbruge adresseoplysningen. Højesteret fandt herefter, at advokat A hverken havde overtrådt CPR-lovens § 44 eller god advokatskik.
Højesterets dom af 13. december 2017
Ikke i strid med god advokatskik, at advokat afventede editionskendelse, før han udleverede klientkonto- og bogholderioplysninger til kurator
A var advokat for B, som blev taget under konkursbehandling. Kurator anmodede om udskrift af advokat A’s klientkonto og bogholderi vedrørende B, og da advokat A protesterede herimod, pålagde skifteretten ved en editionskendelse A at udlevere oplysningerne. A kærede afgørelsen, som blev stadfæstet af landsretten, og advokat A udleverede herefter oplysningerne.
Advokatnævnet havde pålagt advokat A en bøde for at have handlet i strid med god advokatskik ved ikke at have udleveret oplysningerne til kurator.
Højesteret udtalte, at udskrifterne af klientkonto og bogholderi indeholdt oplysninger om B’s økonomiske forhold, som advokaten var kommet i besiddelse af som led i sit arbejde som advokat for B. Højesteret fandt derfor, at oplysningerne var omfattet af advokatens tavshedspligt og bemærkede, at denne tavshedspligt ikke ophørte ved B’s konkurs.
Højesteret fandt, at advokat A ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå, hvorfor advokat A ikke havde handlet i strid med god advokatskik ved ikke at udlevere oplysningerne på et tidligere tidspunkt end sket.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Retssikkerheden er stadig faldende i Danmark – Teknologipartiet
Posted byEmil	 januar 5, 2016 september 6, 2016 Leave a comment on Retssikkerheden er stadig faldende i Danmark
Justitia opsummerer deres konklusion således:
Statusrapporten viser, at der for en lang række af de grundlæggende rettigheder er sket væsentlige forringelser, mens der alene er sket enkelte forbedringer. Ligesom det gjaldt for 2014, må det således konstateres, at respekten for retssikkerhed og frihedsrettigheder på væsentlige områder er for nedadgående. Dette gælder både for ytringsfriheden, privatlivsbeskyttelse, beskyttelsen mod vilkårlige frihedsberøvelser og retten til bevægelsesfrihed. Den mest markante forbedring er på området for nedværdigende og umenneskelig behandling, hvor Danmark har vendt en negativ kurve og er lykkedes med at begrænse omfanget af tvang i psykiatrien. Af øvrige positive tiltag kan fremhæves en række lovændringer på skatteområdet, de nylige ændringer af knivloven (der ikke gennemgås nærmere) samt tilføjelser af bl.a. solnedgangsklausuler i lovforslag vedr. syrienkrigere, samt krav om retskendelse i lovforslag vedr. Forsvarets Efterretningstjeneste.
Hvis man har fulgt med i medierne vil man genkende mange af emnerne, men det er alligevel værd at se nærmere nogle af de vigtigste (efter min vurdering).
Institutionaliserede psykisk syge er en sårbar gruppe. Fordi de er ude af stand til at tage vare på sig selv, så træder staten ind og gør det (paternalisme). Nogle gange opfører de sig på en måde som enten forvolder andre eller dem selv skade. En løsning til at forhindre det er at fysisk forhindre dem i at gøre skade ved at lave restriktioner på deres legemer fx ved spændetrøjer eller bæltefikseringer:
Ifølge praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (EMD) følger der af EMRK artikel 3 ligeledes et forbud mod anvendelse af tvangsfiksering af psykisk syge, medmindre det er strengt nødvendigt.4 Herudover følger en række relativt strikse kriterier for anvendelse af tvangsfikseringer i dansk ret, jf. lov om anvendelse af tvang i psykiatrien. På trods af dette fremgår det af Justitias årsrapport fra 20145, at antallet af bæltefikseringer har været stødt stigende, og at særligt lange bæltefikseringer på mere end 48 time blev anvendt i stor udstrækning. I september 2015 publicerede Sundhedsstyrelsen en halvårsopgørelse6, hvor de seneste tal for bæltefikseringer blev præsenteret. Disse tal viste generelt en positiv fremgang, også hvad angår lange bæltefikseringer. Således var antallet af bæltefikseringer for første halvår af 2015 på det laveste niveau siden 2011 (et fald på 11,3 % sammenholdt med første halvår i 2014 og 25,3 % i 2013). Ligeledes blev der i 2013 og 2014 samlet foretaget hhv. 866 og 810 bæltefikseringer, der varede over 48 timer, mens der i første halvår i 2015 alene blev foretaget 290. På nationalt niveau ses der samlet set et fald både i antal af personer, der bæltefikseres og i antallet af personer, der bæltefikseres mere end én gang. Det samme ses for så vidt angår længden af bæltefikseringer.7
Det er i den forbindelse også væsentligt at fremhæve, at der den 28. april 2015 blev vedtaget8 et lovforslag til ændring af lov om anvendelse af tvang i psykiatrien. Lovens sigte er bl.a. at skærpe kriterierne for tvangsfikseringer.9
Da personerne er psykisk syge har deres vidneudsagn tvivlsom troværdighed og det ville derfor som udgangspunkt være svært for patienterne at juridisk klage over mishandling. Umiddelbart virker det temmelig voldsomt at spænde nogen fast i over 48 timer, så det virker glædeligt at der (måske) er nedgang i denne behandling.
Modsat hvad mange tror, så har Grundloven en meget lempelig beskyttelse af ytringsfriheden:
Den censur der omtales er gammeldags censur hvor man skulle have godkendelse på forhånd til at udgive noget. Det er således en snæver fortolkning i forhold til moderne brug af ordet. I praksis betyder det at Grundloven ikke giver nogen beskyttelse mod begrænsninger af frihedsfriheden som ikke involverer forhåndsgodkendelse. Man kan læse mere om det i CEPOS’ lille bog Grundlovens frihedsrettigheder anno 2013. I forhold til dansk lov er det således ligetil for lovgiver at indføre begrænsninger på ytringsfriheden. Endvidere er det muligt for anklagere og dommere at ændre retspraksis for allerede eksisterende love således at de enten dækker flere eller færre ytringer.
Det kan virke bizart, men vi har stadig en lov mod blasfemi i Danmark. Det er på trods af at lovens ord konstant brydes og den ikke har været anvendt i lang tid. I den forbindelse kunne man jo afskaffe den, så man ikke risikerer at en retspraksis ændring senere vil indføre et reelt forbud ad bagvejen. Men sådan skulle det ikke gå, i hvert fald ikke i denne omgang:
Trods stor debat og megen kritik blev § 140 ikke ophævet. I den forbindelse udtalte daværende justitsminister Mette Frederiksen (S): ”Jeg har svært ved at se, hvordan vi får et stærkere samfund, eller hvordan det vil kunne berige den offentlige debat, hvis man gjorde det lovligt at brænde hellige bøger af.”12 I et år, hvor terrorister angreb og myrdede karikaturtegnere på det franske satireblad Charlie Hebdo, og danske Finn Nørgård blev dræbt ved et debatarrangement om netop blasfemi, er den politiske fastholdelse af blasfemiparagraffen et stærkt uheldigt signal om, at vold og ekstremisme virker, hvilket sender et signal om, at ytringsfriheden kan kues via ekstremistiske og ikke–demokratiske metoder. Den danske fastholdelse af blasfemiparagraffen står da også i modsætning til situationen i Norge og Island, hvor disse landes blasfemiparagraffer blev ophævet med eksplicit henvisning til angrebet på Charlie Hebdo og beskyttelsen af ytringsfriheden.
‘Racismeparagraffen’
§266b bedre kendt som racismeparagraffen er omvendt set en flittigt anvendt lov, i hvert fald i den seneste tid. Paragraffen har et temmelig uheldigt navn, da den inkluderer meget mere end reel racisme:
Der er snarere tale om et generel forbud mod trusler (et dobbelt forbud), forhåning og nedværdigelse mod diverse udvalgte grupper: race, hudfarve (biologiske træk), nationale oprindelse (juridisk situation), tro (kultur) og seksuel orientering (seksuel præference).
Loven bruges (næsten?) udelukkende mod danskere som udtrykker sig negativt om ikke-danskere (læs praksisoversigten her, oversigterne findes her) på trods af den slags holdninger nok er mere normale blandt ikke-danskere: simpelt fremmedhad er mere normalt blandt de lavere klasser og de mindre kvikke, som begge gør sig gældende for ikke-danskerne i Danmark som en gruppe.
Justitia nævner to sager, en med et positivt udfald og en med en negativt udfald:
I 2015 er der afsagt to byretsdomme13, der indikerer rækkevidden af racismeparagraffen (§ 266 b) på sociale medier. Den ene sag vedrørte et billede, som var blevet delt på Facebook og kunne indikere en sammenligning af muslimer og grise. Anklagemyndigheden havde nedlagt påstand om frihedsstraf. Retten frifandt dog de to pågældende personer og udtalte, at udbredelseskriteriet ikke var opfyldt, idet delingen var sket fra en lukket Facebook-profil til et meget begrænset antal venner. Herudover fandt retten, at opslaget ikke indeholder ”udtalelser af en sådan grovhed, at billedet af aben og teksten samlet eller hver for sig kan anses for omfattet af straffelovens § 266 b, stk. 1.” Dommen afgrænser således anvendelsesområdet af 266b på sociale medier ved at undtage ytringer, der ikke er beregnet til videre udbredelse på sociale medier, uanset at det er svært at kontrollere, hvorledes opdateringer efterfølgende spredes.
Det må siges at være et positivt udfald, ikke fordi at det er særligt vigtigt at man må sammenligne grupper af personer med dyr som de ikke bryder sig om, men fordi det gøres klart at dommerne skal tage lovtekstens ord om ytringen skal være “offentlig[] eller med forsæt til udbredelse i en videre kreds” seriøst og at en udtalelse på internettet ikke nødvendigvis tæller som “offentlig” i lovens forstand. Vi kunne desværre ikke finde det omtalte billede (avisartikel om sagen), hvilket er et typisk problem med begrænsning af ytringsfriheden (juridisk eller selv-censur): at vi ikke engang kan finde ud af hvad det er man ikke må sige eller vise.
Den anden sag havde et mere tvivlsomt udfald:
Den 18. august 2015 hos Retten i Glostrup blev lokalpolitiker i Gladsaxe Byråd og fhv. MF’er og MEP Mogens Camre dømt iht. § 266 b med dommerstemmerne 2-1 for at have skrevet: ”Om jødernes situation i Europa: Muslimerne fortsætter, hvor Hitler sluttede. Kun den behandling, Hitler fik, vil ændre situationen” på Twitter. Camre ankede straks dommen. Dommen sætter spørgsmålstegn ved, hvorvidt den udstrakte grad af ytringsfrihed, som politikere nyder, og som bl.a. har medført, at Rigsadvokaten har undladt at rejse tiltale mod ledende politikere som Pia Kjærsgaard (DF) og Søren Espersen (DF), stadig har samme gennemslagskraft. Omvendt kan der argumenteres for, at Camres ytringer var grovere end de ytringer, som Kjærsgaard og Espersen havde fremsat.
Det er svært at sige præcis hvad der skal forstås med “den behandling Hitler fik”. Mener Camre åben krig mod muslimerne eller noget andet? I alt fald er det et noget uheldigt udsagn at forbyde når det omhandler en religiøs gruppes forfølgelser og had mod en anden religion/etnisk gruppe (Wikipedia).
(Kilde: Koopmans, R. (2014). Religious fundamentalism and out-group hostility among Muslims and Christians in Western Europe (No. SP VI 2014-101). WZB Discussion Paper.)
Justitia omtaler tre sager om injurier. Den første omhandler hvorvidt injurier skal være under offentlig påtale (dette findes i Retsplejeloven, men det er ikke nemt at forstå). Dette betyder at lovbrud skal efterforskes af politiet og at politiet skal tage initiativ til at retsforfølge folk. Det betyder at politiet som i forvejen har resursemangel på grund af kriminelle fra Østeuropa, stofkrigen, vores egne indvandrere og måltal, skulle bruge resurser på mere papirarbejde. Der er dog ikke blevet vedtaget en sådan ændring (endnu), så man må håbe at de ikke indfører den. I forlængelse af dette blev det også foreslået at straffen til mediernes for at bringe injurierende historier skulle skærpes, hvilket også kan forventes at have en negativ effekt, i hvert fald på de medierne som har bopæl i Danmark. Måske det bliver nødvendigt at oprette danske medierne i udlandet (måske Island) hvor de ikke kan retsforfølges.
Den anden omhandler hvad en historiker kan udtale, og Højesteret mener åbenbart at det skal være forbudt at sige at nogen har været KGB-agent såfremt man er nået frem til den konklusion:
Den 3. juni 2015 blev professor emeritus i historie Bent Jensen kendt skyldig i Højesteret (5-2) for i 2007 og 2008 at have fremsat uberettigede ærekrænkende beskyldninger mod journalisten Jørgen Dragsdahl. I flere avisartikler har Bent Jensen beskyldt Jørgen Dragsdahl for at have været KGB-agent. Bent Jensen blev dømt for bl.a. at have skrevet: ”Arkiverne har vist, at Jørgen Dragsdahl var KGB-agent” og, ”Da jeg for første gang for omkring to år siden læste de relevante dokumenter i PETs arkiv, blev jeg målløs. Ekstra Bladets påstande var i alt væsentligt sande, og Dragsdahl havde altså på falsk grundlag fået lukket munden på bladet og endda uretmæssigt fået en stor sum penge presset ud af avisen!”. Højesteret tog ikke stilling til, om Dragsdahl faktisk har været KGB-agent men vurderede, at udtalelserne måtte forstås som en beskyldning om, at Jørgen Dragsdahl havde begået et strafbart forhold, samt Bent Jensen ikke havde det fornødne faktuelle grundlag for en sådan æreskrænkende sigtelse.
I sagen henviste Højesteret til EMDs praksis og anerkendte, at ytringsfriheden nyder en videre beskyttelse for så vidt angår samfundsrelevante emner, samt at Dragsdahl som journalist og aktiv debattør måtte tåle kritik. Til trods for at Højesteret fastslog, at ”beskyldninger mod Jørgen Dragsdahl om strafbart forhold må anses for at være fremsat som led i en offentlig debat om et emne af væsentlig samfundsmæssig interesse”, omstødte Højesteret Landsrettens dom og kendte således Bent Jensen skyldig. Højesterets 5-2 afgørelse og Landsrettens frifindelse med henvisning til EMRK stiller spørgsmålstegn ved, hvorvidt straffelovens § 267 lægger tilstrækkelig vægt på ytringsfriheden i injuriesager.
Hvis retten virkelig har dømt som beskrevet, så er det noget af en fejldom.
Den tredje sag involverer endnu engang muslimer:
Den 23. oktober 2015 blev Dansk Folkeparti (DF) også kendt skyldig for injurier efter § 267 på grund af en annonce, som partiet indrykkede i flere forskellige landsdækkende aviser med teksten: ”Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed. Nu bliver han dansker…”. DF henviste til, at PET havde vurderet, at én af de 685 personer, der var blevet tildelt dansk statsborgerskab, udgjorde en fare for statens sikkerhed. Dommen er principiel, idet den afgrænser rækkevidden for politiske partiers ytringsfrihed i offentlige debatter. Det følger også af Byrettens præmisser, at: ”Retten finder, at det forhold, at annoncen blev bragt som led i en offentlig debat om et emne af væsentlig samfundsmæssig interesse, taler for at anse denne for berettiget i medfør af artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention(…)”. Byretten fandt dog alligevel ytringerne i strid med strfl. § 267, hvilket synes at være betænkeligt, når der henses til, at de pågældende ytringer vedrørte et emne af væsentlig offentlig interesse, og at samtlige navne på listen var offentligt tilgængelige, ligesom det var kendt, at PET vurderede, at en af de 685 personer udgjorde en fare for statens sikkerhed.
Rettens konklusion er endnu mere bizar end de andre. Hvordan kan det være et juridisk problem at lave en annonce med offentligt tilgængelige navne?
Omvendt set har der været nogle sager mod muslimer (antageligvis) som har udtrykt glæde over terroraktioner, dog uden direkte at opfordre andre til at lave flere af dem:
Den 9. januar 2015 – kort efter terrorangrebet mod Charlie Hebdo – blev en 23-årig mand fra København sigtet efter § 136, stk. 2 for angiveligt at have skrevet: ”al lovprisning tilkommer dig, Allah” og anført en smiley i en Facebook-opdatering ledsagende en artikel om angrebet.17 I et skriftligt svar til Justitia har Københavns Politi oplyst, at der endnu ikke er truffet afgørelse om, hvorvidt der skal rejses tiltale i sagen.18
Den 4. juni 2015 blev en 21-årig mand dømt for bl.a. billigelse af terror, da han fra sin fængselscelle råbte: ”ISIS-Islamisk Stat, bare se Paris, Kurt Westergaard, det er dig næste gang”. Byretten foretog ikke umiddelbart nogen nærmere vurdering af grænsedragningen mellem, om der var tale om en ”udtrykkelig billigelse” eller ej, men anførte blot, at: ”Råbene var også en udtrykkelig billigelse af terroraktionen mod ”Charlie Hebdo”, hvilket tiltalte skulle straffes for efter straffelovens § 136, stk. 2.”19
Den 1. juli 2015 afgjorde Østre Landsret, at islamisten Sam Mansour – på baggrund af en række Facebookopdateringer og bogudgivelser, der kunne opfattes som en opfordring til og billigelse af terror – skulle frakendes sit danske statsborgerskab og fængsles i fire år, jf. bl.a. straffelovens § 136, stk. 2. Der henvistes til den dømtes opdateringer, links og billeder på Facebook, der indeholdt generelle og ikke-specifikke opfordringer til voldelig jihad samt støtte til terrororganisationer som Al-Qaeda og Al-Nustra fronten. Justitia har tidligere kommenteret dommen og dens konsekvenser indgående andetsteds20.
Sagen er anket til Højesteret. Den nugældende praksis vedrørende § 136, stk. 2 betyder, at bestemmelsen har fået et ganske omfattende anvendelsesområde, med deraf følgende uklarhed og uforudsigelighed. Det er retssikkerhedsmæssigt bekymrende og må formodes at få konsekvenser for verserende og fremtidige sager.
Jeg mener ikke at man bør retsforfølge folk for at ‘synes godt om’ (billige) terror. Omvendt set er det klart, at personer som gør den slags ikke generelt nu eller i fremtiden vil bidrage positivt til landet, hvorefter man kunne overveje at nægte den slags personer at blive danske statsborgere (eller fratage dem statsborgerskab, hvis de har det ‘på prøve’) som en præventiv lovgivning. Men hvis formålet er at holde eller udvise uromagere og personer som giver underskud ud af landet, så kan det gøres direkte ganske enkelt ved udvisning af uromagere og personer som giver underskud. Hvorfor bruger en indirekte metode som begrænser ytringsfriheden?
Frihedsberøvelser
2015 var også året hvor politiet blev taget i åbenlyst udemokratiske praksisser i forbindelse med et besøg fra Kina:
D. 22. september afsagde Østre Landsret sin afgørelse i den såkaldte ”Tibet-sag” vedrørende politiets frihedsberøvelser af demonstranter, som fremviste det tibetanske flag under det kinesiske statsbesøg i 2012. Sagen vedrørte alene lovligheden af selve frihedsberøvelserne, hvor én blev underkendt af Landsretten, mens indskrænkningen af demonstranternes ytringsfrihed ved fratagelse af deres tibetanske flag ikke var genstand for domstolens undersøgelse. Det fremgår imidlertid af domstolens kommentar til politiets radiokommunikation, som blev afspillet under retssagen, at politiets radiokommunikation og fremviste tv-klip samlet viser, at politiet i ”forbindelse med de tre episoder udfoldede bestræbelser på at hindre personer i at holde det tibetanske flag op, så det var synligt for den kinesiske præsident”. En politibetjent har endvidere afgivet udtalelse til politiets fagblad, hvori det anføres, at politiet i forbindelse med det kinesiske statsbesøg blev beordret til at fjerne tibetanske flag, ligesom det også i år har vist sig, at der forelå en operationsbefaling, og at politiet også har betalt rengøringsselskabet ISS for at fjerne Kina-kritisk graffiti. I kølvandet på sagerne om påbud og frihedsberøvelser i forbindelse med Tibet-sagen har justitsminister Søren Pind (V) d. 20. oktober 2015 udsendt et udkast til et kommissorium for en undersøgelseskommissionen til Folketinget. Formålet med undersøgelseskommissionen er ”at undersøge og redegøre for dels begivenhedsforløbet, som knytter sig til politiets handlinger over for personer under det kinesiske statsbesøg i København i 2012 og ved to senere kinesiske besøg i København i 2013 og 2014 […] dels det efterfølgende forløb i forbindelse med besvarelser af spørgsmål fra Folketinget om politiets handlinger ved de pågældende besøg […]”23.
Man må håbe at de ansvarlige bliver fyret samt modtager en stor bøde.
Som vi skrev da denne dom blev afsagt (kan desværre ikke finde indlægget), så ville det føre til et stort misbrug, og sandt nok:
I statusopgørelsen for 2014 kunne Justitia redegøre for en sag ved EU-domstolen, som omhandlede ”Retten til at blive glemt”, hvor det blev fastslået, at borgere nu har ”en ret til at blive glemt” på Internettet, og indhold, der anses for forældet mm, kan kræves fjernet. Retten til at blive glemt indgår nu også i EU’s nyligt indgåede aftale om en persondataforordning fra december 2015. Pr. 26. november havde Google fjernet 4.249 netsider vedrørende danskere. Det svarer til en efterkommelsesprocent på 43,8 i forhold til det antal anmodninger, der er blevet sendt til Google siden den ovennævnte dom24. På verdensplan er efterkommelsesprocenten i øjeblikket 42, hvilket svarer til, at 441.032 sider er blevet fjernet25. En sag vedrørende en fremtrædende erhvervsmands fusk med sit CV, som blev bragt i Jyllands-Posten, men som siden er blevet fjernet fra Google, har vist, at selv væsentlige historier fra toneangivne medier risikerer at bliver fjernet fra søgemaskinen, med negative konsekvenser for ytrings- og informationsfriheden.26
Adgang til privat ejendom uden retskendelse
Grundlovens ord vildleder nogle til at tro at der er en stærk beskyttelse af privat ejendom herunder boligen:
Men selvom Grundloven fint skriver at boligen er ‘ukrænkelig’ (weasel word), så skriver den i virkeligheden blot at det enten kræver at man laver en lov som giver adgang eller der er en retskendelse. Det er selvsagt nemt nok at lave en sådan lov og derfor findes der også mange af dem:
Tabellen illustrerer en markant stigning i antallet af love mv., der hjemler tvangsindgreb uden retskendelse. Mens antallet i 2003 var 185 hjemler, er det i 2015 steget til 268. En af de hjemler, der har givet anledning til størst offentlig debat, fremgår af et vedtaget lovforslag32 fra 2012, hvorefter myndighederne kan tilgå private borgeres ejendom, hvis ”der synligt kan konstateres udendørs aktiviteter af professionel karakter”. Et folketingssvar33 fra den 29. januar 2015 viste, at myndighederne havde foretaget 747 kontrolbesøg efter denne hjemmel i perioden fra lovens ikrafttrædelse og frem til februar 2015. Den 1. september 2015 lancerede skatteminister Karsten Lauritzen (V) Retssikkerhedspakke I34, hvis formål bl.a. var at afskaffe denne hjemmel og dermed Skats adgang til privat ejendom uden retskendelse. Denne del af retssikkerhedspakken er fremsat i L 1335 og blev førstebehandlet i starten af december 2015.
Den 26. maj 2015 blev L 172 vedtaget36, hvorefter Erhvervsstyrelsen fik hjemmel til at foretage uanmeldte kontrolbesøg hos en række virksomheder, bl.a. revisorer, skatterådgivere og ejendomsmæglere ”med henblik på indhentelse af oplysninger, herunder inspektioner”. Trods en række kritiske høringssvar bl.a. fra Advokatrådet og Danske Revisorer blev loven vedtaget med et bredt folketingsflertal.
Udviklingen peger på, at grundlovens hovedregel vedrørende krav om retskendelse fortsat reelt udgør en undtagelse frem for reglen uden for strafferetsplejen, hvorved boligens ukrænkelighed og respekten for hjem og privatliv er blevet undermineret.
Som vi har nævnt før, så koster terror typisk ikke mange liv, men de koster ofte friheder. Det skyldes at politikerne efter terrorangreb gerne vil fremstå heroiske og handlekraftige, og de fremsætter derfor drakoniske og dårligt gennemtænkte lovforslag umiddelbart efter angrebene. Danmark er ingen undtagelse:
Fem dage efter terrorangrebene i Danmark den 14. februar præsenterede SR-regeringen terrorpakken ”Et Stærkt Værn mod Terror39”, der indeholdt 12 nye tiltag på terrorområdet. Et af disse tiltag, nemlig tiltaget vedrørende FE’s mulighed for at foretage målrettet overvågning af danskere i udlandet uden retskendelse, blev stærkt kritiseret, blandt andet af Justitia40, for dets alvorlige indgriben i privatlivet uden en tilsvarende styrkelse af borgernes retsgarantier. Justitia har blandt andet kritiseret forslaget for manglende krav om retskendelse samt for bredt og upræcist at give adgang til overvågning af danske borgeres personfølsomme kommunikation. På baggrund af kritik fra flere aktører blev der indført krav om retskendelse, hvorefter loven blev vedtaget d. 10. december 2015.
I maj 2015 fremsatte tidligere justitsminister Mette Frederiksen (S) et forslag til ændring af lov om Politiets Efterretningstjeneste og toldloven (PRN-loven). Ændringen vil medføre, at Told- og skatteforvaltningen skal videregive oplysninger til PET uden retskendelse, hvis PET vurderer, at oplysningerne kan have betydning for varetagelse af tjenestens opgaver vedrørende forebyggelse og efterforskning af overtrædelser af straffelovens kapitel 12 og 13. Ændringen vil endvidere betyde, at luftfartselskaberne bliver forpligtede til automatisk at videregive oplysninger til SKAT til brug for toldkontrol. Lovforslaget er ikke endeligt vedtaget endnu, men der er planlagt anden af forslaget den 17. december 201541.
SKAT har hjemmel til, uden retskendelse, at indhente oplysninger om rejsende via PNR-registret. Denne hjemmel har SKAT og PET anvendt til et uformelt samarbejde, hvor SKAT gennem 10 år har brugt sin hjemmel til at indhente oplysninger om passagerer for herefter at videregive disse til PET. Den hjemmel, SKAT har, giver ikke grundlag for en sådan videregivelse. PET har således modtaget oplysninger om passagerer uden fornøden hjemmel.42 Endvidere har sagen vist, at der var tale om videregivelse af konkrete oplysninger om enkeltpersoner43. Justitsministeren har i et svar til Folketingets Retsudvalg angivet, at det ikke er muligt at få oplyst, hvor mange oplysninger der er tale om gennem den 10 år lange periode44.
Til trods for at internetlogningen ikke kunne siges at være brugbar, kostede mange penge og senere blev kendt ulovlig:
Den 8. januar kunne Berlingske46 afsløre, at Rigspolitiet i drøftelser med Telebranchen og Justitsministeriet har ytret ønske om ikke blot at genindføre men rent faktisk også udvide den såkaldte sessionslogning, hvor borgernes færden på Internettet bliver registreret. Sessionslogningen blev ellers ophævet så sent som i juni 2014 med den officielle begrundelse47, at sessionslogning ikke havde været et anvendeligt redskab i forhold til at opklare alvorlig kriminalitet. Der er også en vis sandsynlighed for, at det forud for ophævelsen også har spillet ind, at EU-domstolen i april 2014 erklærede logningsdirektivet, som de danske logningsregler udspringer af, som stridende mod retten til privatliv og databeskyttelse i EU’s Charter om Grundlæggende Rettigheder og dermed for ugyldigt48. Såfremt de nugældende logningsregler udvides til igen at omfatte sessionslogning, er der stærke holdepunkter for, at en sådan ordning vil være i strid med EU’s Charter om Grundlæggende Rettigheder (jf. Justitias analyse49). Omvendt har skatteminister Karsten Lauritzen (V) besluttet, at Skat ikke længere må anvende skattekontrollovens § 8D til at indhente teledata uden retskendelse, hvilket udgør en styrkelse af borgernes retssikkerhed50.
Der er flere interessante ting at læse i rapporten, så jeg anbefaler at læse den hvis man er mere nysgerrig. Der findes også et antal mere detaljerede analyser på Justitias hjemmeside.
Posted byEmil januar 5, 2016 september 6, 2016 Posted inRetspolitikTags: frihed, Justitia, retssikkerhed, ytringsfrihed, §266b

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret