text:
USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder » Balder Blog
Contact Balder Blog	Wed 6 Oct 2010
USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder (Overskrift direkte oversat fra Jewish Telegraph Agency)
Ruth Bader Ginsberg - Jødisk Højesteret
Hvem nominerer kandidaterne? Kommiteen som nominerer kandidater til højesteret; 'United States Senate Judiciary Committee' består af 19 medlemmer. Hele 8 af dem er (surprise?) Jøder:
USA Today newspaper, June 24, 2010 P. 5A Elena Kagan
Hvordan Jøder fik særrettigheder vedrørende dobbelt statsborgerskab og endda ret til at stemme ved israelske valg og stille op til officielle poster, uden at tabe deres amerikanske statsborgerskab, som det ellers gælder for andre. Beslutningen blev truffet af en jødisk højesteretsdommer, efter den procederende Jøde havde tabt ved alle andre instanser. Meget interessant. Viewzone - Dual Citizenship - Loyal to Whom? (Dan Eden)
WASHINGTON (JTA) -- For første gang i historien samledes den amerikanske Højesteret i denne uge med tre jødiske dommere.
Og jødiske kamporganisationer havde deres øjne rettet mod...... Arizona.
To ud af tre sager som står på retslisten for dette retsmøde tiltrækker sig særlig opmærksomhed fra jødiske grupper fra Grand Canyon-staten. Den ene handler om skattefordele for religiøse skoler; en anden vil se på i hvorvidt statens immigrationslove overtrumfer forbundsregeringen. Den tredje sag, fra Maryland, handler om beskyttelse af ytringsfriheden.
Mens der for første gang vil stå tre jødiske dommere på protokollen, vil der også være tre kvinder, alle sammen udpeget af Demokrater.
To af tre af de jødiske dommere er kvindelige [godt de nævner det!] Ruth Bader Ginsburg og Elena Kagan, hvis nominering af præsident Obama blev godkendt i sommers. Den tredje jødiske dommer er Stephen Breyer; den tredje kvinde er Sonia Sotomayor.
Den første større sag; Albert Snyder mod Westboro Church, vil fastslå om ytringsfriheden beskytter en meget lille kirke som er imod homoseksualitet og som har gjort det til en vane at protestere ved begravelser af soldater [mod soldaterbegravelser står der egentlig]. Denne sag blev berammet til på onsdag.
Kirken, som også er kendt for sin antisemitiske bredsider, har med succes appelleret ved lavere retsinstanser mod en dom på betaling af en erstatning på 5 millioner dollar, i en sag om privatlivets fred og defamering som familien af Matthew Snyder, som døde i Irak og blev begravet i Maryland i 2006 indledte.
Jødiske kamporganisationer venter spændt på afgørelsen, delvist på grund af vanskeligheder med at forene princippet om ytringsfrihed med kirkens udsædvanlige hadetale. Kun Anti-Defamation League (ADL) har bedt om at sagen afvises. ADL argumenterer med at det ville være forkert at et så kæmpestort emne skulle afgøres af denne sag, fordi Snyderfamilien ikke var klar over protesten mens den foregik.
De kommende uger vil retten også have Garriot mod Winn og Arizona Christian School Tuition Organization mod Winn, en udfordring til statens politik med at give skattefordele til undervisning på religiøse skoler.
Den Ortodokse Union har indgivet en skrivelse med et forsvar for de sigtede. Det Amerikanske Jødiske Komite (AJC) og ADL har sluttet sig sammen med 'Amerikanerne for Adskillelse af Kirke og Stat [Americans United for Separation of Church and State] i et bønskrift til retten hvori de forsvarer skatteyderes ret til at få sagen afgjort af retten, i afventning af et argument fra forsvaret om at skatteyderne ikke har ret til at blive hørt, da sagen drejer sig om kreditter og ikke om udgifter. Bønskriftet beskæftiger sig ikke med sagens substans på andre områder.
Den anden sag er fra Arizona, og handler om statens kontroversielle immigrationslov. ADL indgav en bønskrift hvori organisationen solidariserer sig med Handelskammeret [Chamber of Commerce] og Obama-regeringen, ved sin udfordring af en lov som ville tvinge virksomheder til at bruge en føderal database for at checke baggrunden af kommende ansatte. Forbundsregeringens nuværende politik stiller databasen til rådighed på frivillig basis.
Modstandere af loven i Arizona siger at faren er, at hvis Arizona vinder sagen, ville have til følge at delstaterne vil kunne overtrumfe føderale love.
Oversat fra: Jewish Telegraph Agency 5 oktober 2010 - For first time, Supreme Court opens with 3 Jews (Ron Kampeas)
Kommentar: Jeg kunne godt forestille mig at mange som læser indlæg som ovenstående, umiddelbart tror det er en 'jødekritiker' der har formuleret det, med al den fokus på antallet af Jøder osv... Formentlig vil nogle af de mere sarte sjæle allerede føles sig krænket ved overskriften. Men sådan skriver israelske aviser altså. Relateret:
Balder Blog 12 maj 2010 - USA - Interview med Prof. Kevin MacDonald om Elena Kagans kandidatur til Højesteret Balder Blog 12 maj 2010 - Udnævnelse af den venstreorienterede lesbiske Elena Kagan - Bagslag for Jøder?
Balder Blog 1 maj 2010 - Arizona - Pinal County: Politimand skudt med AK47 af illegale fremmede
Balder Blog 24 april 2010 - USA - Arizona: Guvernør Jan Brewer underskriver omstridt immigrationslov Balder Blog 20 april 2010 - Arizona: Jødiske organisationer kræver veto mod lov vendt mod illegale indvandrere
Balder Blog 25 marts 2010 - USA: Jødiske grupper på gaden for omfattende indvandringsreform
Balder Blog 5 juli 2010 - USA: White Power på sensationel fremmarch i Arizona og Texas
Posted af Balder 06 Oct 2010 under Amerikansk Politik , Feminisme , Holocaust , Indvandring , Multikultur , Religion , Venstrefløjen | | Direkte link | English Translation | Deutsche Übersetzung | Tags: elena kagan højesteret ruth bader-ginsburg
»The Christian imagines the better future of the human species in the image of heavenly joy. We, on the other hand, will have this heaven on earth« (Moses Hess 1812 - 1875)
« Israelsk rabbiner: I orden at jødiske kvinder går i seng med fjenden | Tyrkiet: Alexander Mashkevitch, milliardær og leder i World Jewish Congress arresteret for sex med mindreårige »
Respond	to “ USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder ”

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.4.1.1 Husdyrbeskatningslovens begreber (husdyrbesætninger og landbrugere)
Dette afsnit indeholder en kort gennemgang af begreber og regler for landbrugere og husdyrbesætninger.
Husdyrbesætninger
xOversigt over domme, kendelser, afgørelser, SKM-meddelelser mvx.
Reglerne om den skattemæssige behandling af landbrugets husdyrbesætninger findes i lovbekendtgørelse nr. 1143 af 7. oktober 2014.
Lovbekendtgørelsen kaldes også for husdyrbeskatningsloven forkortet HUSDYL.
Mange regler i husdyrbeskatningsloven gælder kun for landbrugeres husdyrbesætninger. Se i dette afsnit under overskrifterne "Husdyrbesætninger" og "Landbrugere".
Reglerne for dyr uden for husdyrbeskatningsloven er beskrevet i afsnit C.C.4.1.3.
Landbrugeres husdyrbesætninger opdeles i
stambesætninger og
salgsbesætninger.
Husdyrbeskatningsloven indeholder skematiske regler for, hvornår et dyr er en del af stambesætningen, jf. HUSDYL. Se afsnit C.C.4.1.2.
Den skattemæssige behandling af stambesætninger og salgsbesætninger adskiller sig på følgende måde:
For salgsbesætninger skal enhver ændring i værdien tages i betragtning ved indkomstopgørelsen, se afsnit C.C.4.1.2.1.
For stambesætninger skal der korrigeres for konjunkturændringer, se afsnit C.C.4.1.2.4.
Hvorfor sondring?
Reglerne i HUSDYL § 2, § 3, § 4, stk. 1, § 5 og dele af § 8 gælder kun for landbrugere.
For at kunne bruge reglerne i HUSDYL er det derfor nødvendigt at finde ud af, om der er tale om en landbruger eller ej.
Personer, der ikke er landbrugere men har som erhverv at handle med husdyr, kan anvende reglerne i varelagerloven.
Hvad er en landbruger?
Begrebet landbruger er ikke nærmere defineret i husdyrbeskatningsloven.
Begrebet landbruger skal derfor forstås i overensstemmelse med praksis forud for husdyrbeskatningsloven, jf. LSRM 1984, 153 LSR. Det vil sige den praksis, der havde dannet sig i reglerne om stambesætning, skalaværdier mv.
Der skal foretages et konkret skøn over skatteyderens landbrugsmæssige virksomhed for at slå fast, om skatteyderen kan anses for landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand.
Hovedområdet for begrebet en landbruger er skatteydere, der driver et egentligt landbrug.
Eksempelvis er en skatteyder, der driver opdræt af og handel med kreaturer fra lejede arealer og stalde, ikke landbruger i relation til husdyrbeskatningsloven
Stutteri betragtes heller ikke som landbrug i egentlig forstand, og hestene betragtes derfor ikke som landbrugsheste.
Se også SKM2012.359.HR, hvor Højesteret ikke finder, at drift af en minkfarm er landbrug.
Ved afståelse af en ejendom ønskede to brødre, at deres anskaffelsessum ved avanceopgørelse skulle pristalsreguleres efter EBL § 5 A. Denne bestemmelse omhandler bl.a. ejendomme, der på afståelsestidspunktet helt eller delvist benyttes til landbrug.
Højesteret fandt dels som følge af en langvarig forståelse i vurderingsmæssig sammenhæng, dels som følge af en traditionel forståelse af begrebet landbrug, at driften af en minkfarm ikke er landbrug.
Højesteret fandt, at VUL § 33, stk. 1, må forstås sådan, at ikke enhver uvæsentlig landbrugsmæssig benyttelse af en ejendom kan føre til, at ejendommen skal anses for at være benyttet til landbrug og dermed omfattet af de særligt gunstige skatteregler gældende for de opregnede erhverv, herunder EBL § 5 A.
Højesteret fandt, at de to brødres benyttelse af ejendommen i alt væsentligt angik drift af en minkfarm. Højesteret henviste bl.a. til, at omsætningen ved salg af minkskind udgjorde over to mio. kr., mens forpagtningsafgiften var under 30.000 kr.
Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs bedømmelse af dette spørgsmål.
SKM2005.92.LSR
Skatteyder, der var sælger i firmaet B og uden landbrugsmæssig uddannelse, købte en landbrugsejendom på 30 ha. Skatteyder købte 12 bisoner for 252.000 kr. Landsskatteretten fandt, at skatteyderen var landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand og dermed kunne anvende HUSDYL § 2 om normalhandelsværdier. Landsskatteretten lagde vægt på ejendommens og besætningens størrelse, samt at opdræt af bison med henblik på salg af kød ikke var en ualmindelig form for kødproduktion i Danmark. Landsskatteretten godkendte derfor underskud af virksomhed på 237.403 kr.
TfS 1988, 486 LSR
Skatteyderen havde lejet de staldbygninger, der hørte til faderens landbrugsejendom. Skatteyderen drev en omfattende produktion af svin fra de lejede bygninger. Ca. 3.000 svin om året.
Lejens størrelse var på 120.000 kr. årligt, og skatteyderen drev ikke anden produktion eller havde lønindkomst ved siden af svineavlen.
Det daværende Skattedepartement udtalte bl.a., at man ikke fandt hjemmel i husdyrbeskatningsloven til generelt at nægte nedskrivningsadgang, fordi en skatteyder som lejer ikke kunne anses som "landbruger" i lovens forstand.
Landsskatteretten fandt, at skatteyderen var landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand.
TfS 1986, 289 LSR
En skatteyder havde forpagtet et gods. Med forpagtningen fulgte der 110 malkekøer. Ved forpagtningens ophør skulle der leveres 94 køer tilbage til bortforpagter, ellers skulle skatteyderen betale bortforpagteren et pengebeløb svarende til besætningens reelle værdi.
Landskatteretten fandt, at skatteyderen var den reelle ejer af besætningen, og, at han var landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand.
LSRM 1986, 53 LSR
Skatteyderen havde tidligere været landbruger, men drev nu en ornecentral. Skatteyderen købte ornerne gennem et slagteri og sendte dem ud hos forskellige svineproducenter. Ornerne blev udskiftet i løbet af ca. 1 år.
Landsskatteretten lagde vægt på, skatteyderen ikke drev et egentligt landbrug, men alene havde indkøbt ornerne, der udskiftedes i løbet af ca. 1 år, til udstationering.
Landsskatteretten fandt, at skatteyderen ikke var landbruger og dermed ikke kunne anvende reglerne om stambesætning i husdyrbeskatningsloven.
TfS 1985, 635 LSR
Landsskatteretten henviste til, at hverken husdyrbeskatningsloven eller skattedepartementets cirkulære nr. 13 af 2. februar 1982 indeholdt nogen definition af begrebet landbruger.
Landsskatteretten udtalte, at begrebet landbruger skulle forstås i overensstemmelse med den praksis, der havde udviklet sig forud for husdyrbeskatningsloven. Efter denne praksis var skatteydere, der ikke selv har erhvervet landbrugsjord eller i øvrigt drev landbrug som forpagter, men alene havde kvægopdræt, fx fra lejede arealer eller lejet staldplads, ikke landbrugere.
Landsskatteretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses for landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand. Der blev lagt vægt på praksis forud for husdyrbeskatningsloven, samt at skatteyderens kvægopdræt havde været knyttet til hans lønnede beskæftigelse som medhjælper.
LSRM 1984, 153 LSR
Skatteyder var direktør for og hovedanpartshaver i et selskab, der drev en større specialforretning. Skatteyder ejede også en del ejendomme. Herudover drev skatteyder opdræt af og handel med kreaturer. Denne virksomhed var startet i det små i 1974/76, men gennem årene var besætningen blevet udvidet betydeligt. Ved udgangen af 1981 omfattede besætningen 67 dyr. Virksomheden foregik fra lejede arealer og lejet staldplads.
Landsskatteretten fandt, at skatteyder ikke kunne anses for landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand.
Landsskatteretten bemærkede, at begrebet landbruger skulle forstås i overensstemmelse med den praksis, der havde udviklet sig forud for husdyrbeskatningsloven.
Landsskatteretten lagde vægt på, at begrebet landbruger står i modsætning til personer, der har som erhverv at handle med husdyr.
LSRM 1982, 59 LSR
En hovedanpartshaver havde i en længere årrække drevet en ca. 170 tdr. land stor ejendom med en besætning bestående af kvæg og svin.
I marts 1977 blev ejendommens stam- og handelsbesætning overdraget til anpartsselskabet. Selskabet havde samtidig forpagtet ejendommens driftsbygninger mv. I forbindelse med selskabets overtagelse af besætningen var der ikke sket nogen ændringer i driftsformen, der var traditionelt landbrug.
Landsskatteretten fandt, at anpartsselskabet var landbruger i husdyrbeskatningslovens forstand.
Landsskatteretten lagde vægt, at selskabet drev landbrug.
TfS 1989, 43 LR
100 investorer, der var organiseret i et interessentskab eller kommanditselskab, ville finansiere kødproduktion på en gård G. Der skulle indkøbes 400 ammekøer. Selskabet skulle fuldt ud stå for driften af besætningen. Ejerne af gården G skulle ansættes som driftsleder. Gårdens bygninger, græsningsmuligheder mv. skulle lejes af selskabet.
Ligningsrådet fandt ikke, at investorerne kunne anses for landbrugere i relation til husdyrbeskatningsloven.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Flybilletsagen – U.1999.939H
Højesterets dom i sag 341/1998. Refereret af andre i U.1999.939H.
Sagen drejer sig om, hvorvidt Den Pakistanske Ambassade er forpligtet til at betale for nogle flybilletter, som en sekretær ved ambassaden bestilte til en af dennes ansatte og hans familie. Det var omtvistet, om bestillingen af flybilletterne var blevet annulleret.
Den Pakistanske Ambassade procederede på, at søgsmål var udelukket grundet de folkeretlige regler om immunitet. Byretten afviste sagen, men Østre Landsret fandt derimod, at søgsmål ikke var udelukket ved de folkeretlige regler om immunitet, idet tvisten angik et privatretligt mellemværende. Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse.
Det kan desuden nævnes, at Den Pakistanske Ambassade under sagens behandling for Højesteret anførte; at en ambassade ikke som sådan har partsevne og ikke uden videre kan sidsestilles med den stat, ambassaden repræsenterer. Ambassaden er knyttet til ambassadøren. Da denne efter art. 31 i Wienerkonventionen nyder immunitet mod søgsmål, kan heller ikke ambassaden sagsøges, medmindre der er givet udtrykkeligt afkald på immuniteten.
Højesteret anførte til dette, at sagen var anlagt mod Den Pakistanske Ambassade, som må fortolkes således, at den sagsøgte er den pakistanske stat. Da ambassadøren således ikke personligt er sagsøgt, finder Wienerkonventionens bestemmelser ikke anvendelse.
Staters jurisdiktion begrænses af den folkeretlige immunitet, som kort fortalt er en beskyttelse tildelt fremmede stater, diplomater og internationale organisationer. Immunitet er en formalitetsindsigelse som må afgøres før sagens realitet kan behandles. Har en stat immunitet betyder det, at den nationale domstol er forpligtet til at afvise søgsmålet, hvis ikke den sagsøgte stat har givet afkald på sin immunitet.
Der er i den folkeretlige teori blevet diskuteret flere forskellige teorier angående den statslige immunitet. Se mere om disse teorier i kommentaren til U 1982.1128 H.
Nyere dansk retspraksis bygger dog på hvad der kaldes den restriktive teori. Hermed menes, at den statslige søgsmålsimmunitet kun omfatter tilfælde, hvor staten har handlet som statsmagts udøver, og altså ikke tilfælde hvor staten har foretaget handlinger af privatretlig karakter. Nærværende dom er netop et illustrativt eksempel på dette. Højesteret stadfæstede som sagt landsrettens begrundelse som sagde, at søgsmål ikke var udelukket ved de folkeretlige regler om immunitet, idet tvisten angik et privatretligt mellemværende. Nogenlunde samme resultat kom domstolene frem til i de ligeledes kommenterede domme U 1982.1128 H og U 1992.453 H.
Desuden har Den Pakistanske Ambassades anbringende om, at en ambassade ikke kan sagsøges, da en ambassade er knyttet til sin ambassadør, som nyder immunitet mod søgsmål efter art. 31 i Wienerkonventionen, eksamensrelevant interesse. Ifølge Wienerkonventionens artikel 31, stk. 1, skal en diplomatisk repræsentant, som f.eks. en ambassadør, nyde immunitet også i civile sager, undtagen visse privatretlige forhold. Højesteret gav dog ikke Den Pakistanske Ambassade medhold i dette synspunkt, da Den Pakistanske Ambassade retteligt måtte forstås som den pakistanske stat.
Følgende tekststykke er tiltænkt som et eksempel på en kort og præcis reference til afgørelsen U 1999.939 H:
"I den folkeretlige teori har udstrækningen af den statslige immunitet været diskuteret. Nyere dansk retspraksis bygger dog på hvad der kaldes den restriktive teori. Hermed menes, at den statslige søgsmålsimmunitet kun omfatter tilfælde, hvor staten har handlet som statsmagts udøver, og altså ikke tilfælde hvor staten har foretaget handlinger af privatretlig karakter. U 1999.939 H er netop et illustrativt eksempel på dette, idet Østre Landsret og Højesteret fandt, at den folkeretlige immunitet ikke fritager en fremmed stat for søgsmål angående et privatretligt mellemværende."


text:
Højesteret afklarer praksis om fradrag for sygedagpenge i løntabserstatning | Horten
Højesteret har i en ny dom slået fast, at sygedagpenge, som en funktionær modtog i hele opsigelsesperioden, kunne fradrages i kravet på erstatning ud over minimalerstatningen. Dommen gør op med den tvivl, der har eksisteret siden 2015 om, hvorvidt der ved erstatning ud over minimalerstatningen kan fradrages sygedagpenge modtaget i hele opsigelsesperioden.
Sagen handlede om en funktionær, der uberettiget blev bortvist fra sin stilling i en virksomhed, som efterfølgende gik konkurs. Han havde et opsigelsesvarsel på fem måneder og modtog sygedagpenge i hele opsigelsesperioden. Spørgsmålet under sagen var, om Lønmodtagernes Garantifond var berettiget til at reducere funktionærens krav på løn svarende til de sygedagpenge, han havde modtaget i perioden, eller om der alene kunne ske reduktion for den del, der rakte ud over minimalerstatningsperioden på tre måneder.
Modstridende retspraksis
Siden 1951 havde det være fast antaget i både retspraksis og den juridiske litteratur, at anden indtægt i hele opsigelsesperioden kunne modregnes i den tabsafhængige del af erstatningskravet (løn ud over de første tre måneder). Efter hidtidig opfattelse så man på, om der var lidt et tab for perioden som helhed, som var større end minimalerstatningen.
Den opfattelse blev imidlertid udfordret af Højesteret i en afgørelse fra 2015, hvor Højesteret nåede til det resultat, at løntabserstatningen alene skulle reduceres med de sygedagpenge, der lå ud over minimalerstatningsperioden.
Fradrag for anden indtægt i hele opsigelsesperioden
I den nye sag henviste Højesteret til ordlyden af funktionærlovens bestemmelse om minimalerstatning, hvoraf det fremgår, at erstatningsopgørelsen skal ske efter dansk rets almindelige erstatningsregler, hvis funktionæren har krav på mere end tre måneders varsel.
Højesteret slog derefter fast, at der ikke var holdepunkter for, at funktionæren på trods af anden indtægt i opsigelsesperioden skulle tillægges yderligere tabsuafhængig erstatning. Herefter fastslog Højesteret – med henvisning til retspraksis fra 1950 – at al anden indtægt i hele perioden skulle fradrages i den tabsafhængige del af erstatningen.
Endelig afklaring af retstilstanden
Højesteret gjorde med sin henvisning til den siden 2015 modstridende retspraksis klart, at retsstilling med hensyn til fradrag i den tabsafhængige del af erstatning på løn i opsigelsesperioden, som er relevant for funktionærer med et opsigelsesvarsel på mere end tre måneder, som fritstilles eller uberettiget bortvises, er, at der skal ske fradrag for al anden indtægt – herunder fx sygedagpenge – i hele perioden.
Om erstatning efter funktionærlovens § 3, stk. 2 - Dom afsagt den 11. december 2019

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar - Folkebevægelsen mod EU
Hjem » Nyheder » Nyheder » Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar
Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar
Onsdag den 20. februar kl. 12.00 afsiger Højesteret den endelige dom i grundlovssagen om Lissabon-traktaten.
Modparterne i grundlovssagen om Lissabon-traktaten – 30 borgere imod regeringen – har nu talt deres sidste ord i Højesteret før dommen. De 30 sagsøgere/appellanter suppleret af Folkeafstemningskomite2010s ”intervention” i sagen med støtte i 2504 andre borgere som ”biintervenienter”.
Professor Ole Krarup fik det sidste ord i Højesteret og udtalte, at:
”Den dom Højesteret skal afsige, er en retshistorisk dom, fordi spørgsmålet om hvad der nødvendiggør at man skal følge grundlovens Â§ 20, aldrig før har været prøvet i dansk ret. Højesterets dom må endvidere imødeses i spænding og med stor interesse, fordi dommen ikke alene kan få betydning for fremtidig anvendelsen af Â§ 20, men også for befolkningen og det danske demokrati”.
Oprindelig stævnede sagsøgerne (i 2008) statsminister Fogh Rasmussen og udenrigsminister Per Stig Møller for grundlovsbrud. Derefter arvede Løkke Rasmussen-regeringen sagen. Og nu er sagen gået i arv til S-R-SF-regeringen, dvs. til statsminister Helle Thorning Smidt og udenrigsminister Villy Søvndal.
Nu skal Højesteret varetage sin rolle landets højeste domstol, uafhængigt i forhold til den lovgivende (folketinget) og den udøvende (regeringen) magt i en sag, hvor Danmarks forhold til EU er i spil.
Ved Højesterets 350 års jubilæum udtalte Højesterets præsident Børge Dahls i sin tale på Københavns Universitet den 14. februar 2011 bl.a., at
”Højesteret har et særligt ansvar for en retsudvikling, der er forankret i dansk retstradition”, og at den ”skal ikke være mere dynamisk end godt er” (s.9-10)
Og i forlængelse af hans ord om de berømte grundlovssager – Tvind- og Maastricht-sagerne – bemærkede præsidenten, at det er ”åbenbart, at Grundloven sætter grænser for lovgiver, som Højesteret står vagt ved” (s.11-12)
Endelig sagde Børge Dahl, at ”Højesterets grundlovsprøvelse er indgående, når det gælder, men sker i alle tilfælde uden nogen som helst form for politisering helt i overensstemmelse med dansk forfatningstradition for grundlovsfortolkning”.
Læs mere om sagen på www.lissabonsagen.dk
Blog-indlægTophistorieFolkeafstemningLissabon-traktatNyt fra EU-frontenGrundloven
previous post: Aktioner for flysikkerhed
next post: Merkel og Hollande drømmer om EU-stat og -skat


text:
Ikke sagkyndige dommere i to skattesager
Højesteret har stadfæstet to kendelser fra landsretterne om, at retten under hovedforhandling af to forskellige skattesager ikke skulle tiltrædes af 2 sagkyndige dommere efter reglen i retsplejelovens § 20.
12. oktober 2018 Af Robert Thomas Andersen
Reglerne om sagkyndige dommere
Når en civil sag behandles ved domstolene, er udgangspunktet, at sagen alene behandles af juridiske dommere.
Det fremgår dog af retsplejelovens § 20, at retten kan bestemme, at retten under hovedforhandlingen af sagen skal tiltrædes af 2 sagkyndige medlemmer. Betingelsen er, at fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen.
Højesteret har ikke tidligere forholdt sig til, hvornår der i en skatte- eller afgiftssag kan være grundlag for at lade retten tiltræde af sagkyndige medlemmer.
Det har Højesteret nu gjort ved to kendelser af 14. september 2018.
Kendelserne vedrørte to sager, som verserer ved henholdsvis Vestre Landsret og Østre Landsret som 1. instans. I begge sager havde de involverede virksomheder anmodet om, at retten blev tiltrådt af sagkyndige medlemmer.
Sagen ved Vestre Landsret angår, om et forbrændingsanlæg er omfattet af kulafgiftsloven og kuldioxidafgiftsloven i de omhandlede perioder, om der kan opgøres en negativ afgiftspligtig mængde, og om der er hjemmel til at udbetale et herved beregnet negativt afgiftstilsvar til selskabet. Forbrændingsanlægget anførte til støtte for anmodningen om sagkyndige dommere bl.a., at den bevismæssige vurdering og den juridiske fortolkning af reglerne, som skal foretages i sagen, kræver teknisk viden om driften af et forbrændingsanlæg.
Sagen ved Østre Landsret er en transfer pricing sag, som angår, hvorvidt et selskabs koncerninterne afregningspriser har været i overensstemmelse med armslængdeprincippet i ligningslovens § 2, stk. 1. Sagens hovedspørgsmål er, om afskrivninger på goodwill skal indgå som en omkostning i forbindelse med fastlæggelsen af selskabets driftsresultat ved sammenligningen med uafhængige selskabers driftsresultat. Selskabet anførte til støtte for anmodningen om sagkyndige dommere bl.a., at sagen vedrører komplekse regnskabsmæssige regler, principper, metoder og praksis og et omfattende regnskabsmateriale og vil kræve en høj regnskabsteknisk indsigt.
Vestre Landsret og Østre Landsret tog ikke anmodningerne om deltagelse af sagkyndige dommere til følge. Landsretternes kendelser herom blev kæret til Højesteret. De involverede virksomheder havde anmodet om, at sagerne blev sambehandlet i Højesteret.
Højesterets kendelser
Højesteret har ved to kendelser af 14. september 2018 stadfæstet kendelserne fra landsretterne.
Højesteret bemærkede i begge kendelser, at reglen i retsplejelovens § 20 om deltagelse af sagkyndige dommere er en undtagelse til hovedreglen om, at civile sager i byretten og landsretten alene behandles af juridiske dommere. Herefter gengav Højesteret relevante dele af forarbejderne til retsplejelovens § 20.
Højesteret redegjorde herefter for, hvilke spørgsmål de konkrete sager angik, og tiltrådte i begge sager, at afgørelsen af disse spørgsmål i det væsentlige beror på en juridisk vurdering og ikke har en sådan karakter, at der i landsretten skal medvirke to sagkyndige dommere. I transfer pricing sagen fra Østre Landsret tiltrådte Højesteret endvidere landsrettens bemærkning om, at forhold af regnskabsteknisk karakter, der måtte være af betydning for landsrettens vurdering, i fornødent omfang og mest hensigtsmæssigt kan belyses ved sagkyndig erklæring eller vidneførsel.
Højesterets kendelser kan læses på Højesterets hjemmeside her:
Sag BS-7799/2018-HJR
Sag 58/2018

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Advokaten 1 - Ny højesteretskendelse ændrer praksis for juridiske responsa
En ny højesteretskendelse er udtryk for ny praksis med hensyn til fremlæggelse af juridiske responsa og må forventes at få stor praktisk betydning.
Tekst: Karen Margrethe Tyndeskov
Højesterets kendelse i U.1998.276H statuerede, at et juridisk responsum indhentet inden et sagsanlæg ikke måtte fremlægges, når modparten protesterede herimod.
Højesterets kendelser U.1996.1293/1H og U.2011.479H (jfr. U.1996.821V) statuerede, at juridiske responsa indhentet efter et sagsanlæg, heller ikke måtte fremlægges, når modparten protesterede herimod.
Østre Landsret bestemte ved kendelse af 7.10.2011 (7. afd. a.s. B-2815-10) uden nærmere begrundelse, at et juridisk responsum indhentet efter sagsanlæg end ikke måtte indgå i en materialesamling.
Med Højesterets kendelse af 11.10.2013 (Sag 159/2013), U.2014.138H, tillod Højesteret fremlæggelse af et af sagsøgeren ensidigt indhentet juridisk responsum mod sagsøgtes protest.
Med andre ord: Juridiske responsa har – indtil den nu afsagte kendelse fra Højesteret – ikke kunnet fremlægges, når modparten protesterede herimod, uanset om der var tale om ensidige responsa indhentet før eller under en retssag.
Faktuelle erklæringer
For så vidt angår ensidigt indhentede erklæringer af faktuel karakter, det vil sige erklæringer om teknisk, økonomisk eller lignende karakter, har der over de senere år udviklet sig en praksis, hvorefter domstolene har tilladt fremlæggelse, når de faktuelle erklæringer var indhentet inden sagens anlæg. Blandt afgørelserne kan nævnes: U.2007.2744Ø, hvor Østre Landsret tillod en lægeerklæring fremlagt. U.2008.2393H, hvor Højesteret tillod en teknisk sagkyndig erklæring fremlagt. U.2011.151H, hvor Højesteret tillod fremlæggelse af en ensidigt indhentet rapport til brug for en konkurrenceretlig sag. U.2011.3070H, hvor Højesteret tillod fremlæggelse af en ensidigt indhentet erklæring om størrelsen af en markedsleje.
For en gennemgang af udviklingen i retspraksis vedrørende faktuelle erklæringer kan henvises til artiklen Et paradigmeskift i retsplejens tilgang til sagkyndig medvirken af Anders Amstrup og Claus Aschou i U.2012B.498. Der kan endvidere henvises til artiklen Ny bevisform på vej ind i retssalene af advokatfuldmægtig Morten Frank i Advokaten nr. 3, 2009.
Det særlige ved disse erklæringer er, at de angår sagens faktum. Ofte vil erklæringerne være indhentet som led i de overvejelser, en part har gjort sig inden sagsanlægget, og kan tillige have indgået i udenretslige forhandlinger mellem parterne forud for retssagen. Dermed bliver de faktuelle erklæringer en integreret del af en retssags sagsfremstilling. Erklæringernes indhold og konklusioner vil kunne efterprøves under retssagen gennem retsplejelovens regler om syn og skøn under behørig hensyntagen til de kontradiktoriske regler. Dermed er der ikke nogen særlig risiko for, at en ensidigt indhentet faktuel erklæring, indhentet inden en retssags anlæg, vil påvirke udfaldet af sagen utilbørligt.
Højesterets kendelse U.2014.138H
Forud for Højesterets kendelse havde både Københavns Byret og Østre Landsret truffet afgørelser i sagen.
Iht. byrettens kendelse af 19.12.2012 tillodes det ikke sagsøger at fremlægge det ensidigt indhentede responsum, idet byretten blandt andet udtalte:
“Idet det således ikke kan udelukkes, at udtalelsens indhold er påvirket af den måde, sagen er forelagt på, jf. Højesterets kendelse gengivet i U.1998.276H, og under hensyn til den af sagsøgte fremhævede højesteretspraksis, finder retten, at responsummet i denne sag ikke bør tillades fremlagt. Thi bestemmes: Det tillades ikke sagsøger ... at fremlægge det af professor, dr. jur. Erik Werlauff udarbejdede responsum..."
Sagsøger kærede kendelsen til Østre Landsret, der den 6.2.2013 afsagde følgende kendelse (5. afd. kære nr. B-107-13):
“Det juridiske responsum ... er udarbejdet af professor, dr. jur. Erik Werlauff den 30. juni 2011, og sagen er anlagt ved stævning dateret 27. februar 2012. Da responsummet således er indhentet før sagens anlæg tillades det, uanset at det er ensidigt indhentet, fremlagt, hvorfor bestemmes:
Det juridiske responsum, sagens bilag 8, udarbejdet af professor, dr. Jur. Erik Werlauff den 30. juni 2011 tillades fremlagt.”
Østre Landsret nåede således frem til det modsatte resultat af byretten. Landsretten støttede sig ikke til Højesterets kendelse i U.1998.276H, men synes derimod at have lagt sig op ad de afgørelser om faktuelle erklæringer, citeret ovenfor i pkt. 3, hvor domstolene har tilladt fremlæggelse af ensidige (faktuelle) erklæringer indhentet inden sagsanlæg.
Der blev herefter opnået tredjeinstansbevilling, hvorefter spørgsmålet blev forelagt Højesteret, der den 11.10.2013 med deltagelse af syv dommere afsagde følgende kendelse:
“Sagen angår, om et ensidigt indhentet responsum vedrørende dansk ret kan fremlægges som bevis i sagen eller indgå i sagen til brug for den juridiske argumentation.
Der er ikke regler i retsplejeloven, som særligt regulerer, om et ensidigt indhentet juridisk responsum om dansk ret kan indgå i en sag til brug for den juridiske argumentation. Retten skal bygge sin afgørelse på anvendelse af gældende dansk ret. Parterne vil i almindelighed behandle sagens juridiske problemer i deres processkrifter og i deres procedure, og det er ikke usædvanligt, at parterne til brug for deres procedure har udarbejdet en materialesamling, der indeholder de relevante retsregler, juridisk litteratur mv.
Professor, dr.jur. Erik Werlauffs responsum af 30. juni 2011 kan således indgå i sagen til brug for den juridiske argumentation, men ikke som bevis....
Thi bestemmes: Professor, dr. jur. Erik Werlauffs responsum af 30. juni 2011 kan indgå i sagen til brug for den juridiske argumentation, men ikke som bevis.”
Paradigmeskift i forhold til tidligere praksis
Kendelsen statuerer et paradigmeskift i forhold til tidligere praksis omkring juridiske responsa, jfr. de ovenfor refererede kendelser, hvor Højesteret tidligere har nægtet tilladelse til fremlæggelse af ensidigt indhentede juridiske responsa, når modparten protesterede herimod, uanset om der var tale om responsa indhentet før eller under retssagen.
Højesteret fastslår, at juridiske responsa kan indgå i en sag på samme måde som partsindlæg og materialesamlinger.
Højesteret fastslår endvidere, at et responsum ikke udgør et bevis. Dermed adskiller de juridiske responsa sig helt afgørende fra de faktuelle erklæringer og retspraksis herom. Højesteret lægger dermed afstand til Østre Landsrets analogisering til retspraksis omkring faktuelle erklæringer.
Højesteret tillægger det, modsat Østre Landsret, ingen betydning, at responsummet blev indhentet inden sagens anlæg. Højesterets præmisser betyder derfor, at juridiske responsa kan indgå i partsindlæg og materialesamlinger, uanset om de er indhentet før eller under en retssag. Denne nye og ændrede praksis må antages at få stor betydning fremover.
Højesteret præciserer hele fire steder i kendelsen, at sagen angår et responsum om dansk ret.
Det må derfor antages, at kendelsen ikke angår responsa om fremmed ret. Begrundelsen for denne antagelse kan søges i den europæiske konvention af 7. juni 1968 om oplysninger om fremmed ret.
Om konventionen kan henvises til Vejledning nr. 72 af 15. juni 1988 om tilvejebringelse af oplysninger om fremmed ret. Den i vejledningen foreskrevne fremgangsmåde vil således blive fulgt, når domstolene skal forholde sig til indholdet af fremmed ret. Fremlæggelse af et ensidigt indhentet juridisk responsum vil derfor næppe blive tilladt, når der under en retssag opstår juridiske spørgsmål om indholdet af fremmed ret.
EU-retten er en del af dansk ret. Højesterets kendelse udelukker ikke fremlæggelse af responsa om EU-retlige spørgsmål. Danske domstole er ikke mindst i førsteinstanssager tilbageholdende med at lade EU-retlige fortolkningsspørgsmål forelægge præjudicielt i henhold til Traktaten om den europæiske unions funktionsmåde artikel 267. Det er nærliggende at antage, at Højesterets kendelse kan give anledning til, at den part, for hvem det ikke er lykkedes at komme igennem med en anmodning om præjudiciel forelæggelse, i stedet vælger at fremlægge et ensidigt indhentet juridisk responsum om relevante EU-retlige fortolkningsspørgsmål.
En konsekvens af den forudgående landsretskendelse i sagen var, at en part kunne indhente et juridisk responsum og derefter anlægge sag, hvorved sagsøgte ville kunne blive afskåret fra at fremlægge et af sagsøgte efter sagens anlæg indhentet responsum. Sagsøgeren ville dermed råde over et redskab, som var egnet til at påvirke sagens udfald. Landsrettens kendelse indebar derfor risiko for processuel ulighed og vilkårlighed, stridende mod det kontradiktoriske princip.
Højesterets kendelse afværger den risiko for processuel ulighed, som landsretskendelsen afstedkom, idet Højesteret med kendelsen af 11.10.2013 har givet sagens parter lige mulighed for at lade juridiske responsa indgå i en retssag.
Det kan selvfølgelig diskuteres, om selve det forhold, at der åbnes mulighed for fremlæggelse af juridiske responsa, medfører processuel ulighed for en økonomisk svagere part, men denne form for ulighed håndterer domstolene i forvejen dagligt, når ‘den ubemidlede selvmøder’ giver møde overfor ’den eksklusive specialist-advokat’.
På snævre retsområder, hvor der kun er få juridiske eksperter, vil det være særlig oplagt at indhente juridiske responsa. Her kan man imidlertid forudse situationer, hvor en part ser sin fordel i defensivt at indhente responsa fra de tilgængelige eksperter (uden nødvendigvis at fremlægge disse). Dermed er modparten afskåret fra at lade sagen belyse via et responsum grundet inhabilitet hos de få eksperter.
Hvorom alting er, bør det gode juridiske responsum være mere end et rent bestillingsarbejde for den ene af sagens parter, forstået på den måde, at responsummet bør forholde sig objektivt til, hvad der er gældende ret på et givent område. I den forstand udgør det juridiske responsum et supplement til parternes materialesamlinger med domme og juridisk litteratur. I et samfund, hvor retssystemet er både stort og komplekst, vil et juridisk responsum – i lighed med de juridiske materialesamlinger – udgøre et nyttigt redskab for rettens overvejelser vedrørende jus.
Højesteret anfører i kendelsen, at et ensidigt indhentet juridisk responsum om dansk ret kan indgå i en sag på samme måde som partsindlæg og juridisk litteratur. I praksis forekommer det ikke sjældent, at en part (undertiden som nummereret/litreret bilag) fremlægger en dom eller uddrag af juridisk litteratur i forbindelse med en argumentation i et processkrift. Højesterets kendelse vil medføre, at det fremover vil være tilladt tillige at fremlægge et juridisk responsum under sagens forberedelse (eventuelt som nummereret/litreret bilag).
Det forekommer mest korrekt at undlade at medtage et ensidigt indhentet juridisk responsum i en ekstrakt til brug for domsforhandlingen, idet responsummet – uanset om dette er fremlagt som bilag i forbindelse med et partsindlæg – rettelig hører til i en materialesamling.
Højesterets kendelse vil formentlig medføre, at domstolene fremover skal forholde sig til ‘mod-responsa’ (og endog måske ‘replik’- og ‘duplik-responsa’), ligesom det vil forekomme, at en part fremlægger mere end ét responsum til støtte for sine anbringender. Det bliver op til domstolene at afgøre, hvor grænserne i så henseende skal gå.
Med hensyn til private retshjælpsforsikringer er det i betingelsernes pkt. 4.5. anført, at udgifter til ensidigt indhentede specialisterklæringer dækkes, såfremt indhentelsen på forhånd er godkendt af forsikringsselskabet. En tilsvarende bestemmelse forekommer også i en del retshjælpsforsikringer for erhverv. Dog er det i visse erhvervsbetingelser udtrykkeligt tilføjet, at omkostninger til juridiske responsa om gældende ret ikke er dækket. Hvordan forsikringsselskaberne i praksis vil håndtere juridiske responsa vil tiden vise.
Hvor sent kan responsum præsenteres?
Det må forudses, at der vil opstå spørgsmål om, hvor sent i en proces et ensidigt indhentet juridisk responsum kan præsenteres. Højesterets henvisning til partsindlæg og juridisk litteratur giver ikke nogen klar indikation: Partsindlæg fremlægges iht. retsplejelovens regler, herunder kapitel 33 (Sagsforberedelse i 1. instans), kapitel 36 (Anke) og kapitel 37 (Kære), medens fremlæggelse af juridisk litteratur er ulovreguleret. Højesteret og landsretterne har afgivet vejledninger om retssagsbehandlingen, der blandt andet indeholder anvisninger om fremlæggelse af juridisk litteratur i form af materialesamlinger.
Spørgsmålet er, om fremlæggelsen af juridiske responsa bør følge retsplejelovens gennemregulerede rammer for partsindlæg eller domstolenes mere pragmatiske vejledninger om materialesamlinger. Reale hensyn, herunder hensynet til kontradiktion, taler for anvendelse af førstnævnte regelsæt på juridiske responsa.
Kendelsen angår et skriftligt responsum. Det kan ikke antages, at der med kendelsen er blevet skabt mulighed for, at der for en part kan afgives mundtlige responsa under retssager, hvorved bemærkes, at retsplejelovens regler om vidner samt syn og skøn angår oplysning af sagens faktum. Responsa angår derimod jus. Heller ikke det forhold, at Højesteret sidestiller et responsum med et partsindlæg hjemler mundtlig afgivelse af responsa for en part under retssager, idet det som udgangspunkt kun er advokater, der leverer juridiske partsindlæg i henhold til retsplejelovens kapitel 13.
En problematik, der afslutningsvis kort skal berøres, er sagsomkostninger, jfr. retsplejelovens kapitel 30. Det må antages, at domstolene vil være tilbageholdende med at anse udgifter til ensidig indhentning af et juridisk responsum som en udgift omfattet af “de udgifter, der har været fornødne til sagens forsvarlige udførelse," jfr. retsplejelovens § 316. Dette kan blandt andet støttes på det forhold, at et juridisk responsum ikke angår bevisførelsen, og på, at en part ikke kan kræve erstatning for dobbelte udgifter til advokatbistand, selvom parten har været repræsenteret af to advokater.
Ovenstående gør ikke udtømmende op med de overvejelser, Højesterets kendelse afstedkommer. Det bliver interessant at følge, hvordan retslivets aktører fremover vil forholde sig til de praktiske og retspolitiske problemstillinger i relation til juridiske responsa.
Advokat, Advokaterne Tyndeskov Ulrich, Hørsholm. Arbejder med generel erhvervsrådgivning med fokus på selskabsret og ansættelsesret.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
PRINCIPIEL DOM FRA HØJESTERET – GENNEMGRIBENDE FORBEDREDE LEJEMÅL
Højesteret har i april 2016 afsagt en principiel dom om, hvornår betingelserne for lejeopkrævning efter reglerne i boligreguleringslovens § 5, stk. 2, dvs. gennemgribende forbedrede lejemål, er opfyldte. Dommen bidrager til, at private udlejere fremover har et større incitament til at forbedre deres ejendomme.
Sagen i Højesteret vedrørte lejefastsættelse i en lejlighed i København i en ejendom med 7 eller flere lejemål (dvs. en ”storejendom”). Spørgsmålet var, om lejen skulle fastsættes som en beregnet omkostningsbestemt leje, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 1 eller om lejen kunne fastsættes efter reglerne om gennemgribende forbedrede lejemål, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 2, således at lejen kunne fastsættes efter reglerne om det lejedes værdi (og dermed til en noget højere leje end den omkostningsbestemte leje kunne berettige til).
Boligreguleringslovens fastsætter 2 betingelser for, at en lejlighed må anses for gennemgribende forbedret. For det første skal udgifterne til forbedringerne mindst udgøre et nærmere angivet beløb, og forbedringerne skal være gennemført inden for en periode på 2 år. For det andet skal forbedringerne væsentligt have forøget det lejedes værdi.
I sagen havde udlejer gennem en årrække gennemført en række forbedringsarbejder i lejligheden, og Højesteret kom som de tidligere instanser frem til, at beløbsgrænsen for de gennemgribende forbedringer var opfyldt, og at arbejderne var gennemført inden for den krævede periode på 2 år.
Spørgsmålet var herefter, om den anden betingelse i bestemmelsen – kravet om at forbedringerne væsentligt skal have forøget det lejedes værdi - tillige var opfyldt.
Højesteret udtalte, at den anden betingelse ikke kan anses for opfyldt, hvis forbedringerne alene knytter sig til enkelte og mindre væsentlig dele af lejemålet, eller hvis der fortsat efter forbedringerne er forhold ved lejemålet, der forringer det lejedes værdi.
Højesteret fandt herefter ikke, at der skal stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder der anerkendes som forbedringer af lejemålet overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen. Dette stemmer også med bestemmelsens formål, som er at sikre, at de private udlejere også fremover vil være interesserede i at forbedre deres ejendomme.
Da forbedringsarbejderne i det konkrete lejemål vedrørte væsentlige dele af lejligheden, fandt Højesteret, at forbedringerne væsentligt havde forøget det lejedes værdi.
Huslejenævnet for Københavns Kommune, Ankenævnet for Huslejenævnene i Københavns Kommune, byretten og landsretten var kommet til det modsatte resultat.
Højesteret ændrede således ikke blot de tidligere instansers afgørelser, men bidrog også med et afgørende fortolkningsbidrag i relation til kravene for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt.
Højesteret slog således med dommen fast, at der ikke skal stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder der anerkendes som forbedringer af lejemålet overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen, hvilket også synes oplagt rigtigt, da reglerne jo bl.a. netop skal tilsikre, at private udlejere har incitament til at sørge for, at boligmassen løbende forbedres.
lel@clemenslaw.dk

matches: HØJESTERET Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Mobil leksikon - Filippinerne (Philippinerne)
Filippinerne (Philippinerne)
Befolkning 75,7 mio.
Valuta Philippinske pesos
Befolkningstæthed 252,3 indb./Km2
HDI placering 97
Slum i Manila. (Solidaritet)
Philippinerne er et ørige bestående af 7.000 øer spredt over et 1.600 km langt område fra nord til syd. De 11 af øerne står dog for 94% af det samlede landareal, og det er samtidig på disse, at størstedelen af befolkningen lever. Øgruppen har vulkansk oprindelse og er en del af «Stillhavets Ildbue». Landskabet er bjergfyldt med sletter ud mod havet, der er velegnet til landbrug. Her dyrkes sukker, ris, hamp, kobra og tobak. Klimaet er tropisk og den rigelige nedbør har været grundlag for fremvæksten af store skove. Landets er Sydøstasiens største producent af jern og har i sin undergrund desuden krom, kobber, nikkel, kobolt, sølv og guld. Som andre lande i regionen er det plaget af en hastig fældning af skovene.
Philippinerne er et diktatur kontrolleret af Rodrigo Duterte. Landet er ophørt med at eksistere som retstat og sikkerhedsstyrkerne praktiserer vilkårlige henrettelser uden rettergang. Siden 2016 er ca. 4.200 philippinere henrettet. Duterte fjernede i maj 2018 landets højesteretpræsident, der var kritisk overfor diktaturet. Nær allieret af USA.
Folket: Størstedelen af befolkningen stammer fra indvandring fra det nuværende Malaysia og Indonesien i perioden fra det 24. århundrede f.v.t. frem til det 16. århundrede e.v.t. Før denne indvandring var øerne beboet af aeta eller igorot folket, der har overlevet uden at blande sig med de andre etniske grupper. I det 15. århundrede ankom islamiske grupper fra Borneo. På det tidspunkt var øerne endvidere beboet af omkring 200.000 kinesiske handelsfolk. De islamiske grupper var stærke nok til at modsætte sig den evangelisering, som de spanske erobrere indledte, da de kom til landet i 1521, og som kom kulturelt og religiøst kom til at berøre resten af Philippinerne. Forskellige grupper af malayisk oprindelse blev heller ikke gjort kristne. Endelig har den nordamerikanske kolonisering fra 1898 haft en stor indflydelse på det philippinske samfund og kultur.
Religion: Katolsk (83%), uafhængige philippinske kirke (3%), muslimer (5%), protestanter (8%), animister og buddhister (3%),
Sprog: Det philippinske sprogkort er meget kompliceret. 55% af befolkningen taler det officielle sprog, pilipino, der er baseret på sproget tagalog, der har malayisk oprindelse. Engelsk tales af 45% og er obligatorisk i undervisningen. Men 90% taler dagligt et af de følgende sprog: Cebuano (6 millioner); hiligayano (3 millioner); bikolano (2 millioner); waray-waray (1 millioner). Spansk og kinesisk er minoritetssprog.
Lakas ñg Bansa (Folkets Kamp), ledet af Fidel Ramos;
Partido Laban (folkemagtsbevægelsen), oprettet i 1978 af Benigno Aquino;
Det Kristeligt Demokratiske Parti;
BISIG gruppen (på tagalog betyder det: grundlæggerne af den socialistiske bevægelse);
Partiet for Folkelige Reformer, ledet af Miriam Defensor Santiago og oprettet i 1991;
Eduardo Cojuangco, forretningsmand og leder af en bred højrefløjskoalition;
Imelda Marcos, enke efter ex-diktatoren Ferdinand Marcos;
Det Liberale Parti, ledet af Jovito Salonga;
Nationalistpartiet, højrefløjsparti ledet af tidligere vicepræsident Salvador Laurel.
National Democratic Front (NDF, den Nationale Demokratiske Front), venstrefløjsalliance bestående af en lang række masseorganisationer for arbejdere, bønder, unge, kvinder, religiøse personligheder og kulturpersonligheder. Alliancen ledes af Communist Party of the Phillipines (CPP, Philippinernes Kommunistparti) og dets væbnede gren, New Peoples Army (NPA, Folkets Nye Befrielseshær). En afskalning fra NPA samt Cordilleras Peoples Liberation Army (CPLA, Cordillerafolkets Befrielseshær) har dannet Cordillera Bodong Association (CBA, Cordillera Bodong Sammenslutningen) der kræver autonomi for den nordlige del af landet.
I landets sydlige muslimske dele findes Moro National Liberation Front (MNLF, Moroernes Nationale Befrielsesbevægelse), der kæmper for autonomi.
Kababaihan Para Sa Inang Bayan (Kvinder for Moder Jord), dannet som rent kvindeparti i 1986.
Mindanao Alliancen, regional alliance.
Sociale organisationer: Landsorganisationen Kilusan Mayo Uno (KMU), KMP (Bondeorganisationen), Gabriela (Kvindeorganisationen). Alle tilsuttet venstrefløjsalliancen NDF. Trade Union Congress of the Philippines (TUCP) er den anden store landsorganisation, der er knyttet til USA's AFL-CIO. Det såkaldte «Green Forum» består af 720 NGO'er.
Officielt navn: Republika ñg Pilipinas.
Administrativ inddeling: 12 regioner og 73 provinser
Hovedstad: Quezon City (der er vokset sammen med Manila), 11.553.000 indb. (2007)
Andre vigtige byer: Cebu, 1.172.800 indb.; Davao, 1.145.600 indb.; Bacolod, 739.600 indb.; Cagayan, 407.800 indb.; Zamboanga, 147.200 indb. (2000)
Regering: Præsidentiel republik. Rodrigo Duterte, præsident siden juni 2016. Tokammer parlamentarisk system. Kongressen har 250 medlemmer. Senatet har 24 medlemmer.
Nationaldag: 4. juli (Uafhængighedsdagen fra USA, 1946). 12. juni (Uafhængighedsdagen fra Spanien, 1898)
Væbnede styrker: 107.500 (1996)
Paramilitære styrker: 40.500 Nationalpolitiet (underlagt indenrigsministeriet). 2.000 Kystvagt.
Det philippinske ørige var beboet af forskellige paleolitiske folkegrupper for over 20.000 år siden. Den neolitiske kultur opstod på øerne omkring 9.000 år f.v.t., og omkring det 15. århundrede f.v.t. blev der arbejdet med metaller på øerne. De oprindelige folkeslag fra denne periode har siden overlevet uden at blande sig med de folkeslag, der siden er indvandret.
I perioden fra det 2. til det 15. århundrede fandt der betydelig folkevandring sted fra det nuværende Indonesien og Malaysia. De nyankomne organiserede sig i klaner. I modsætning til resten af den malayiske verden blev de stort set ikke påvirket af den klassiske indiske kultur. Fra det 11. og 12. århundrede ankom der muslimske, japanske og kinesiske handelsskibe til øerne, og efterhånden slog grupper fra disse skibe sig ned som handelsfolk og håndværkere. I det 15. århundrede fandt der en islamisering sted af øerne i den sydlige del af landet efter ankomsten af mange muslimer af malayisk oprindelse. De oprettede sultanater.
1531 Spansk kolonisering
Øgruppen blev i 1531 «opdaget» af spanieren Hernando de Magallanes og navngivet til ære for den spanske kong Felipe. Men øerne blev også efterstræbt af englænderne, hollænderne og portugiserne. Magallanes blev dræbt på en af øernes strande, og det spanske overherredømme var først sikret i 1564. Igorot folket i den nordlige Cordillera region, den muslimske befolkning på Mindanao og andre folkeslag bøjede sig aldrig fuldstændig for den spanske kolonisering. Størstedelen af befolkningen på landet bevarede deres subsistenslandbrug og betalte aldrig tribut til europæerne. Disse forskellige folkegrupper - også den kinesiske - rejste sig flere gange til oprør mod spanierne, men blev hver gang slået ned.
Den spanske kolonisering af Philippinerne svarer til den der fandt sted i Latinamerika. Landet havde dog to særtræk: Dets placering ved de oceaniske handelsruter. Det modtog varer fra hele den sydøstasiatiske region, der skulle videre til kolonimagtens centrum. Desuden var det direkte underlagt vicekongedømmet i Mexico.
1898 USA erobrer landet
I slutningen af det 19. århundrede udvikledes der en lokal uafhængighedsbevægelse, der bestod af det lokale mestiz bourgeoisi - der stræbte efter den politiske magt - samt andre undertrykte sektorer. Det antikoloniale oprør brød ud i 1896 og den 12. juni 1898 udråbtes landets selvstændighed. USA indledte øjeblikkelig diplomatisk aktivitet for at tage kontrol over landet. Det endte med Paristraktaten, der blev underskrevet den 10. december, og som afsluttede den spansk-nordamerikanske krig (se også Cuba og Puerto Rico). Under forhandlinger som Philippinerne ikke havde adgang til, gik Spanien med til at afstå Philippinerne til USA mod erstatning.
I perioden 1899-1911 døde 1 million philippinere under kampene mod den nordamerikanske besættelse, der blev anført af general Douglas MacArthur. USA's herredømme var typisk nykolonialistisk; Økonomien blev helt underordnet USA's, mens besættelsesmagten samtidig forberedte landet til fremtidig politisk selvstændighed. Det skete ved udviklingen af en philippinsk elite, der var økonomisk og kulturelt bundet til USA. Et led i denne politik var samtidig den såkaldte Tydings-Mc Duffie Act, der blev vedtaget af USA's kongres i 1934. Den gav Philippinerne indre selvstændighed indenfor et statssamfund med USA, der havde ansvaret for forsvar og udenrigspolitik. Senest i 1944 skulle landet have fuld selvstændighed. Det blev dog forpurret af 2. verdenskrig, da øgruppen blev besat af Japan. Under kampen mod den nye besættelsesstyrke, blev Huk bevægelsen dannet. Den havde sin basis blandt bønderne og var socialistisk inspireret. Men USA vendte tilbage i slutningen af krigen, denne gang anført af general Mac Arthur Junior. Landet fik formelt selvstændighed i 1946, men var fortsat underlagt fuldstændig nordamerikansk økonomisk dominans.
1946 «Selvstændighed»
Selvstændigheden indebar ingen sociale forandringer. Landet var fortsat præget af plantageøkonomien. En handelsaftale mellem USA og Philippinerne slog fast, at der skulle være frihandel mellem del to lande i 8 år, og at nordamerikanere skulle have den samme ret som philippinere til at drive økonomisk aktivitet og udnytte naturressourcerne i Philippinerne («Ligeretsbeslutningen»). I 1954 blev aftalen revideret således, at Philippinerne fik lov til at værne om sin industri med gradvis stigende importafgifter på nordamerikanske varer, men Ligeretsbeslutningen blev der ikke rørt ved. Hele økonomien var da også domineret af nordamerikanske koncerner frem til ca. 1970, da japanske virksomheder begyndte at trænge sig ind.
USA fik i 1946 også ret til at have militærbaser i Philippinerne 99 år fremover. Dette blev i 1959 ændret til 25 år med ubegrænset ret til forlængelse. USA's baser gjorde landet til det strategisk vigtigste område for USA i Sydøstasien. Specielt efter Vietnamkrigens afslutning. I 1954 gik landet med i den sydøstasiatiske militærorganisation SEATO. I 1967 var det med til at danne den regionale samarbejdsorganisation, ASEAN.
Philippinerne har sjældent haft legale venstrefløjspartier. Et kommunistparti (PKP) blev dannet i 1930, men forbudt allerede året efter. Partiet arbejdede derefter illegalt, og situationen ændredes først under 2. verdenskrig da guerillabevægelsen Hukbalahap - Folkets antijapanske hær - blev drivkraften i kampen mod japanerne. Efter krigen var Hukbalahap legal i en periode, men USA satsede ensidig på storborgerskabet og forbød bevægelsen. I slutningen af 40'erne var Hukbalahap - der havde stor tilslutning fra de fattige bønder i striden mod storgodsejerne - ret aktiv på hovedøen Luzón samt Visayas øerne, men bevægelsen blev knækket af forsvarsminister Magsaysay i perioden efter 1950. Helt frem til 1970 var der dog rester af denne guerilla, der overlevede i det indre Luzón.
1965-86 Marcosdiktaturet
I 1965 blev nationalisten Ferdinand Marcos valgt til præsident - og genvalgt i 1969. I hans regeringsperiode skærpedes modsætningerne indenfor borgerskabet, da økonomien blev stadig dårligere, og korruptionen og kriminaliteten øgedes. Endvidere fik han problemer med en ny guerillabevægelse, New Peoples Army (NPA). Det var den militære gren af det nydannede kommunistparti, CPP. Partiet var blevet dannet i 1968 som en afskalning fra Hukbalahap. Partiets unge dynamiske leder var José Maria «Joma» Sison. Det var præget af de daværende voldsomme modsætninger mellem Kina og Sovjet. Mens det traditionelle kommunistparti, PPK var moskvatro, var CPP maoistisk og satsede på efter kinesisk forbillede at opbygge en guerilla, der kunne bane vejen for en magtovertagelse. NPA baserede sig i udgangspunktet på erfaringerne fra Hukbalahap guerillaen og var hurtigt i stand til at rekruttere blandt bønderne. Desuden strømmede mange frustrerede studenter fra byerne ind i guerillaen, der efter få år var en trussel mod regimet i de uvejsomme bjergegne i det nordlige Luzón.
Marcos benyttede lejligheden til den 22. september 1972 at proklamere undtagelsestilstand. Parlamentet blev opløst, og mange oppositionspolitikere fængslet. Diktaturet kom til at vare frem til 1986, hvor en bred alliance af oppositionspartier gjorde oprør mod Marcosdiktaturet, og dermed banede vejen for en demokratisering af landet. Marcosdiktaturet var knyttet sammen med en stigende repression rettet mod ikke blot den kommunistiske og den muslimske guerilla, men også mod den politiske og faglige opposition. Ved flere lejligheder deltog nordamerikanske tropper i denne repression.
Den katolske kirke spillede en vigtig rolle i udviklingen af modstanden mod Marcos. Af historiske årsager spiller kirken fortsat en stor social rolle i samfundet, og 75% af philippinerne over 10 år går endnu i dag i skoler, der er tilknyttet kirken. I 1976 spillede kirken en vigtig rolle i fordømmelsen af valgsvindelen omkring den folkeafstemning, der skulle godkende Marcos «undtagelseslov». I 1981 slog 45 politiske og faglige organisationer sig sammen til en boykot af det grundslovsstridige valg, Marcos afholdt for at forblive ved magten. I september samme år demonstrerede tusinder af mennesker i Manilas gader, hvor de krævede diktaturet afsluttet og en tilbagetrækning af de nordamerikanske militærbaser.
Den 21. august 1983 lod Marcos den populære oppositionsleder, Benigno Aquino henrette, da han steg ud af et fly, på vej tilbage til Philippinerne efter et langvarigt eksil i USA. Ved Benignos begravelse i Manila deltog ½ million mennesker. Fra det tidspunkt fik den folkelige bevægelse mod Marcosdiktaturet en dynamik, der ikke ophørte før det var bragt til fald.
I april 1985 oprettede officerer i militæret RAM - Reform the Armed forces Movement. De var utilfredse med indgreb fra Marcos' side i den militære ledelse. I et klima af vold og undertrykkelse, som kirken sammenlignede med «den beskidte krig» i Argentina i 70'erne, krævede befolkningen, at der som planlagt skulle holdes valg i 1986, og samtidig støttede den Cory Aquinos kandidatur. Hun var enke efter den dræbte Benigno Aquino.
Sukkerfabrik på øen Negros. Da verdensmarkedsprisene på sukker i midten af 1980'erne røg i bund, udløste det hungersnød på Negros. (Solidaritet)
1986 Marcos væltes
Valget blev gennemført i februar 86 og var præget af omfattende valgsvindel, der skulle hindre Corazón Aquino i at vinde. Da dette blev kendt, opfordrede hun til massiv civil ulydighed. Marcos' forsvarsminister, Juan Ponce Enrile forsøgte at gennemføre et statskup, der imidlertid slog fejl. Diktatoren kunne imidlertid ikke få fat i kupmagerne. 1 million mennesker havde omringet den militærkaserne, hvor de havde søgt tilflugt, og da luftvåbnet samtidig nægtede at adlyde Marcos' ordre om at bombe dem, valgte Marcos at gå i eksil. Aquino indtog efterfølgende præsidentembedet med Enrile som forsvarsminister. Modsætningerne var dog ikke løst af den grund. Aquino blev stillet overfor flere kupforsøg, hvoraf de alvorligste var i november 86 og september 87.
Ved en folkeafstemning i februar 87 blev der med overvældende flertal vedtaget en ny forfatning. Den gav selvstyre til Mindanao og Cordillera provinserne, hvilket gjorde det muligt at indgå våbenhvileaftaler med de lokale guerillabevægelser. Den nye regering ønskede at splitte guerillaorganisationerne for at kunne koncentrere sig om den stærkest - NPA - og det lykkedes. Regeringen indledte også forhandlinger med denne, men de brød sammen i 1990 efter en serie attentater mod folkelige organisationer og civile ledere.
Guerillaen skyder sig selv i foden
Guerillaen, kommunistpartiet og de folkelige organisationer nåede i midten og slutningen af 80'erne et klimaks i deres organisatoriske udvikling, men begik en række fejltagelser, der kom til at koste meget dyrt. Den første alvorlige fejltagelse var ikke at støtte folkeoprøret mod Marcos i 1986. Konsekvensen var, at de blev sat udenfor den enorme dynamik der eksisterede omkring oprøret mod Marcos. Næste alvorlige fejltagelse var at kvæle byguerillaen i Davao på den sydlige ø Mindanao. Under Marcosdiktaturet var den eneste udvej for mange at slutte sig til guerillaen eller dens illegale masseorganisationer. I midten af 80'erne var NPA derfor nået op på at have over 20.000 mand under våben, og omkring 20% af den philippinske befolkning levede i områder befriet af NPA. NPA/CPP havde indtil da fulgt den klassiske maoistiske guerillastrategi, der bestod i opbygningen af en bondeguerilla, der skulle omringe og udsulte byerne. Men dels foregik der en ideologisk opblødning i CPP's maoisme igennem 80'erne, dels gennemførte CPP/NPA/NDF grupper en omfattende organisering i byen Davao, således at byen med næsten 1 million indbyggere omkring 1985/86 i realiteten var under befrielsesbevægelsens kontrol. Men denne strategi stødte dels på modstand fra konservative sektorer i partiet, dels reagerede partiet meget voldsomt, da der blev opdaget infiltration i dets celler i Davao. Partiet beordrede cellerne opløst, og samtidig skulle de infiltrerende henrettes. Partiet henrettede et sted mellem 500 og 1000 af sine egne. Næsten alle var uskyldige, viste det sig bagefter. Bevægelsen havde begået politisk selvmord i Davao, og det var kun begyndelsen på enden.
Aquinoregeringen havde lovet at give jord til bønderne, og gik i gang med gennemførelsen af en jordreform, men den løb ind i forhindringer og gik til sidst helt i stå, da den kom til debat i parlamentet, hvor godsejerne havde en overvældende repræsentation.
I april 1988 begyndte diskussionen om fremtiden for USA's mange militærbaser i landet, da kontrakten med USA udløb i september 91. Venstrefløjen havde i mange år krævet baserne helt lukket, mens regeringen ønskede at få forhøjet lejen.
Landbrugskooperativ organiseret af den stærke sukkerarbejdsfagforening på Negros. (Solidaritet)
Omfattende naturkatastrofer og de sociale konflikter placerede især børnene i en højrisikozone. I 1990 var 39 % af philippinerne under 14 år. Bestræbelserne fra NGO'erne (de ikke-regeringskontrollerede organisationer) på at forbedre situationen for disse børn, opfyldte kun en tredjedel af behovet. Regeringen oprettede flygtningelejre til de såkaldte «interne flygtninge», som militæret havde fordrevet fra områder, hvor guerillaen mentes at holde til. Militæret gennemførte i denne periode en såkaldt «total krig» mod landets oppositionelle. I lejrene levede 1,25 millioner mennesker under kummerlige forhold.
I 1991 var presset fra de forskellige regionale og etniske grupper for en mere retfærdig fordeling af jorden og rigdommene vokset enormt. Dette sammen med at de forestående valg i maj 92 førte til, at Corazón Aquino oprettede Kontoret for samfundene i Nord, der skule tage sig af stammerne og de etniske grupper i Luzónbjergene i nord, og tilsvarende blev der oprettet et kontor, der skulle tage sig af problemerne i syd. De ansatte på begge kontorer kom fra de berørte samfund. Mindanao havde allerede fra 1987 haft et kontor for Islamiske Anliggender. Situationen på øen var sprængfarlig, da moroernes befrielsesfront - MNLF - havde 20.000 mand under våben, og mente at regeringen havde overtrådt paragrafferne om autonomi i 1987 forfatningen.
1991 USA's militærbaser lukkes
I juni 1991 gik vulkanen Pinatubo i et voldsomt udbrud, der dræbte 700 mennesker, jævnede en landsby totalt med jorden, drev 300.000 på flugt og begravede USA's store Clark flyvebase i et tykt lag aske, efter den var blevet evakueret. Med en flyvebase der var gjort ubrugelig af vulkanudbruddet og med vanskelige forhandlinger om en fornyelse af baseaftalerne med Philippinerne, besluttede USA overraskende at opgive sine baser i landet. Den 26. november blev Clark basen formelt lukket. Den havde tidligere huset 6.000 nordamerikanske soldater og beskæftiget over 40.000 philippinere - i mange tilfælde i nedværdigende stillinger. Aeta folket fremsatte øjeblikkeligt krav om at få baseområdet tilbage, hvorfra de næsten 50 år tidligere var blevet fordrevet, da den blev oprettet. Men den philippinske regering havde planer om en oprydning på området mhp. oprettelsen af en lufthavn.
Parallelt hermed fortsatte forhandlingerne om USA's anden store base i landet - Subic flådebasen der husede 12.000 soldater. Efter intense forhandlinger besluttede det philippinske senat i oktober, at landet ikke kunne forny basenaftalen under de vilkår, USA var villig til at tilbyde. Clark basen blev revet ned og overført til en nærliggende ø udenfor philippinsk jurisdiktion. Flytningen kunne ikke undgå at bekymre lokale og internationale miljøbevægelser pga. farerne ved de konstante flytninger af atomvåben.
Imens fortsatte fældningen af landets skove. I 50'erne havde de dækket 75 % af landets areal. Det var i 1990 reduceret til 42 %. Konsekvenserne af naturkatastrofer som tyfonen Uring der dræbte 8.000 mennesker i 1991 blev større pga. manglen på et skovdække.
1992 Forsvarsminister Ramos vælges til præsident
25 ud af 32 millioner stemmeberettigede philippinere deltog i valgene i maj 1992, der blev anset for at være de roligste og reneste i landets historie. Valget blev vundet af Aquinos tidligere forsvarsminister, Fidel Ramos. I september forlod USA basen i Subic. De efterlod sig en baseinfrastruktur til en værdi af 8 milliarder dollars, samt tusinder af kvinder der havde arbejdet som prostituerede for nordamerikanerne.
I 1993 knyttede kongressen og regeringen kontakter til guerillaen på Mindanao og i det nordlige Luzon, samtidig med at myndighederne blev skarpt kritiseret for deres tortur og forsvindinger.
Ramos regeringen måtte i 1994 søge støtte i oppositionen for at få snyderiet med momsen på 10% under kontrol. Skridtet fik støtte fra IMF, der gav regeringen lån, hvilket førte til en vækst i BNP på 5%. Kampagnen mod kriminaliteten blev anført af vicepræsident Estrada. Den medførte bl.a. at 2% af landets politifolk blev fyret og at yderligere 5% blev undersøgt for forbindelser til den organiserede kriminalitet.
Landsorganisationen KMU. Da de illegale organisationer blev splittet i starten af 1990'erne gik KMU med den dogmatiske Sison fløj. (Solidaritet)
Imens var CPP/NPA/NDF plaget af voldsom intern splittelse. Partiets reelle leder og grundlægger, José Maria Sison gennemførte fra sit eksil i Belgien et internt kup i partiet, og fik under mottoet «fewer but better» (færre men bedre), udskiftet de fleste folk i centralkomiteen med sine egne folk. Sison ønskede at dreje bevægelsen tilbage på den korrekte maoistiske linie og tog bl.a. også forbindelse til den maoistiske guerilla i Peru, Sendero Luminoso mhp. politisk samarbejde. Mange blev udrenset eller valgte at gå frivilligt - både fra partiet, guerillaen og de illegale masseorganisationer. Resultatet var en drastisk tilbagegang i aktioner og gennemslagskraft.
I 1995 blev enken af den afdøde diktator, Marcos, Imelda Marcos valgt til kongressen trods en lang række anklager for korruption. Schweiziske banker returnerede 475 millioner US$, som Marcos havde indsat på sine personlige bankkonti der, men regeringen var overbevist om, at der fortsat står flere milliarder dollars på forskellige konti.
Regeringen reducerede restriktionerne for udenlandske investeringer og toldsatserne og dette sammen med tilstedeværelsen af uddannet og billig arbejdskraft gjorde, at væksten i BNP nåede op på 6%. Samme år strømmede der 2 milliarder US$ ind i landet, sendt hjem fra de 4,2 millioner der arbejdede i udlandet.
I slutningen af 95 indtraf der en fødevarekrise uden fortilfælde, med stigninger i prisen på ris på 70%. Omkring to tredjedele af befolkningen levede under fattigdomsgrænsen. Bondeorganisationerne gjorde regeringen ansvarlig for en usammenhængende og korrupt landbrugspolitik og krævede gennemførelse af en jordreform, der samtidig skulle sikre industrialisering på landet, fødevareselvforsyning og beskyttelse af miljøet. Mere en halvdelen af befolkningen er bønder, men 20% ejer 60% af jorden. Småbonden råder i gennemsnit over 2 hektar jord og får i princippet halvdelen af høsten, men i realiteten går en stor del af hans indkomst til at betale hans gæld til høvdingen - den store godsejer. Dertil kommer en arbejdsløshed på næsten 9%.
1996 Fredsaftale med MNLF
Trods protester fra landets kristne flertalsbefolkning fortsatte regeringen forhandlingerne med den islamiske guerilla, der blev tilbudt at få repræsentanter i kongressen, i højesteret og regeringen, samt at dens partisaner kunne indlemmes i politiet og militæret. Regeringens formål var at sikre fred i landet, for at der kunne gennemføres økonomiske reformer, der ville gøre det i stand til at konkurrere med dets nabolande organiseret i ASEAN. Den 30. september 1996 indgik regeringen og den islamiske guerilla en fredsaftale. Lederen af MNLF, Nur Misuari, blev guvernør på øen Mindanao, der udgør omkring en fjerdedel af landets areal. Den kristne opposition mod aftalen planlagde gennemførelsen af en folkeafstemning i 98 mod autonomien. Præsident Ramos indledte endvidere aftaler med CPP og NPA, der fortsat opererede i flere byer og landdistrikter. I august 97 accepterede Ramos, at hans forsvarsminister, Renato de Villa trådte tilbage.
I januar 1998 gik tusinder af børn i demonstration gennem Manilas gader i protest mod børneslaveriet i landet. Med demonstrationen indledtes en kampagne på verdensplan, for at forbedre situationen for de 250 millioner børn der arbejder, trods det at det iflg. internationale traktater er forbudt. Omkring 63% af de udbyttede børn lever i Asien. Efter en formel protest fra den kinesiske regering afviste præsident Ramos at have haft forhandlinger med Taiwans premierminister. Højesteret indgik samme måned en aftale om overførslen af størstedelen af Marcos' formue til philippinske banker. I maj blev vicepræsident, Joseph Estrada valgt til ny præsident med 37% af stemmerne. Landet var alvorligt ramt af finanskrisen i Sydøstasien og regeringen erklærede, at den ville fortsætte de struktilpasninger, som de tidligere regeringer havde indledt efter pres fra Verdensbanken og IMF. Regeringen afviste samtidig at indføre valutakontrol og kontrol med udenrigshandelen.
I slutningen af året fandt Philippinerne sig i den gruppe af lande som USA var «bekymret» over pga. deres påståede narkoproduktion. Iflg. en nordamerikansk rapport er Philippinerne storeksportør af cannabis.
I 1999 blev Østasien ramt af alvorlige oversvømmelser. Selv om skaderne ikke var lige så alvorlige som i Kina, berørtes en betydelig del af høsten i Philippinerne og tusinder blev drevet på flugt.
I oktober 2000 demonstrerede tusinder i Manilas gader for at få præsident Estrada til at træde tilbage, og oppositionen fremlagte et mistillidsforslag i kongressen, efter at en tidligere allieret af Estrada havde afsløret, at præsidenten havde taget imod flere millioner i bestikkelse fra de illegale spille-syndikater. Protesterne fortsatte, i januar 2001 måtte Estrada gå af, og hans vicepræsident Gloria Macapagal Arroyo overtog posten.
I april 2001 blev Estrada anklaget af statsadvokaten for at have samlet sig en formue på over 80 mio. US$ ved korruption gennem sine 2½ år son præsident. De ialt 8 sigtelser lød på: plyndring, røveri, bestikkelse, svindel med offentlige midler, mened, ulovlig anvendelse af et dæknavn, illegal spil og overtrædelse af loven om etiske standarder. Hans søn Jinggoy, hustruen Luisa Ejército samt en række af hans forretningsforbindelser fik lignende sigtelser. Dette skete efter at højesteret havde frataget Estrada hans politiske immunitet, og afvist hans krav om at blive erklæret for landets retmæssige præsident.
Anklagerne om korruption nåede også den nye præsident, da hendes mand i oktober 2001 blev anklaget for modtagelse af bestikkelse. En tidligere ansat i præsidentpaladset beskyldte advokat José Miguel Arroyo for at have modtaget over 900.000 US$ fra et teleselskab mod at få hævet et præsidentielt veto mod frekvensfordeling. Både præsidenten og den anklagede beordrede en undersøgelse gennemført.
I april 2002 blev byen General Santos på den sydlige del af Mindanao erklæret i undtagelsestilstand, efter at flere bomber var eksploderet, der kostede i alt 14 mennesker livet. Politiet tilbageholdt to mistænkte, og erklærede at bomberne var blevet placeret af MILF.
I juni fremlagde USA's regering juridiske anklager mod 5 ledere af den philipinske oprørsbevægelse Abu Sayyaf for bortførelsen og mordet på de nordamerikanske statsborgere Martin Burnham og Guillermo Sobero. Abu Sayyaf bevægelsen anklages for at være knyttet til al-Qaeda netværket og Osama bin Laden. Der blev endvidere fremsat anklager om bortførelse af Burnhams hustru, Gracia, der blev reddet 7. juni på Mindanao, efter at have været holdt fanget 1 år sammen med sin mand. En philipinsk sygeplejerske var også blevet bortført af Abu Sayyaf i denne periode, men hun var død under en redningsaktion gennemført af det philipinske militær.
I oktober gennemførte Abu Sayyaf en række attentater mod forretninger og kirker, der kostede 8 livet og 170 sårede. Mindst 5 personer blev arresteret og overført til Manila. Abu Sayyafs mål er oprettelsen af en islamisk stat i den sydlige del fa Philippinerne.
Den 23. januar 2003 blev Rómulo Kintanar likvideret på en restaurant i Manila. Kintanar havde været formand for kommunistpartiet i 1980'erne, men var ikke længere medlem af partiet. Partiet påtog sig ansvaret for likvideringen, der blev udført af dets væbnede gren, NPA.
Ligeledes i januar udsendte Amnesty International en rapport, der fordømte den rutinemæssige anvendelse af tortur af politiske fanger i Filipinernes fængsler. De fanger der er mest udsatte for tortur er formodede medlemmer af de væbnede oprørsgrupper, sympatisører, almindelige kriminelle eller fattige.
Gloria Arroyo erklærede i marts, at 4 medlemmer af Abu Sayaf var blevet fanget, og at der samtidig var beslaglagt 36 kilo højeksplosiv trinitrotoluen. Iflg. Arroyo havde den ene af de tilfangetagne påtaget sig ansvaret for eksplosionen på en passagerfærge den 27. februar, hvor 100 blev dræbt. De tilfangetagne var blevet trænet militært af den al-Qaeda tilknyttede gruppe Yemá Islamiya.
Ved valget i maj 2004 kunne de hundredetusinder af philipinske migrantarbejdere, der bor udenfor landet for første gang stemme. Størstedelen af disse migrantarbejdere sender penge hjem til deres familier, der bor i Philippinerne. Politiske iagttagere mente, at stemmerne fra de udenlandske migrantarbejdere kunne blive afgørende for landets fremtid. En af de politisk mest aktive grupper udenfor landet er de næsten 90.000 registrerede philipinske migrantarbejdere, der lever i Hong Kong. Connie Bragas-Regalado der er leder af Emigrantpartiet, der repræsenterer arbejderne i Hong Kong erklærede, at Philippinerne bærer et stort ansvar for at forsvare rettighederne for de philipinske arbejdere, der arbejder i 186 forskellige lande, og at det er nødvendigt at lovgive for at forsvare disse rettigheder.
Samme måned blev mindst 19 mennesker dræbt og flere hundrede hjemløse som følge af tyfonen Nidas hærgen af Filipinernes østlige provinser.
Præsidentvalget blev vundet af Gloria Arroyo over hendes rival Fernando Poe.
I juni indledtes forhandlinger i Norge mellem regeringen og NPA.
Den 15. juli besluttede regeringen at indlede tilbagetrækningen af det lille kontingent filipinske soldater, der indtil da havde deltaget i USA's besættelses af Iraq. Tilbagetrækningen blev fremskyndet af hensyn til Ángelo da Cruz - en filipinsk lastbilchauffør tilfangetaget af irakiske oprørere. Tilbagetrækningen var endnu et nederlag for besættelsesmagten efter tilbagetrækningen af tropperne fra Spanien, Dominikanske Republik og Honduras.
Endnu før alle tropper var trukket ud, blev Ángelo da Cruz løsladt af sine bortførere. Da Cruz blev overført til Abu Dhabi i de Forenede Arabiske Emirater til et sundhedscheck inden sin tilbagevenden til Filipinerne.
Regeringen og Moro fronten oplyste i april 2005 om, at der i forbindelse med de indledende fredsforhandlinger i Malaysia var blevet indgået aftale om de oprindelige jordområder, som rebellerne de foregående 3 årtier havde gjort krav på. Dette emne var det grundlæggende i forhandlingsprocessen.
Præsidentpaladset erklærede i juni 2005 at have afdækket et komplot, der skulle fjerne Gloria Arroyo, pga. påståede uregelmæssigheder i valgprocessen året forinden. Medlemmer af oppositionen blev anklaget for at have deltaget i komplottet, der bl.a. skulle anvende et lydbånd, der stammede fra nordamerikanske embedsmænd. På båndet kunne man høre Arroyos stemme, der opfordrede valgkommissionens embedsmænd til at øge hendes stemmeandel på Mindanao. Båndet antydede en mulig deltagelse fra USA's side i en sammensværgelse mod præsidenten. USA's ambassade i Manila afviste imidlertid ethvert kendskab til båndet. Ikke desto mindre gik præsidentens mand, Jose Miguel Arroyo i frivilligt eksil i USA.
Sagen udløste i juni og juli massive demonstrationer i Manila med krav om præsidentens afgang. Både senatspræsident Franklin Drilon, tidligere præsident Corazon Aquino og flere af Arroyos ministre der havde trukket sig fra deres poster opfordrede præsidenten til at gå af. Uden held. Den 9. juli blev hele landet erklæret i alarmtilstand. Alligevel fortsatte protesterne i Manila, Baguio, Bacolod, Naga og Cebu. Også på Mindanao begyndte befolkningen at protestere. Ikke med krav om Arroyos afgang, men med krav om dannelsen af et selvstændigt Mindanao.
Trods opfordringer og massive folkelige protester klamrede Arroyo sig til magten, og i december ændrede Freedom House landets status fra «frit» til «delvist frit». Det var første gang det skete siden diktatoren Ferdinand Marcos i 1986 blev styrtet.
Den 24. februar 2006 fandt der angiveligt et kupforsøg sted mod Arroyo, men det slog fejl. Det udløste landsdækkende undtagelsestilstand, der varede til 3. marts. 4 parlamentsmedlemmer fra venstrefløjen og 12 andre ledere af oppositionen blev anklaget for delagtighed i kuppet. Men også den højreorienterede general Danny Lim og en række andre officerer blev arresteret. Det er uklart, om der faktisk fandt et kupforsøg sted.
En regeringsrapport offentliggjort i februar 2007 anklagede højtstående personer indenfor militæret for at stå bag henrettelsen af flere hundrede venstrefløjsaktivister i perioden siden 2001.
Valgkampen op til parlaments- og kommunalvalget i maj 2007 var som sædvanlig præget af omfattende vold. Over 300 personer blev dræbt under de 3 måneder op til valgene.
I maj 2010 gennemførtes parlamentsvalg. Under selve valgkampen blev over 20 dræbt: mindst 5 kandidater og 16 kampagneaktivister, men månederne før var endnu mere blodige. I november 2009 blev 63 personer der rejste i en oppositionskandidats konvoj dræbt i Maguindanao provinsen - deriblandt 34 journalister. Den lokale guvernør, Andal Ampatuan Sr. og en række medlemmer af hans private hær blev siden arresteret for mordene. Amnesty International oplyste, at antallet af private hære steg fra 68 i december til 117 i februar. Efter Maguindanao massakren var der stærke opfordringer til præsident Gloria Arroyo om at ophæve direktiv 546 fra 2006, der de-facto legaliserede private hære, men præsidenten nægtede. Myndighederne var generelt meget langsomme og tilbageholdne med at undersøge omstændighederne omkrig de mange mord, endsige opklare dem. Med én undtagelse. NPA var angiveligt ansvarlig for mordet på en af de 5 kandidater, og militærets 42. Infanteri Bataljon blev øjeblikkeligt sat ind i jagten på partisanerne.
Davao City, General Santos City, Digos City, Tagum City og Cebu City er fortsat hærget af dødspatruljer, der dræber småkriminelle, narkohandlere og gadebørn. Alene i Davao blev 89 indbyggere dræbt af dødspatruljer i perioden januar-september 2009. Det bragte antallet af dødspatrulje ofre op på 926 siden 1998. Den værste massakre fandt sted 23. november 2009 udenfor byen Ampatuan, da 58 blev dræbt. Morderne kom fra Ampatuan familien, der har en stående «hær» på 2-5000 bevæbnede medlemmer. Meget få af drabene er opklaret. Både myndigheder og domstole er meget langmodige i efterforskning og retslig behandling. Oftest gør myndighederne heller ikke nok for at beskytte eventuelle vidner.
Præsidentvalget i maj 2010 blev vundet af den liberale Benigno Aquino III der fik 42% af stemmerne. Hans mor, Corazon Aquino, var præsident i slutningen af 1980'erne, og hans far Benigno Aquino blev myrdet af diktaturet i august 1983. Moderen døde i 2009, hvilket fik stærke kræfter i partiet til at opfordre sønnen til at stille op. Ved sin tiltræden erklærede Aquino, at han ville nedsætte en sandhedskommission til undersøgelse af korruptionsanklagerne mod den tidligere præsident, Gloria Macapagal-Arroyo. Det skete i juni. I september gennemførte han sit første udenrigsbesøg - til den gamle kolonimagt USA.
I august 2010 kidnappede en fyret politimand en turistbus med 20 turister og 5 philippinere. Politimanden mente han uretmæssigt var blevet fyret og krævede en høring hvor han kunne forsvare sig selv. Som følge af politiets håbløse håndtering af gidselsituationen blev 8 gidsler og politimanden selv dræbt mens flere andre blev såret. Hong Kong hvor turisterne var fra frarådede efterfølgende rejser til Philippinerne.
I april 2012 undertegnede Philippinerne tillægsprotokollen til FN's torturkonvention, men uden at gennemføre følgelovgivning i landet, hvor tortur fortsat er udbredt.
I oktober undertegnede regeringen og Moro Islamic Liberation Front en rammeerklæring, der skal bane vej for en fredsproces, der afslutter den væbnede selvstændighedskamp på Mindanao. Samme måned vedtog kongressen den såkaldte Cybercrime Prevention Act, der giver op til 12 års fængsel for kommentarer på internettet, der vurderes som bagvaskende. Loven udløste et folkeligt ramaskrig, og højesteret suspenderede efterfølgende loven med henvisning til at den skulle gennemgå en juridisk vurdering.
Aquino nyder fortsat betydelig folkelig og politisk opbakning, da økonomien har det bedre end under hans forgænger i præsidentembedet. Antallet af forsvindinger og politiske mord er ligeledes faldet, men omfanget af trusler mod journalister og medlemmer af folkelige organisationer uforandret, og ingen er blevet dømt for politiske mord under Aquino administrationen. EU og Philippierne styrkede i juli 2012 relationerne, da de underskrev en Partnerskabs- og Samarbejdsaftale. Men USA er fortsat landets vigtigste allierede og våbenleverandør.
I januar 2013 underskrev Aquino en lov, der skulle beskytte landets 1,9 mio. tjenestefolk. Samme måned ratificerede landet ILO's Domestic Workers Convention nr. 189, hvilket vil være en hjælp for landets 1,5 mio. tjenestefolk der arbejder i udlandet. Bl.a. i Danmark hvor de betegnes som «Au-Pair piger», for at retfærdiggøre den lave løn og kummerlige arbejdsforhold.
I maj underskrev præsidenten K-12 loven, der skulle styrke uddannelsesniveauet i landet. Loven skal sikre ret til børnehave og 12 års skolegang.
Der er fortsat flere væbnede oprør i gang i landet. I februar 2013 kollapsede et forsøg på at indlede fredsforhandlinger mellem regeringen og NPA. I september udbrød der hidsoige kampe mellem landets militær, politi og Moro National Liberation Front (MNLF) i Zamboanga. 161 civile, partisaner og soldater blev meldt dræbt i de 3 ugers kampe, der også spredte sig til Basilan. Længere sydpå var den islamistiske Abu Sayyaf gruppe og rapporteredes i september at have bortført 2 personer for at kræve løsepenge.
Aquino var heller ikke i stand til at gøre op med straffriheden for soldater og politi, og menneskerettighedskrænkelserne fortsatte. I 2013 blev 7 journalister myrdet og yderligere 3 stillet for retten og dømt for bagvaskelse. De havde skrevet artikler om myndighedernes kriminelle aktiviteter.
I november 2013 ramtes landet af tyfonen Yolanda. Den hidtil værste tyfon i landets historie med vindhastigheder på op til 315km/t målet over 1 minut. Til sammenligning starter en orkan ved vindstød på 120km/t. Yolanda ramte Visayas, hvor det især gik ud over Samar og Leyte. Omkring 11 mio. mennesker blev berørte af tyfonen, der kostede mindst 6.300 livet og forvoldte skader for 2,86 mia. US$. Den usædvanligt voldsomme tyfon blev set som udtryk for de globale klimaforandringer, der øger havtemperaturen og dermed bidrager til mere ekstremt vejr.
I marts 2014 blev der indgået en fredsaftale med Moro Islamic Liberation Front (MILF) efter 17 års forhandlinger. Som led i fredsaftalen blev der oprettet en autonom Bangsamoro region i den sydlige del af landet, til gengæld for at oprørsbevægelsen opgav sit krav på en selvstændig islamisk stat. En anden oprørsbevægelsen under ledelse af Abu Sayyaf var stærkt imod fredsaftalen. I juli svor den troskab overfor IS i Iraq og gennemførte angreb i Sulu provinsen der kostede 21 livet. I december blev yderligere 10 dræbt og 30 såret, da en mortergranat ramte en bus i Bukidnon provinsen.
Samme måned fornyede Philippinerne sit krav på Spratly øerne. Både Brunei, Kina, Malaysia, Taiwan og Vietnam havde tilsvarende krav på øgruppen.
I april besøgte USA's præsident landet. Ved den lejlighed blev der underskrevet en ny militær samarbejdsaftale mellem de to lande, der gav USA mulighed for at bruge militærbaser i Philippinerne.
I august arresteredes den tidligere general Jovito Palparan, sigtet for kidnapninger og tortur. Det var første gang en højtstående officer blev arresteret for krænkelser af menneskerettighederne. Det gav håb om, at landet ville begynde at fravige den traditionelle straffrihed for menneskerettighedskrænkelser begået af sikkerhedsstyrker.
Journalisten Nerlita Ledesma blev myrdet i januar 2015. Landets journalistforbund regnede ud, at 30 journalister var blevet dræbt siden Aquino kom til magten i 2010. Kun i 6 af sagerne havde myndighederne foretaget arrestationer. Resten var uløste. Ledesma blev myrdet dagen efter 12 journalister og bladtegnere var blevet myrdet på det franske Charlie Hebdo, men mens de franske drab fik den vestlige presse til at gå i selvsving, udløste mordet på Ledesma end ikke en notits i de europæiske aviser.
2016 Krig mod narko. Titusinder myrdes af Dutertes sikkerhedsstyrker
Præsidentvalget i maj 2016 blev vundet af Rodrigo Duterte fra PDP-Laban med 39,0% af stemmerne. Næstflest stemmer fik Mar Roxas med 23,5%. Duterte fik især opbakning på Mindanao og i hovedstaden Manila. I næsten hele perioden 1988-2016 var han borgmester i Davao, hvor han bekæmpede «kriminalitet» ved konsekvent at henrette «forbrydere». Alene i 1998-2016 blev 1400 personer henrettet af dødspatruljer knyttet til borgmesteren. De fleste af dem stofmisbrugere og småhandlende med narkotika. Duterte pralede selv af, at han i 1988 som borgmester havde dræbt 3 kidnappere, der blev taget ved en politikontrol. Massehenrettelserne gjorde ikke Davao til en sikker by. I 2010-15 var det den by i Philippinerne hvor der foregik flest mord og næstflest voldtægter. Samtidig gjorde Duterte byen til landets vigtigste for børneprostitution og sexturisme, trods det at prostitution var ulovlig i landet.
Dutertes jordskredssejr ved præsidentvalget skyldtes især at han lovede at overføre metoderne fra Davao til hele landet. Efter valgsejren fik sikkerhedsstyrker frie hænder til at myrde løs. Antallet af mord begået af sikkerhedsstyrkerne steg til 7.000 i januar 2017, hvorefter myndighederne ikke længere offentliggjorde statistik. De fleste var uskyldige, småkriminelle eller narkomaner. Det enorme antal henrettelser førte til betydelig kritik fra FN, hvilket fik Duterte til at true med at melde Philippinerne ud af FN og i stedet danne en ny «verdensorganisation» med Philippinerne som omdrejningspunkt. Selv Philippinernes traditonelle allierede USA begyndte at kritisere regimet og dets massehenrettelser. Men de gode relationer blev genetableret, efter Donald Trump blev indsat som USA's præsident i januar 2017. Under en telefonsamtale mellem de to statsledere i april 2017 lykønskede Trump Duterte for at «udføre et fantastisk job ifht. narkoproblemet». (Udskrift af telefonsamtale mellem Duterte og Trump 29/4 2017). De to statsledere planlagde at mødes under Trumps besøg i Asien i november 2017.
I august 2016 godkendte Duterte, at tidligere diktator Ferdinand Marcos blev begravet på Heltenes Kirkegård i Taguig. Beslutningen udløste en storm af protester fra philippinere, der var ofre for diktatorens regime.
I september sprang den militante gruppe Daulat Ul-Islamiya en bombe på et marked i Davao, der dræbte 14 og sårede 70. Duterte underskrev efterfølgende et dekret der gav militær og politi frie tøjler på Mindanao. Derefter eskalerede kampene hurtigt. I marts-oktober 2017 var byen Marawi i Lanao del Sur på Mindanao krigszone for sammenstød mellem militæret på den ene side og de IS tilknyttede militante grupper Maute og Abu Sayef. Duterte satte hele Mindanao i undtagelsestilstand. Kampene kostede næsten 1000 islamister livet, 165 soldater og 87 civile. Omkring 1,1 mio. af byens indbyggere blev drevet på flugt. Kampene ebbede først ud, da de militante ledere Omar Maute og Isnilon Hapilon blev dræbt i oktober. Både luftvåben, hær og specialstyrker fra USA var involveret i kampene.
I august 2016 indledte regeringen og NPA/NDF fredsforhandlinger i Norge. Trods våbenhvile under forhandlingerne kom det i februar 2017 til væbnede sammenstød mellem parterne, hvorunder NPA tog en række regeringssoldater til fange. Duterte afbrød derefter forhandlingerne, betegnede oprørsbevægelsen som terrorister og beordrede fredsmæglere fra NDF arresteret.
I efteråret 2016 kom det til skarpe sammenstød mellem den statslige Menneskerettighedskommission og Duterte. Komissionen kritiserede den statslige stormflod af drab. Duterte svarede igen ved at beskære det statslige bidrag til komissionen og opfordrede sikkerhedsstyrkerne til at dræbe de ansatte i komissionen, «hvis de stillede sig i vejen for retfærdigheden». Det franske dagblad Liberátion betegnede i oktober Duterte som Philippinernes «seriemorderpræsident».
USA og EU fortsatte deres økonomiske støtteprogrammer og våbensalg til Duterte regimet.
ICC meddelte i februar 2018 at det havde indledt en forundersøgelse af forbrydelser med menneskeheden begået af landets diktator, Rodrigo Duterte. I 2017 blev der fremlagt en rapport for ICC der dokumenterede Dutertes ansvar for henrettelser og massemord i perioden siden han i 1988 blev borgmester i Davao. Duterte blev i 2016 valgt på et program for henrettelse af narkohandlere, og i perioden siden var 4-8.000 blevet dræbt af de statslige sikkerhedsstyrker. Philippinerne ratificerede i 2011 sin optagelse i ICC, og ICC chefanklager Fatou Bensouda erklærede at hendes kontor i det mindste ville undersøge drab foretaget siden Dutertes magtovertagelse i juli 2016. Duterte svarede i første omgang, at han glæde sig til at møde op i retten for at sætte anklageren på anklagebænken, men sagde siden, at han trak Philippinene ud af ICC. I marts fik han støtte fra USA's Trump der erklærede, at han selv ønskede at lade USA's narkohandlere henrette. USA står sammen med Israel udenfor ICC. (ICC launches crimes against humanity inquiry into Duterte's war on drugs, Guardian 8/2 2018)
Højesteretspræsident, Maria Lourdes Sereno blev i maj fjernet fra domstolen med 8 stemmer mod 6. Hun var landets første kvindelige højesteretspræsident og havde pådraget sig præsident Dutertes vrede fordi hun krævede, at han overholdt landets love og menneskerettighederne. Måneden inden havde Duterte derfor officielt erklæret: «Jeg skal meddele dig, at jeg nu er din fjende, og at du bliver fjernet fra domstolen». Det Duterte kontrollerede parlament havde i forvejen indledt en proces for at få hende fjernet, og han opfordrede nu sine tilhængere til at fjerne hende hurtigt - ellers ville «han selv gøre det». Duterte diktaturet har siden 2016 vilkårligt henrettet omkring 4.200 personer mistænkt for forbindelser til narkotika. (Fear for democracy after top Philippine judge and government critic removed, Guardian 12/5 2018)
Ved en folkeafstemning i det sydlige philippinerne i slutningen af januar 2019 stemte et overvældende flertal for at skabe en autonom region bestående af fem provinser og 3 større byer under navnet Bangsamoro. I 2014 havde regeringen indgået en fredsaftale med Moro Islamic Liberation Front (MILF), og et af elementerne i denne aftale var gennemførelsen af en folkeafstemning om autonomi. Processen var derefter blevet forhalet i 5 år i det nationale parlament, men blev endelig effektueret. Glæden var stor blandt regionens muslimske majoritet, der i flere årtier har kæmpet for autonomi. Der vil nu blive udpeget et 80 mands stort råd, der skal styre regionen frem til almindelige valg i 2020. MILF's partisanstyrke på 30-40.000 mand vil blive demobiliseret i takt med at de modtager støtte til genbosætning, og regimet i Manila vil yde 1,3 mia. US$ til økonomisk og social udvikling af regionen, der er Philippinernes fattigste. (Southern Philippines backs Muslim self-rule in landslide result, Guardian 26/1 2019)
Mens der var udsigt til, at den væbnede kamp i det sydlige Philippinerne var slut med oprettelsen af en autonom region fortsatte kampen i andre dele af landet. Den maoistiske New Peoples Army (NPA) kunne i 2019 fejre 50 års jubilæum for sin oprettelse. Den er fortsat aktiv i den sydlige del af landet, og i spredte områder i den centrale og nordlige del. NPA fik en kraftig opblomstring efter Marcos diktaturets fald i 1986, hvor det lykkedes den at forbinde sig til en bred vifte af folkelige organisationer. Den nåede da op på over 20.000 personer under våben. Men interne politiske splittelser svækkede både den og de folkelige bevægelser, så den i 2019 var under 10.000. Iflg. det philippinske militær under 3.500. (Asia's longest-fighting communist guerrillas – in pictures, Guardian 22/4 2019)
Højesteret afsagde i april kendelse om, at politiet skulle udlevere tusindvis af dokumenter omkring deres vilkårlige henrettelser af tusinder af mistænkte. Det var to menneskerettighedsorganisationer, Free Legal Assistance Group og the Center for International Law der havde lagt sag an mod staten for at få adgang til rapporterne. Staten nægtede at udlevere dem med henvisning til statens sikkerhed. Et argument højesteret endte med at afvise. Den mangler fortsat at behandle en sag fra de to organisationer, der ønsker at få kendt Duterte regimets henrettelser i strid med forfatningen. Den internationale straffedomstol (ICC) undersøger om regimets henrettelser kan karakteriseres som folkedrab. Duterte har svaret igen ved at trække landet fra ICC. En rapport fra organisationen Armed Conflict Location & Event Data Project dokumenterede i juli, at Philippinerne er det 4. farligste sted i verden for civile, kun overgået af Indien, Syrien og Yemen. Baggrunden er Dutertes narkokrig. Få dage senere stemte FN's Menneskerettighedsråd for et indlede en undersøgelse af regimets henrettelsespolitik. Det havde i flere uger forsøgt at hindre afstemningen i rådet og truede nu med ikke forbyde rådets adgang til landet. (Philippines court orders release of police files on thousands of drug-war deaths, Guardian 3/4 2019; 'War on drugs' makes Philippines fourth most dangerous country – report, Guardian 9/7 2019; UN launches 'comprehensive' review of Philippine drug war, Guardian 12/7 2019)
Sidst ajourført: 15/7 2019
Læst af: 126.631

matches: højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret