text:
31 May 2001 09:27
SKM2001.199.LR
99/00-4332-01010
Sagen vedrører værdiansættelse af en minoritetsaktiepost pr. 19. maj 1993. Ligningsrådet havde i 1996 givet bindende forhåndsbesked om, at kursen kunne fastsættes til 140, mens Landsskatteretten fastsatte kursen til 146,88. Sagen blev ved forlig i Landsretten hjemvist til Ligningsrådet til fornyet skønsmæssig ansættelse af handelsværdien, idet den skønsmæssige ansættelse skulle ske i overensstemmelse med Højesterets dom TfS 2000.560.
Under hensyn til bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsningen og formålet hermed samt de realistiske muligheder for afståelse uden begrænsninger og syns- og skønsmændenes vurderinger fandt Ligningsrådet, at handelsværdien for minoritetsaktionærerne i selskabet den 19. maj 1993 var kurs 985.
Ligningsvejledningen 2000 S.G.3.3.3 og S.G.3.4
Senere instans: Se (SKM2003.116.LSR).
Selskabet A´s aktiekapital udgjorde pr. 19. maj 1993 nom. 9.750.000 kr., som var ejet af et stort antal medarbejdere i selskabet. Herudover havde selskabet udstedt nom. 2.400.000 kr. konvertible gældsbreve vedrørende lån ydet af selskabets A-aktionærer i 1989, som kunne konverteres til A-aktier eller forfaldt til indfrielse pr. 1. januar 1995.
Aktiekapitalen var opdelt i nom. 4.800.000 kr. A-aktier, nom. 1.400.000 kr. B-aktier og nom. 3.550.000 kr. C-aktier. Bortset fra særlige regler om fortegningsret ved aktieudvidelser og om stemmeret havde ingen aktier særlige rettigheder.
Om stemmeret gjaldt, at hver A-akties stemmevægt indtil den 31. marts 1996 var 10 gange en B- eller C-akties, at A-aktiernes stemmeovervægt bortfaldt efter den 31. marts 1996, således at alle aktier derefter havde samme stemmevægt, og at en A-akties stemmeovervægt endvidere bortfaldt i tilfælde af tvangssalg.
Ved overgang af aktier i A havde selskabets øvrige aktionærer forholdsmæssig forkøbsret i forhold til deres besiddelse af aktier inden for de enkelte klasser, jf. aktionæroverenskomst af 29. december 1989 for aktionærer, som var omfattet af denne (A- og B-aktionærer), og for øvrige aktionærer (C-aktionærer) selskabets dagældende vedtægter.
I henhold til de fastsatte bestemmelser kunne kursen indtil den 1. januar 1993 ikke overstige, hvad der svarer til anskaffelsesprisen med tillæg af 20 % p.a., og i perioden fra den 1. januar 1993 til den 1. januar 1995 kunne kursen ikke overstige, hvad der svarer til selskabets indre værdi (vedtægternes § 11, aktionæroverenskomstens pkt. 13.4).
Ved selskabets indre værdi forstås selskabets bogførte værdi i henhold til det på tidspunktet for tilbuddets afgivelse seneste godkendte regnskab, og selskabets indre værdi beregnes hvert år af selskabets revisor på grundlag af regnskabet (vedtægternes § 14 og aktionæroverenskomstens pkt. 14.5).
Herudover var der i vedtægternes § 10 og aktionæroverenskomstens pkt. 14 indeholdt regler om tvangssalg for aktionærer ansat i selskabet, som forlod dette inden 1. januar 1995, idet tilbudspligten dog ikke omfattede aktier svarende til 1/5 af vedkommendes aktiebesiddelse for hvert fulde kalenderår, vedkommende havde været ansat i selskabet fra 1. januar 1990.
Endeligt fremgik af aktionæroverenskomsten, at fremkom der et tilbud fra tredjemand på køb af selskabets samlede nom. aktiekapital, og besluttede aktionærer, der repræsenterede mindst 2/3 af den del af selskabs nom. aktiekapital, som var omfattet af overenskomsten, at acceptere tilbuddet, var de øvrige aktionærer forpligtede til at overdrage deres aktieposter på de tilbudte vilkår (pkt. 14.4).
Aktionæroverenskomsten udløb pr. 31. marts 1996 og bortfaldt endvidere, såfremt selskabets aktier forinden var noteret på Københavns Fondsbørs (pkt. 17.1 og pkt. 17.2).
A producerer frysetørringsanlæg til fødevareindustrien samt tørrings- og inddampningsanlæg til foderindustrien. Virksomheden er ordreproducerende og afsætter sine produkter i det meste af verden.
Ordrebeholdningen udgjorde pr. 1. januar 1993 ordrer til en samlet salgsværdi af 126.000.000 kr., og tilgangen til ordrebeholdningen udgjorde i 1. halvår af 1993 153.200.000 kr., hvorved der indtil den 30. juni 1993 var indgået ordrer for i alt 279.200.000 kr. Af de indgåede ordrer produceredes i 1. halvår af 1993 for 111.200.000 kr., hvilket udmøntede sig i en markant resultatmæssig fremgang, idet halvårsregnskabet for 1. halvår 1993 udviste et overskud før skat på 9.500.000 kr. Til sammenligning udgjorde resultatet før skat for 1992 og 1993 hhv. et underskud på 1.478.000 kr. og et overskud på 362.000 kr.
Resultatet efter skat for 1993 - som ifølge det faktisk realiserede resultat udgjorde 17,115 mio. kr. - udgjorde dels 15,2 mio. kr. ifølge en i juli 1993 på baggrund af det realiserede resultat for 1. halvår samt ordrebeholdningen pr. 30. juni 1993 udarbejdet prognose, og dels 16,2 mio. kr. ifølge en senere udarbejdet revideret prognose.
Repræsentanter for A oplyste under sagens behandling for Landsskatteretten, at selskabet blev etableret i 1989 af en række tidligere medarbejdere i et af selskabet J ejet datterselskab med henblik på at erhverve og fortsætte den af sidstnævnte selskab drevne virksomhed.
Baggrunden for de tidsbegrænsede interne restriktioner for salg og loft over kursen var, at det ikke skulle være fordelagtigt for aktionærerne enkeltvis at foretage salg af aktier i selskabet, idet man ønskede at holde sammen på selskabet med henblik på et senere samlet salg af virksomheden eller på en senere børsnotering.
Det havde oprindeligt været hensigten, at selskabet skulle børsnoteres i 1995. I 1992 viste det sig imidlertid, at der var behov for styrkelse af selskabets kapitalgrundlag, og fra medio 1992 pressede selskabets bankforbindelse på, for at der skulle findes en løsning. En børsnotering i 1993 var udelukket set i lyset af de regnskabsmæssige resultater for årene 1991 og 1992. De muligheder, som derfor var blevet overvejet, var enten at få en investor ind eller at sælge hele virksomheden.
I foråret 1993 blev der etableret kontakter til en række mulige nye partnere, herunder rettet henvendelse til det børsnoterede aktieselskab B, med hvem der siden blev indgået en salgsaftale i januar 1994, efter at ledelsen i A i september/oktober 1993 havde orienteret selskabets aktionærer om salgsplanerne, og der på generalforsamling afholdt i oktober 1993 var opnået bred fuldmagt fra selskabets aktionærer til at færdiggøre oplæg om salg til B.
Direktøren i A opkøbte flittigt aktier til den lave favørkurs i 1993 frem til generalforsamlingen i oktober 1993, hvor de øvrige aktionærer blev orienteret om det planlagte salg af aktierne.
På generalforsamlingen i oktober 1993 var der ikke blevet taget stilling til salgsprisen, men det havde været ledelsens udgangspunkt, at denne lå i størrelsesorden 150 mio. kr. svarende til ca. kurs 1.350. Forhandlingerne med B mundede ud i samtlige 119 minoritetsaktionærers salg ved aftale af 25. januar 1994 af nom. 3.037.500 kr. aktier i A (ca. 31 % af aktiekapitalen eller ca. 25 % af aktiekapitalen inkl. konvertible gældsbreve) til B, som samtidig fik option på at købe den resterende aktiekapital.
Værdifastsættelsen af aktierne ved salget - som skete til overdragelseskurs 1.292- var baseret på 12 x indtjeningen (resultat efter skat) i 1991, 1992 og 1993 vægtet med henholdsvis 20, 30 og 50, jf. overdragelsesaftalens punkt 6.2. Der var tale om en matematisk formel, som lå fast på tidspunktet for aftalens underskrift, men den talmæssige beregning kunne først foretages, da regnskabet for 1993 forelå.
Det havde oprindeligt været hensigten, at B skulle være ejer af hele aktiekapitalen i A, og selskabet havde også i overensstemmelse med de indgåede optionsaftaler i 1995 og 1996 købt de resterende aktier, herunder de aktier, som hidrørte fra konvertering af konvertible gældsbreve, men B havde efterfølgende solgt 45 % af aktiekapitalen i A til C, der var hovedaktionær i B.
Om omfanget af handler sket på baggrund af de i vedtægter og aktionæroverenskomst fastsatte retningslinier er det oplyst, at der i perioden fra 1. januar 1990 til 31. december 1993 er foretaget interne salg svarende til en aktiepost på ca. 13 % af selskabets aktiekapital, og at der i 1993 er foretaget salg af i alt nom. 560.000 kr. aktier svarende til ca. 5 % af selskabets aktiekapital. Hovedparten af disse handler blev foretaget som følge af ophør af ansættelse hos A.
Ligningsrådet anerkendte i den påklagede bindende forhåndsbesked ikke kurs 1.292 som aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993, men havde i stedet fastsat kursen til 140. Der var herved henset til bestemmelserne i vedtægter og aktionæroverenskomst, hvorefter øvrige aktionærer i perioden fra den 1. januar 1993 til den 1. januar 1995 havde forkøbsret til aktier i selskabet til en kurs svarende til selskabets indre værdi, hvilken værdi af revisor var beregnet til kurs 146,88, samt at der den 17. maj 1993 var en handel med selskabets aktier til kurs 140.
Overdragelsen den 17. maj 1993 til kurs 140 vedrørte nom. 50.000 kr. C-aktier i A, som ifølge det oplyste blev solgt af en tidligere ansats enke i overensstemmelse med de vedtægtsmæssige bestemmelser om aktieoverdragelse indenfor aktionærkredsen.
Ifølge en skrivelse af 26. marts 1996 fra A fremgik endvidere, at en navngiven aktionær i 1993 købte i alt nom. 195.000 kr. aktier i A til kurser mellem 140 og 146,88. Under sagens behandling i Landsskatteretten begærede selskabets advokat syn og skøn foretaget, jf. skattestyrelseslovens § 30.
De af byretten udmeldte syns- og skønsmænd besvarede ved syns- og skønserklæring af 19. marts 1997 nedennævnte spørgsmål 1 - 4 således:
Spørgsmål 1: Hvilke parametre skal efter skønsmændenes opfattelse lægges til grund for fastsættelsen af handelsværdien den 19. maj 1993 for aktierne i A (A-, B- og C-aktier)?
Svar: De parametre der indgår i vurderingen er: hidtidig indtjening, såvel niveau for indtjening som udsving/volatilitet i indtjening, forventet indtjening, såvel kortsigtede forventninger som langsigtet indtjeningsevne, forventet nettoindtjening 1993, værdiansættelse af tilsvarende aktier på aktiemarkedet, begrænsningen i den fri prisdannelse på aktierne, antallet af aktier, at selskabet ikke er børsnoteret.
Spørgsmål 2: Skønsmændene anmodes om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 for aktierne i A (A-, B- og C-aktier)?
Svar: Ud fra en samlet vurdering af selskabet skønner vurderingsmændene, at værdien af A pr. 19. maj 1993 er 102,6 mio. kr., og at kursen på aktierne er 844. Værdiansættelsen underbygges i afsnit 6-7.
Spørgsmål 3: Skønsmændene anmodes om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 af en post minoritetsaktier i A (A-, B- og C-aktier) ?
Svar: Den i spm 2. nævnte kurs er kursen for en minoritetsaktiepost. Dette underbygges i afsnit 5.
Spørgsmål 4: Under forudsætning af, at skønsmændene ved fastsættelse af handelsværdien skal tage hensyn til vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser om forkøbsret anmodes skønsmændene om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 af en post minori- tetsaktier i A (A-, B- og C-aktier) ?
Svar: Den i spm. 2. nævnte kurs er skønnet under hensyn til vedtægterne og aktionæroverenskomstens bestemmelse om forkøbsret. Dette underbygges i afsnit 5.
Told- og Skattestyrelsen havde ved supplerende syns- og skønstema haft genfremsat spørgsmål 4 fra det oprindelige syns- og skønstema med følgende tilføjelse: Ved besvarelsen af dette spørgsmål bedes skønsmændene lægge til grund, at et evt. salg skal ske efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser med den konsekvens, at handelsværdien fastsættes på baggrund af disse bestemmelser.
Syns- og skønsmændene havde på baggrund heraf den 28. juli 1997 afgivet følgende supplerende syns- og skønserklæring:
Ved vores vurdering af handelsværdien af A har vi taget udgangspunkt i en sædvanlig definition af handelsværdien, nemlig den fair værdi, der kan opnås ved fri handel mellem to uafhængige parter. Ved en sådan handel vil den fair værdi afspejle eventuelle begrænsninger i købers muligheder for at videresælge aktierne, men prisen vil ikke påvirkes af, at sælger forinden et salg i fri handel vil have eventuelle forpligtelser til anden side.
I vores vurdering af handelsværdien i A har vi taget hensyn til vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser. En pris, som alene fastsættes efter disse bestemmelser, er ikke en pris fastsat i fri handel mellem uafhængige parter, og kan således ikke betegnes som en handelsværdi, men er netop en pris fastsat af afhængige parter. Det er således vores opfattelse, at en handelsværdi ikke kan fastsættes efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser, da den ikke vil være en handelsværdi, men alene kan tage hensyn til de begrænsninger, som bestemmelserne har på et videresalg. Vi finder på den baggrund ikke anledning til at korrigere den i skønsrapporten fundne handelsværdi på 844 kr. pr. aktie. Det skal tilføjes, at det konkrete forløb efter 19. maj 1993, hvorefter en del af aktierne blev solgt til B pr. 1. januar 1994 til kurs 1292 (før omkostninger) illustrerer, at en pris alene fastsat efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser, ville have givet køber en fortjeneste på over 800 % på knap 8 måneder, hvis køber solgte sine aktier til B pr. 1. januar 1994. En køber vil under normale forhold være parat til at betale en væsentlig højere pris.
Sagsøger påpegede efterfølgende en regnefejl i skønsrapporten. Korrekt udregnet ville kursen ifølge syns- og skønserklæringen herefter være 985.
Syns- og skønsmændene bestred ikke, at der var tale om en regnefejl, men bemærkede at "den handelsværdi vi har fundet, skal betragtes ud fra en helhedsvurdering og som et skøn. Vi har i vores erklæring angivet de vigtigste faktorer, der har dannet baggrund for værdiansættelsen, men skønnet er ikke alene baseret herpå.
Vi skal endvidere bemærke, at de nævnte korrektioner for specifik risiko og for den manglende børsnotering, efter vores opfattelse er korrektioner, der måles i forhold til markedsgennemsnittet, således at den beregningsmetode De foreslår, ikke umiddelbart kan anvendes."
Landsskatteretten fandt ikke at kunne bortse fra forkøbsretten i vedtægter og aktionæroverenskomst, og fandt herefter, at kurs 146,88 svarende til selskabets indre værdi som beregnet af revisor, måtte anses som udtryk for aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993.
I sin stævning til landsretten argumenterede selskabets advokat for, at det ikke var berettiget af Landsskatteretten at lægge vægt på omsættelighedsbegrænsningerne i vedtægterne og aktionæroverenskomsten ved fastsættelsen af aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993.
Under landsretssagen fremlagde advokaten bl.a. vedtægterne hvoraf opdelingen i aktieklasser fremgik, men det blev ikke gjort gældende, at kursfastsættelsen var forskellig for de tre aktieklasser.
Derimod fremhævede advokaten, at ledelsen i A havde etableret kontakter til det børsnoterede selskab B i marts 1993, og at der således den 19. maj 1993 var seriøse kontakter til en seriøs professionel og likvid køber.
Endvidere undstregede advokaten, at A var en ordreproducerende virksomhed, der fremstillede frysetørringsanlæg og tørrings- og inddampningsanlæg til fødevareindustrien. Der var tale om ganske store projekter, som blev aftalt lang tid i forvejen, og ved at se på sin ordrebeholdning, havde sagsøgerne derfor gode muligheder for at forudsige årets resultat. Oplysningerne om sagsøgernes ordretilgang støttede sagsøgernes prognoser for 1993-resultatet. Det måtte derfor lægges til grund, at sagsøgerne i maj 1993 med rette havde forventet et årsresultat på i hvert fald 15 mio. kr. efter skat.
Advokaten gjorde gældende, at omsættelighedsbegrænsningen kun var aftalt for en begrænset periode, og at det klart var hensigten at ophæve omsættelighedsbegrænsningen, når en samlet afhændelse af virksomheden eller en børsnotering kunne finde sted. Advokaten lagde i denne forbindelse vægt på, at aktionærkredsen gennemførte en ophævelse af omsættelighedsbegrænsningen, da omstændighederne tilsagde det, hvorfor omsættelighedsbegrænsningen således kun var en midlertidig praktisk foranstaltning.
Advokaten fremhævede desuden, at syns- og skønsmændene havde skønnet kursen til 844 på et "konservativt, forsigtigt grundlag". Det var ikke juridisk korrekt at foretage skønnet på et konservativt og forsigtigt grundlag, hvorved usikkerhed om værdiansættelsen kom aktionærerne til skade. Der måtte anlægges et så vidt muligt neutralt skøn. Der måtte lægges vægt på, at aktierne i januar 1994 blev afhændet til kurs 1292, uden at der i perioden fra maj 1993 til januar 1994 var indtruffet begivenheder, der begrundede en markant værdistigning, og der måtte endvidere lægges vægt på, at det forventede resultat for 1993 (anslået efter de faktiske forhold i maj 1993) måtte anslås til minimum 15 mio. kr., således at skønsmændenes forudsætning om en forventet omsætning på 12 mio. kr. var for lav.
Da der tillige allerede i maj 1993 var kontakt til en seriøs, professionel og likvid køber, hvilket skønsmændene udtrykkeligt ikke havde lagt vægt på, skønnede advokaten, at kursen pr. 19. maj 1993 kunne anslås til 1292.
Fastlæggelsen af aktiernes handelsværdi den 19. maj 1993 må tage udgangspunkt i Højesterets dom af 27. juni 2000.
Højesteret udtalte i præmisserne til dommen, at "aktiernes handelsværdi" i § 19, stk. 3 i lov nr. 421 af 25. juni 1993, må forstås som handelsværdien af den enkelte aktionærs aktier den 19. maj 1993.
Højesteret bemærkede, at handelsværdien kan være påvirket af begrænsninger i aktiernes omsættelighed i henhold til aktionæroverenskomst eller vedtægter.
Afgørelsen af, hvilken betydning omsættelighedsbegrænsninger skal have ved ansættelsen af handelsværdien efter § 19, stk. 3, beror ifølge Højesteret på en konkret vurdering. Højesteret understregede i præmisserne, at værdiansættelsen skal ske uden sigte på en bestemt af flere mulige afståelsessituationer, og at mulighederne for den enkelte aktionærs salg til en højere kurs, herunder ved et samlet salg af alle aktionærers aktier, kan indgå i vurderingen, medmindre sådanne muligheder måtte anses for urealistiske.
Når det for den enkelte aktionær ikke var urealistisk at påregne, at aktierne eventuelt senere ville kunne afstås uden begrænsninger, skal der ifølge Højesteret ikke ses bort fra eventuelle merværdier i selskabet. Fastsættelsen af handelsværdien indebærer herefter et skøn, herunder et skøn over indtjeningsevnen, som skal udøves af ligningsmyndighederne.
Højesteret gør det således klart, at hidtidig praksis for værdiansættelse af aktier med omsættelighedsbegrænsninger 19. maj 1993 ikke længere kan opretholdes.
Højesteretsdommen slår fast, at handelsværdien ikke nødvendigvis er den opnåelige salgspris af en minoritetsaktiepost den 19. maj 1993. Handelsværdien må vurderes mere nuanceret.
Den mere nuancerede bedømmelse består i, at der også skal tages hensyn til de mulige salgspriser ved afståelse af aktierne på senere tidspunkter, når blot sådanne afståelser dog ikke fremstod som urealistiske muligheder den 19. maj 1993.
Der er ikke tale om en enten-eller situation, men derimod en helhedsbedømmelse af de konkrete forhold.
Der må foretages en vurdering af mulighederne for afståelse til andre priser, og denne vurdering skal foretages på baggrund af alle oplysninger og realistiske forventninger til selskabets fremtid samt bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsninger i vedtægter og aktionæroverenskomst.
Ved vurderingen af handelsværdien af en minoritetsaktiepost med omsættelighedsbegrænsning den 19. maj 1993 må der tages udgangspunkt i handelsværdiens to yderpunkter.
Den laveste handelsværdi vil kunne fastsættes til den kurs, som minoritetsaktionæren ville kunne opnå, såfremt han den 19. maj 1993 ikke realistisk kunne påregne at kunne sælge sin aktiepost uden omsættelighedsbegrænsning. I denne situation var handelsværdien for aktionærens minoritetsaktiepost den kurs, som han havde udsigt til at opnå under hensyn til mulighederne for afståelser under iagttagelse af omsættelighedsbegrænsningen den 19. maj 1993.
Den højeste handelsværdi vil kunne fastsættes til den kurs, som minoritetsaktionæren ville kunne opnå, såfremt han med stor sandsynlighed kunne påregne at kunne sælge sin aktiepost uden omsættelighedsbegrænsning. I denne situation var handelsværdien for aktionærens minoritetsaktiepost tæt på den kurs, som han ville have kunnet opnå, såfremt hans aktiepost ikke havde været underlagt omsættelighedsbegrænsninger.
Grundet den periode der altid ligger forud for den meget sandsynlige afståelse af aktieposten uden omsættelighedsbegrænsninger, vil handelsværdien den 19. maj 1993 dog ikke kunne fastsættes til handelsværdien uden omsættelighedsbegrænsninger ved en senere afståelse, dels på grund af den usikkerhed, der vil være i perioden og dels på grund af den manglende forrentning i perioden.
I relation til værdien af selskabet ved et samlet salg af alle aktierne skal det bemærkes, at forventningerne hertil påvirker handelsværdien af en minoritetsaktiepost. Handelsværdien af en minoritetsaktiepost fastsættes således under hensyn til alle relevante omstændigheder herunder værdien af selskabet ved et samlet salg.
Når handelsværdien af en minoritetsaktiepost med omsættelighedsbegrænsninger er fundet under hensyn til mulighederne for afståelse uden iagttagelse af omsættelighedsbegrænsningerne, skal der således ikke efterfølgende tages hensyn til forventningerne til handelsværdien ved et samlet salg af selskabet, idet dette hensyn allerede taget én gang.
Omsættelighedsbegrænsningerne i A var motiveret af et ønske om at holde sammen på selskabet med henblik på et senere samlet salg eller børsnotering.
Hertil kommer, at direktionen i A den 19. maj 1993 var i forhandlinger med B om en samlet overdragelse af aktiekapitalen. Henset til bl.a. direktørens massive opkøb af aktier til den lave omsættelighedsbegrænsningskurs i perioden, må forventningerne til et gunstigt resultat af forhandlingerne have været betragtelige.
Sammenholdt med bestemmelserne om tidsbegrænsning og bortfald af omsættelighedsbegrænsningen i aktionæroverenskomsten og vedtægterne må det lægges til grund, at en afståelse uden omsættelighedsbegrænsninger var en realistisk mulighed for minoritetsaktionærerne den 19. maj 1993.
Der skal derfor ikke ses bort fra merværdierne i selskabet.
Syns- og skønsmændene vurderede, at handelsværdien af en minoritetsaktiepost var den samme for alle 3 aktieklasser.
Ved beregningen af handelsværdien havde syns- og skønsmændene valgt at anvende price/earning-metoden. Syns- og skønsmændene vurderede handelsværdien under hensyn til omsættelighedsbegrænsningen, men udtalte, at denne ikke havde indflydelse på handelsværdien af aktier i A. Der skulle dog korrigeres for selskabets specifikke risiko samt den manglende børsnotering.
Ved korrektionen begik skønsmændene imidlertid en regnefejl, men syns- og skønsmændene fandt ikke anledning til efterfølgende at korrigere den forkert beregnede kurs, idet skønnet ifølge syns- og skønsmændene ikke alene var baseret på beregningen.
Dette harmonerer imidlertid ikke med det forhold, at syns- og skønsmændene i deres syns- og skønsrapport nåede frem til netop den handelsværdi, der fulgte af den forkert beregnede kurs.
Den på baggrund af syns- og skønserklæringen korrekt udregnede kurs må derfor lægges til grund som værende den kurs, som syns- og skønsmændene burde være nået frem til ifølge deres egen metode og argumentation herfor.
Denne kurs er 985.
Ligningsrådet finder, at bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsningen og formålet hermed samt de realistiske muligheder for afståelse uden begrænsninger og syns- og skønsmændenes vurderinger samlet må føre til, at handelsværdien for minoritetsaktionærerne i A den 19. maj 1993 var kurs 985.
Særreglen for ansatte aktionærer findes ikke at kunne føre til en forskellig bedømmelse af disse aktionærers aktieposter, når der henses til bestemmelsen om aftrapning i aktionæroverenskomsten og vedtægterne.
Handelsværdien gælder endvidere for alle minoritetsaktionærer uanset, at aktionærerne ikke besad den samme viden om selskabets fremtidsmuligheder. Det forhold, at direktøren i A kendte til de intensive bestræbelser på et samlet salg af virksomheden og derfor flittigt havde opkøbt aktier til favørkurs i hele 1993, bevirker således ikke, at kursen på hans aktier den 19. maj 1993 var højere end de af de andre minoritetsaktionærernes aktieposter, der ikke kendte til salgsbestræbelserne.
Ligningsrådet fastsætter derfor handelsværdien af en minoritetsaktiepost i A den 19. maj 1993 til kurs 985.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Hvad betyder det retlige Branch gøre? | Dømmende magt Fakta
http://www.storyboardthat.com/da/teacher-guide/retligt-branch
Lærer Guide af Matt Campbell
Find denne Common Core justeret Lærer Guide og mere som det i vores amerikanske historie Kategori
Retslige Branch 5 Ws
Medlemmer af den Dømmende Magt Grafisk Organizer
Civil vs Straffesager Grafisk Organizer
Landmark Højesteret Beslutninger Student Activity
Med denne lærervejledning vil eleverne udvikle en stærk forståelse for formålet med den amerikanske regerings retlige afdeling. Studerende vil designe storyboards, der illustrerer retssystemets magt, ansvar og historie.
Den Retlige Branch lektionsplaner, Student Aktiviteter og Graphic Organizers
Komplekse emner, såsom sammensætning og ansvarsområder den dømmende magt, drage fordel af at tage en fokuseret kig på de vigtigste spørgsmål.
I denne aktivitet, vil de studerende skabe en Spider Kort , der repræsenterer de 5 Ws af den dømmende magt. For hver W, hvem, hvad, hvor, hvornår, og hvorfor vil de studerende stille og besvare et centralt spørgsmål. Ved hjælp af celle plads, vil de studerende skabe en visuel repræsentation til at ledsage deres svar.
Her er nogle eksempler på mulige spørgsmål:
Hvem er medlem af den dømmende magt?
Hvad er formålet med den dømmende magt?
Hvornår blev den dømmende magt skabt?
Hvor er den dømmende magt ligger?
Hvorfor har vi en retligt Branch?
Hvem er ansvarlig for den dømmende magt?
Hvad betyder det retlige Branch gøre?
Hvilke typer af job er en del af den dømmende magt?
Hvem er en del af den dømmende magt?
Den retlige Branch består af en række forskellige individer. Filialen består af dommere, fogeder, dommere, advokater og dagligdags civile, der tjener som nævninge!
Hvad er den rolle, den dømmende magt?
Den retlige Branch er ansvarlig for at sikre retfærdighed bliver taget til følge for alle borgere. Filialen løser konflikter og dommere forfatningen af loven.
Den retlige Branch blev oprettet i 1787 med underskrivelsen af forfatningen. Forfatningen skabte strukturen i regering med udøvende, lovgivende og dømmende magt.
Den retlige Branch ligger i alle 50 stater. Hver stat har deres eget retssystem. Selv om de fleste forsøg er løst i staten, nogle gange de vil blive anket til Højesteret i Washington, DC
Hvorfor den dømmende magt eksisterer?
Den retlige Branch eksisterer for at sikre, at regeringen og civile følger de love. Ingen i Amerika er hævet over loven, og retten mål er at håndhæve retfærdighed.
5Ws af Retlige Branch
Studerende vil skabe et edderkop kort , der repræsenterer de mange individer af den dømmende magt. Studerende skal vælge mindst fire roller retssystemets fra listen nedenfor, repræsenterer hver enkelt, og indeholde en skriftlig beskrivelse for hver enkelt individ.
Medlemmer af den dømmende magt:
Retten Translator
Her er et eksempel storyboard af fire personer:
En foged er en domstol officer, der er ansvarlig for transport og handlinger af anklagede i retten. Fogeden er også ansvarlig for at holde orden i retten.
Dommeren er den person, der er ansvarlig for at lede en retssag. Afhængigt af hvilken type af retssagen, beføjelser dommeren varierer, men en dommer sikrer, at en retssag bliver anvendt i hele forsøget.
Retten stenograf
En domstol stenograf er ansvarlig for overførsel af de begivenheder, citater og detaljer i hele sagen. En stenograf noter kan være meget nyttigt, når du gennemgår en langvarig sag.
Juryen er medlemmer af forsøget, der er ansvarlige for fastlæggelsen dommen i visse tilfælde. Nævninge er regelmæssige civile, der er tilfældigt udvalgt til at tjene på forsøgsbasis.
Studerende forskning en bestemt person fra ovenstående aktivitet. Studerende kan vælge en person, der har lavet en historisk betydning for deres særlige rolle. Eleverne skal lave et storyboard, der repræsenterer hvem personen var, og hvilke handlinger de udføres for at påvirke den dømmende magt.
Personer af den Dømmende Magt
Den retlige Branch har haft en enorm indflydelse på historien og udviklingen af Amerika. Mange store juridiske afgørelser truffet af højesteret har formet det amerikanske samfund.
Lad eleverne undersøge store begivenheder der har fundet sted i hele historie Højesteret. Studerende vil skabe en tidslinje , der afspejler grundlaget for den dømmende magt, sammen med de store begivenheder, der har hændt i retsvæsenet. Her er nogle dømmende magt fakta.
Eksempel højesteret tidslinje
Højesteret er skabt
I 1787 blev den amerikanske forfatning underskrevet. Forfatningen skabte artikel III, som skabte hele retlige Branch.
10 marts 1810
I en skelsættende afgørelse, Højesteret dømte Georgia stat lov om en jord salg. Dette var første gang, Højesteret slog ned en stat lov.
Maj 18, 1986
En af de mest berygtede beslutninger i Højesteret historie var under sagen af Plessy vs Ferguson. Domstolen fastslog, at på trods af afskaffelsen af slaveriet, det var lovligt at have separate faciliteter for sorte og hvide.
Højesteret Building Etableret
I 1935, Højesteret bygning i Washington, DC blev åbnet. Denne bygning er blevet en global vartegn for både sin arkitektur, og uhyre væsentlige juridiske beslutninger.
18 marts 1963
I 1963, Højesteret fastslog i Gideon vs Wainwright, at stater er forpligtet til at yde juridisk rådgivning for alle tiltalte, selv om de ikke er i stand til at betale for en.
Sandra Day O'Connor Indtrådt Højesteret
I 1981, det amerikanske Senat regerede 99-0 til fordel for udnævnelse Sandra Day O'Connor til Højesteret. O'Connor var den første kvindelige højesteretsdommer i amerikansk historie.
21 juni, 1989
I 1989 Højesteret fastslog i den meget kontroversielle sag, at afbrænding af det amerikanske flag er beskyttet i henhold til First Amendment frihed klausul tale.
For at forlænge denne aktivitet, vil de studerende skabe en lignende tidslinje , der repræsenterer store begivenheder fra den højeste domstol i den stat, hvor de bor. Eller, kan lærere tildele forskellige tilstande til studerende for en sammenlignende aktivitet.
En Historie om Højesteret Tidslinje
Den retlige Branch beskæftiger sig med alle former for retssager. Afhængigt af hvilken type af forurettelse eller lov brudt, er der forskellige typer af forsøg, hovedsageligt civile retssager og straffesager.
I denne aktivitet, vil de studerende være i stand til at skabe en T-figur , der visualiserer forskellene mellem en civil og kriminel retssag i USA retssystemet. Studerende vil forske mindst tre forskelle mellem hver type af tilfælde og beskrive hver visualisering på pladsen under hver repræsentation.
Hvem er retssagen mellem?
Forsøget er mellem to parter, eller enkeltpersoner. De tvister er normalt over juridiske tvister, skilsmisser, skader, uagtsomhed eller brud på kontrakten. Forsøget er mellem en person eller part versus regeringen. En straffesag opstår, når en person eller part har brudt en lov af samfundet, og de indrømmer skyld, eller forsøge at benægte eller retfærdiggøre deres handlinger.
Hvad er resultaterne af forsøget?
Den enkelte skyld er normalt straffes ved at betale sagsøger en sum, som fastsættes af dommeren. Afhængig af sværhedsgraden af forbrydelsen, kan den skyldige part blive tvunget til at betale en bøde, tjene fængsel tid, tjene prøvetid, eller i nogle stater, de kan udføres.
Hvem bestemmer tilfældet?
I de fleste civile retssager, en dommer præsiderer over sagen og afgør skyld. En civil retssag kan have en jury, hvis hver side anmoder én. En jury lytter til de beviser og vidner, og bruger disse oplysninger til at afgøre skyld. En dommer præsiderer over sagen for at sikre en retfærdig rettergang, men det er op til juryen at afgøre skyld.
For en udvidet aktivitet, vil de studerende skabe et T-figur , der opsummerer et berømt kriminel eller civil retssag. Studerende bliver nødt til at visualisere og opsummere begivenheden (er), der førte til retssagen, argumenterne for hver side, og afgørelsen fra domstolen med potentielle straffe pålagt.
Civil vs Straffesager
Studerende vil undersøge en skelsættende højesteret sagen. Studerende vil skabe et Frayer Model storyboard til at beskrive baggrunden og begivenheder, der førte til sagen. Studerende vil derefter forskning både synspunkter deres valgte sag og skabe en visualisering af hver side. Endelig vil de studerende skabe en visualisering af Højesterets dom og beskrive, hvad rationalet bag det var.
Hvad førte til denne retssag?
I 1965, John og Marybeth Tinker var studerende, der var imod Vietnamkrigen. I et forsøg på at symbolsk vise deres udtalelser mod krigen, både studerende bar sorte armbind i skole og blev snart suspenderet for at gøre det.
Den Tinkers hævdede, at deres armbånd var en form for symbolsk tale. De studerende mente, at den første ændring af forfatningen beskyttede deres ytringsfrihed og andragende.
Des Moines skoledistrikt suspenderede Tinkers fordi skolen mente, at deres form for protest var en distraktion til andre elever i skolen. Fra distriktet perspektiv, en skole var ikke et passende sted i protest mod Vietnamkrigen.
Højesteret fastslog i en 7-2 afgørelse, at de studerende havde ret til at bære armbånd i skole, da det var beskyttet af First Amendment.
Nedenfor er en liste over mulige skelsættende højesteret tilfælde, at de studerende kan bruge til deres opgave
Koramatsu v. USA
For en udvidet aktivitet, kan eleverne vælge at forske en anden Højesteret sagen ikke er nævnt ovenfor. Studerende kan oprette en ekstra plads i deres Frayer Model, der afspejler deres udtalelse Højesterets dom. Eleverne kan undersøge de historiske begivenheder, der førte op til sagen.
Højesteretsdommere Beslutninger
Da grundlæggerne etablerede den amerikanske regering, lavede de et system med kontrol og balance, så ingen del af regeringen ville have for meget magt. Der er tre regeringsgrene: den lovgivende afdeling, den administrative afdeling og den juridiske afdeling. Lovgivningsafdelingen havde til formål at lave love, den administrative afdeling for at håndhæve lovgivningen og den retlige afdeling for at dømme love.
I undersøgelsen af amerikansk regering er det vigtigt at have en forståelse for det amerikanske retssystem. Uafhængig af de øvrige regeringsområder er værdien af den juridiske afdeling uimodgængelig for bevarelsen af det amerikanske demokrati. Højesterets rige arv, til de daglige konflikter i lokale domstole spiller retsvæsenet en afgørende rolle i beskyttelsen og sikkerheden hos alle amerikanske borgere.
Væsentlige spørgsmål til den juridiske afdeling
Hvad er den juridiske afdeling ansvar?
Hvordan organiseres retssystemet?
Hvordan sikrer den juridiske afdeling demokratiske værdier?
"Crime Scene Do Not Cross" tape • Tex Texin • Licens Attribution
Constitution of the United States of America (page 4) • The U.S. National Archives • Licens No known copyright restrictions

matches: Højesteret Højesteret højesteret højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret højesteret Højesteret højesteret Højesteret


text:
Advokaten 4 - Enhver domstol må selv stille spørgsmål til EU
Danske domstole kan forelægge spørgsmål for EU-Domstolen, uden at en højere ret kan bremse selve forelæggelsen. Det fastslår Højesteret i ny kendelse.
Af Henrik Peytz og Betina Schiønning, advokater, Nielsen Nørager
Højesteret afviste 11. februar 2010 i en principiel kendelse at realitetsbehandle en kære af en kendelse fra Østre Landsret om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål, da kæremålet af EU-retlige grunde ikke kunne føre til, at Højesteret med bindende virkning omgjorde afgørelsen om forelæggelse.
Det følger af kendelsen, at det herefter ikke er muligt at kære landsretternes og byretternes beslutninger om at forelægge præjudicielle spørgsmål for EU-domstolen.
At Højesteret anerkender, at kendelser om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål er undtaget fra appeladgang, er en ændring af den hidtidige danske retspraksis. Afslag på forelæggelse kan fortsat kæres efter almindelige regler.
Virksomheder i skattesag
Ved en kendelse af 13. oktober 2009 har Østre Landsret truffet afgørelse om forelæggelse af nogle præjudicielle spørgsmål for EU-domstolen, blandt andet vedrørende fortolkningen af begreberne overvæltning og ugrundet berigelse i Domstolens praksis.
Spørgsmålene blev rejst under en verserende ankesag vedrørende fire virksomheders tilbagesøgning af den tidligere ambi-afgift, der blev opkrævet i 1988 - 1991 i strid med fællesskabsretten.
Skatteministeriet anså beslutningen om forelæggelse for principiel, blandt andet i lyset af danske domstoles tidligere afslag på forelæggelse af præjudicielle spørgsmål i ambi-komplekset. På den baggrund søgte og fik Skatteministeriet 17. december 2009 Procesbevillingsnævnets tilladelse til kære af forelæggelseskendelsen, dog uden at Procesbevillingsnævnet herved tog stilling til, om kendelsen overhovedet kunne kæres.
Da fristen for afgivelse af parternes og Kommissionens skriftlige indlæg til EU-domstolen i sagen udløb i begyndelsen af februar 2010, anmodede Skatteministeriet om hastebehandling af kæremålet og om opsættende virkning.
For Højesteret påstod Skatteministeriet kendelsen ophævet, mens de indstævnede virksomheder principalt påstod afvisning og subsidiært frifindelse.
Efter at Højesteret havde udskilt formalitetsspørgsmålet til særskilt forhandling og afgørelse, blev den mundtlige forhandling herom foretaget 28. januar 2010.
Den EU-retlige baggrund for sagen
Efter artikel 267 i traktaten om den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF), der har videreført den tidligere bestemmelse om præjudicielle spørgsmål i EF-traktatens artikel 234, har de nationale retter ret til at forelægge præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen om fortolkning af EU-retten, hvis den nationale ret skønner, at en afgørelse herom er relevant og nødvendig for, at den nationale ret kan afgøre en konkret retstvist. Såfremt den nationale ret behandler hovedsagen i sidste instans, er der som hovedregel tale om en egentlig forelæggelsespligt, medmindre spørgsmålene allerede er fyldestgørende besvaret i Domstolens praksis.
En beslutning om præjudiciel forelæggelse træffes i Danmark ved beslutning eller kendelse. Der findes ikke i retsplejeloven særlige regler om kære af disse beslutninger eller kendelser, hvorefter udgangspunktet i dansk ret hidtil har været, at de er underlagt samme regler for kære som alle andre kendelser og beslutninger.
Der er således også i retspraksis eksempler på, at afgørelser om præjudiciel forelæggelse er blevet omgjort efter kære, herunder også afgørelser, hvor kæreinstansen har nået det resultat, at der ikke skulle stilles præjudicielle spørgsmål i den sag, der verserede for underinstansen, eller i hvert fald ikke skulle stilles spørgsmål på det pågældende stade af sagen.
EU-Domstolen havde allerede i de såkaldte Rheinmühlen-sager fra 1974, der nok i Danmark har levet en lidt tilbagetrukken tilværelse, behandlet nogle spørgsmål vedrørende foreneligheden mellem på den ene side nationale regler om appel af forelæggelsesbeslutninger og på den anden side adgangen til forelæggelse efter EF-Traktatens artikel 177 (senere 234).
Ved en dom af 16. januar 1974 fastslog Domstolen således, at en regel i national ret, der bandt de retter, som ikke dømmer i sidste instans, til at følge den af en overordnet ret foretaget retlig bedømmelse, ikke kunne fratage disse retter muligheden for at forelægge Domstolen fortolkningsspørgsmål vedrørende den fællesskabsret, der var genstand for en sådan retlig bedømmelse, medmindre de spørgsmål, der blev stillet af den lavere instans, materielt set var identiske med spørgsmål, som allerede var stillet af den øverste instans.
Den lavere ret skulle derimod have frihed til, hvis den skønnede, at den højere instans' retlige bedømmelse kunne føre den til at afsige en dom i strid med fællesskabsretten, at forelægge Domstolen de spørgsmål, som gav anledning til tvivl. Hvis de lavere instanser var bundet uden at kunne forelægge Domstolen sådanne spørgsmål, ville Domstolens kompetence til at træffe præjudicielle afgørelser og anvendelsen af fællesskabsretten blive vanskeliggjort på alle trin af medlemsstaternes domstolssystemer.
Ved en dom af 12. februar 1974, dvs. få uger efter, i en parallel sag, henviste Domstolen til den nævnte afgørelse, men fastslog samtidig, at EF-Traktatens artikel 177 ikke var til hinder for, at afgørelser om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål truffet af en ret, hvis afgørelser ifølge national ret kunne appelleres, fortsat var underlagt den nationale lovgivnings normale retsmidler. Imidlertid måtte Domstolen af hensyn til klarhed og retssikkerhed være bundet af forelæggelseskendelsen, som havde virkning, så længe den ikke var ophævet.
Som omtalt i Advokaten 2/2009 afsagde EU-Domstolen knap 34 år senere 16. december 2008 dom i den såkaldte Cartesio-sag (C-210/06), der ligeledes behandlede spørgsmålet om adgang til appel af afgørelser om at forelægge spørgsmål for Domstolen.
Dommen gentog, at afgørelser om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål truffet af en ret, hvis afgørelser ifølge national ret kunne appelleres, fortsat var underlagt den nationale lovgivnings normale retsmidler.
Domstolen henviste endvidere til, at den ordning, som var indført ved EF-Traktatens artikel 234 (tidligere artikel 177) med henblik på at sikre en ensartet fortolkning af fællesskabsretten i medlemsstaterne, indførte et direkte samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter inden for rammerne af en procedure, hvor parterne ikke kan gribe ind i sagsbehandlingen (jf. dom af 12.2.2008, sag C-2/06, Kempter, præmis 41), samt at den præjudicielle forelæggelse således er baseret på en dialog domstolene imellem, hvis iværksættelse udelukkende beror på den nationale domstols bedømmelse af relevansen og nødvendigheden af forelæggelsen (Kempter-dommen, præmis 42).
Domstolen henviste desuden til resultatet fra Rheinmühlen-sagerne, hvorefter en ret i første instans frit kunne indbringe et spørgsmål for Domstolen i medfør af EF-Traktatens artikel 234 i en situation, hvor denne ret i første instans havde sagen til pådømmelse for anden gang, efter at en dom afsagt af denne ret var blevet ophævet af en appelinstans, uanset at der eksisterede en intern retsregel, hvorefter retterne var bundet af en overordnet instans’ retlige bedømmelse.
Domstolen fastslog herefter i konklusionen i Cartesio-dommen, at:
“Når der foreligger nationale retsforskrifter vedrørende retten til at appellere en afgørelse om præjudiciel forelæggelse, som er kendetegnet ved, at hovedsagen i sin helhed fortsat verserer for den forelæggende ret, idet det kun er forelæggelsesafgørelsen, der er genstand for en begrænset appel, skal artikel 234, stk. 2, EF fortolkes således, at den beføjelse for enhver national ret til at træffe afgørelse om en præjudiciel forelæggelse for Domstolen, som følger af denne traktatbestemmelse, ikke kan anfægtes gennem anvendelsen af sådanne retsforskrifter, som tillader appelretten at ændre afgørelsen om præjudiciel forelæggelse for Domstolen, ophæve denne forelæggelse og pålægge den ret, som har afsagt forelæggelsesafgørelsen, at genoptage retsforhandlingerne i den nationale sag, som var blevet udsat.”
Sagens behandling i Højesteret
For Højesteret påstod Skatteministeriet kæremålet fremmet til realitetsbehandling og påstod kæremålet tillagt opsættende virkning.
Parterne var for Højesteret enige om, at det følger af Domstolens praksis, at det tilkommer de nationale domstole at anvende EU-retten ubundet af retsopfattelser tilkendegivet af nationale appelinstanser og at forelægge de spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, som de bedømmer at have behov for at få svar på.
Skatteministeriet gjorde imidlertid gældende, at det fulgte af fast praksis fra Domstolen, at afgørelser om forelæggelse kan appelleres efter reglerne i det nationale retssystem, og at det ikke var i strid med EU-retten, at Højesteret ophævede landsrettens kendelse om forelæggelse, idet landsretten efter retsplejelovens § 222 om omgørelse af kendelser af procesledende karakter ville kunne træffe en ny afgørelse om forelæggelse, herunder om eventuel opretholdelse af en forelæggelse, der allerede havde fundet sted.
Virksomhederne påstod kæremålet afvist med henvisning til Cartesio-dommen, sammenholdt med det forhold, at en omgørelse med bindende virkning ville være i strid med denne dom, mens en omgørelse, der ikke var bindende, ikke var forudsat i retsplejeloven og ville være uforenelig med dansk rets almindelige processuelle regler.
Over for Skatteministeriets anbringender, hvorefter kendelsen skulle ophæves eller ændres, da de stillede spørgsmål var unødvendige, uforståelige, hypotetiske og irrelevante anførte virksomhederne blandt andet, at nødvendigheden må bedømmes af den forelæggende ret, ikke mindst i en ankesag, hvor der er en forelæggelsespligt, og hvor en forkert afgørelse i princippet kan påføre staten erstatningsansvar.
I relation til den påståede uforståelighed m.v. var der ikke et særligt hensyn at tage til Skatteministeriet, da EU-Domstolen i praksis selv censurerer, om stillede præjudicielle spørgsmål har en sådan klarhed, at spørgsmålene kan admitteres, mens det i relation til spørgsmålenes påståede hypotetiske karakter og irrelevans, stod Skatteministeriet frit at procedere herpå under hovedsagen, efter at EU-Domstolens dom foreligger. Endelig kunne Skatteministeriet procedere til støtte for den af ministeriet ønskede besvarelse af spørgsmålene for EU-Domstolen samt søge Procesbevillingsnævnets tilladelse til anke af en dom i hovedsagen, der måtte gå ministeriet imod.
I Højesterets kendelse citeres i betydeligt omfang fra Cartesio-dommens præmisser.
Herefter konstaterede en enig Højesteret, at afgørelser om forelæggelse efter reglerne i retsplejeloven kan kæres i samme omfang som andre afgørelser, og at en afgørelse fra appelinstansen, som ændrer eller ophæver forelæggelsesbeslutningen, må anses bindende for underinstansen, således at denne er forpligtet til at ændre, undlade eller tilbagekalde forelæggelsen. Underinstansen kan således kun træffe en ny afgørelse, såfremt der efterfølgende er fremkommet nye oplysninger af betydning for forelæggelsesspørgsmålet. Retsplejelovens § 222 kunne ikke føre til, at underinstansen ikke er bundet af appelinstansens afgørelse.
Herefter delte Højesteret sig i et flertal på seks dommere, der voterede for afvisning, og et mindretal på en dommer, der ville admittere kæremålet.
Flertallet fandt, at en ordning, hvorefter kære af afgørelser om forelæggelse ikke kan føre til, at appelinstansen omgør afgørelsen med bindende virkning for underinstansen, ville være vanskeligt forenelig med den danske proces- og instansordning. Der var efter flertallets opfattelse heller ikke noget særligt behov for en sådan særordning, bl.a. fordi appelinstansen under alle omstændigheder måtte være tilbageholdende ved prøvelsen af det skøn, underinstansen havde udøvet. Konsekvensen af Cartesio-dommen sammenholdt med den danske proces- og instansordning måtte derfor føre til afvisning af kæremålet.
Samtidig præciserede flertallet, at en afgørelse, der afviser at forelægge spørgsmål, fortsat kan kæres efter de almindelige regler.
Den dissentierende dommer voterede for en model, hvor kæreadgangen blev opretholdt med de nødvendige begrænsninger, der følger af Cartesio-dommen. En sådan ordning ville kræve, at den overordnede instans i forbindelse med afgørelsen i kæremålet i tilfælde af omgørelse ville skulle tilkendegive den underordnende instans, at denne som forelæggende ret havde beføjelsen til at beslutte, om forelæggelsen skulle opretholdes, ændres eller trækkes tilbage. Denne dommer fandt det endvidere ikke klart, om Cartesio-dommen afskærer muligheden for, at appelinstansen med bindende virkning kunne prøve afgørelsen om forelæggelse for så vidt angik indsigelser om, at de forelagte spørgsmål var uforståelige, af hypotetisk karakter eller i hvert fald ikke burde være stillet inden bevisførelsens afslutning. En afskæring af denne prøvelsesadgang ville efter denne dommers opfattelse kræve, at der blev stillet præjudicielle spørgsmål til EU-domstolen herom.
Det er efter kendelsen et åbent spørgsmål, om kære af en forelæggelseskendelse kan ske med henblik på forelæggelse af yderligere spørgsmål.
Kendelsen tager heller ikke stilling til, om afgørelser om forelæggelse truffet af klagenævn, der efter EU-Traktaten anses for “en ret", herunder f.eks. Klagenævnet for Udbud, kan indbringes for de almindelige domstole. Dette kan formentlig ikke ske, uanset grundlovens § 63, idet forelæggelsen i sig selv ikke stifter nogen ret for parterne, og idet der også i denne situation må lægges afgørende vægt på de foreliggende EU-domme samt det forhold, at forelæggelsesprocedurens formål er baseret på en dialog retterne imellem, hvis iværksættelse udelukkende beror på den nationale rets bedømmelse af relevansen og nødvendigheden af forelæggelsen.
Retterne – og formentlig også de relevante klagenævn – kan derfor med fuld ret stille spørgsmål til EU-Domstolen, når der findes anledning hertil. Tvivlens nådegave risikerer ikke at blive kaldt tilbage.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Ny byretdom om tilbagesøgning i patientskadesag
Hjørring civilrets dom af 21. februar 2018 om tilbagesøgning i patientskadesag
Højesteret afsagde den 7. december 2017 dom om tilbagesøgning af udbetalte patientskadeerstatninger. Det skete i ”forlængelse af ” U.2016.3276H, hvor Højesteret fandt at Ankenævnet for Patienterstatningen kunne ophæve tidligere, upåklagede afgørelser til skade for en klager. I den dom udtalte Højesterets flertal:
”Det bemærkes herved, at det beror på en selvstændig vurdering, om regionen kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.”
I dommen af 7. december 2017 fandt Højesteret, at der konkret ikke var pligt til at tilbagebetale erstatningerne. I den dom udtalte Højesteret:
”Højesteret har ved dom af 13. juni 2016 (UfR 2016.3276) fastslået, at det beror på en selvstændig vurdering, om en region kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
Som nævnt har regionen på baggrund af Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011 udbetalt 229.928,74 kr. til A i godtgørelse for varigt men med tillæg af rente.
Forud for regionens udbetaling af dette beløb havde A i Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011 modtaget en klagevejledning, hvori det var anført, at en klage til ankenævnet kunne indebære en ændring af afgørelsen, således at hun i mindre omfang eller slet ikke var berettiget til erstatning, og således at hun helt eller delvist skulle betale erstatningen tilbage.
Højesteret finder, at denne vejledning fra Patientforsikringen ikke kan sidestilles med eller træde i stedet for et konkret forbehold om tilbagesøgning fra regionens side.
Regionen klagede ikke over Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011, og beløbet blev udbetalt til A, uden at regionen tog et konkret forbehold. A havde derfor på tidspunktet for regionens udbetaling en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at dette ikke kunne kræves tilbagebetalt. Det forhold, at det i klagevejledningen i Patientforsikringens efterfølgende afgørelse af 28. september 2011 var anført, at A i tilfælde af klage over denne afgørelse kunne risikere, at ankenævnet ændrede den oprindelige afgørelse med den virkning, at hele erstatningen ville bortfalde og skulle tilbagebetales, kan ikke ændre herved.
Højesteret finder på denne baggrund, at regionen ikke kan kræve det i februar 2011 udbetalte beløb på 229.928,74 kr. tilbagebetalt af A, og Højesteret tager herefter hendes påstand til følge, dog således at beløbet på 34.194,89 kr. skal forrentes fra sagens anlæg den 3. december 2014 som påstået af Region Syddanmark.”
Se i den anledning http://jnlaw.dk/ovrige-forhold/740-tilbagesogning-i-patientskadesager
Det Højesteret forholdte sig til var udelukkende om Regionen kunne kræve - i urigtig formening om skyld - betalte erstatningsbeløb tilbage. Lærepengene af dommen – mente vi dengang - var - når man bortså fra de kommende ændringer af lovgivningen - at Regionerne i videre omfang skulle anke tidligt i forløbet og tage udtrykkelige (klare) forbehold om tilbagesøgning når Regionen udbetalte erstatning i henhold til afgørelser som var eller påtænktes anket.
Retten i Hjørring har nu i en dom afsagt den 21. ds. taget stilling til en sag, hvor Regionen netop havde taget specifikke tilbagesøgningsforbehold. Vi har modtaget dommen fra vores kollega advokat Jacob Fenger, jfe@holst-law.com og tillader os at formidle dommen.
Retten i Hjørring udtalte:
”Patienterstatningens afgørelse om, at XX ikke er påført en erstatningsberettigende skade, ubestridt grund, og det kan ligeledes ubestridt lægges til grund, at Regionens udbetalinger er sket med urette.
Det er i praksis fastslået, at en region kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
Forud for regionens udbetaling af beløbene havde XX modtaget en klagevejledning fra Patienterstatningen, hvori det var anført, at en klage til ankenævnet kunne indebære, at erstatningen blev forhøjet eller nedsat, og at ankenævnet også kunne ændre den oprindelige afgørelse, så hele erstatningen kunne bortfalde og skulle betales tilbage.
Tilsvarende – og til forskel fra Højesterets domme H2017.84.2017 og H2017.185.2017 – tog regionen ved samtlige udbetalinger et konkret forbehold om tilbagesøgning.
XX havde derfor på tidspunkterne for regionens udbetalinger ikke en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at beløbet ikke kunne kræves tilbagebetalt. Det forhold, at hun ikke læste forbeholdene om tilbagebetaling, ændrer ikke herved.”
Jacob Fenger har oplyst at det er uvist hvorvidt patienten anker dommen.


text:
Skat.dk: Kapitalforhøjelse i datterselskab efterfulgt af udlån til moderselskabet - fradrag for renter
12 Mar 2008 13:05
19 Feb 2008 15:31
08-029973
kapitalforhøjelse, lån, rente, underskud, fradrag
Skatterådet bekræftede, at et selskab havde fradrag for en armslængdebaseret rente på et lån fra et datterselskab, selvom lånet hidrørte fra en kontant kapitalforhøjelse i datterselskabet foretaget af selskabet.
Ligningsvejledningen A.D.1
I resumeet er "lån fra" ændret til "lån til".
Har Moder A/S fradrag i indkomståret 2006 for en armslængdebaseret rente på et lån ydet i 2006 af Datter A/S i likvidation, når låneprovenuet hidrører fra en kontant kapitalforhøjelse, som Moder A/S den 8. februar 2006 foretog i Datter A/S?
Hvis NEJ til spørgsmål 1). Vil Moder A/S have fradrag for en armslængdebaseret rente på et lån fra sit moderselskab, Moder Holding A/S, hvis låneprovenuet anvendes til en kontant kapitalforhøjelse i Datter A/S i likvidation, og Datter A/S i likvidation anvender kapitalforhøjelsen til køb af værdipapirer?
Hvis NEJ til spørgsmål 1). Er Datter A/S i likvidation skattepligtig i indkomståret 2006 af den under spørgsmål 1) oppebårne armslængdebaserede rente?
Hvis NEJ til spørgsmål 1). Udgør den af Moder A/S pr. 8. februar 2006 foretagne kapitalforhøjelse anskaffelsessum for aktier efter aktieavancebeskatningsloven?
Hvis NEJ til spørgsmål 1). Udgør en tilbagebetaling af den af Moder A/S foretagne kapitalforhøjelse i form af en kapitalnedsættelse/udlodning afståelsessum/udbytte for aktier efter aktieavancebeskatningsloven/ligningslovens § 16 A?
Datter A/S i likvidation drev indtil 2004 virksomhed, men denne aktivitet blev afviklet i 2004, hvorefter selskabet har været et tomt selskab. Selskabet har indgået i sambeskatning med Moder A/S fra og med indkomståret 2004. I indkomstårene 2002 og 2003 var selskabet særbeskattet, da der var mindretalsaktionærer i selskabet. I alle årene har Moder A/S sammen med andre koncernselskaber kontrolleret mere end 50 % af Datter A/S i likvidation.
For indkomstårene 2002 og 2003 har Datter A/S uudnyttede skattemæssige underskud for ca. 13,1 mio. kr.
For at anvende disse underskud foretog Moder A/S den 8. februar 2006 en kontant kapitalforhøjelse på 550 mio. kr. mod vederlag i nye aktier i Datter A/S. Kapitalforhøjelsen skete til kurs 100, således at Moder A/S i alt indbetalte 550 mio. kr.
Den indbetalte kapitalforhøjelse blev herefter den 8. februar 2006 overført fra Datter A/S som lån til Moder A/S. Lånet er i regnskabet for Moder A/S opført som gæld, der i hele perioden fra 8. februar til 31. december 2006 er blevet forrentet med 3 %, som er den rente, der generelt er anvendt ved interne lån i koncernen. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at den fastsatte rente opfylder armslængdevilkår.
Den 31. august 2006 blev det på en ekstraordinær generalforsamling i Datter A/S besluttet at foretage en mindre justering af kapitalen i form af en kapitalnedsættelse på 20 mio. kr. Datter A/S trådte herefter på en ekstraordinær generalforsamling den 1. september 2006 i likvidation. Datter A/S i likvidation har som følge af den oppebårne renteindtægt på udlånet til Moder A/S fået anvendt sine skattemæssige underskud i 2006. Dette er naturligvis under forudsætning af, at spørgsmål 1) besvares med et JA, dvs. at lånet anerkendes i skattemæssig henseende.
Der overvejes nu en kapitalnedsættelse/udlodning i Datter A/S i likvidation, hvorved den pr. 8. februar 2006 tilførte egenkapital i alt væsentlighed vil blive tilbagebetalt.
Forinden man beslutter en endelig opløsning af Datter A/S i likvidation, ønsker man sikkerhed for, at den etablerede ordning også anerkendes skattemæssigt, dvs. at spørgsmål 1) besvares med et JA.
Rådgiver har ved brev af 14. august 2007 oplyst følgende:
Med henvisning til din skrivelse af 27. juni 2007 og vor mail af 28. juni 2007 kan jeg oplyse, at der ikke foreligger egentlige lånedokumenter, men at lånet er udbetalt til Moder A/S og bogført på mellemregningskonto med Moder A/S. Der er ikke stillet sikkerhed for lånet.
Jeg vedlægger kopi af beslutning af kapitalforhøjelse samt bilag som dokumentation for indbetaling af kapitalforhøjelsen den 8. februar 2006 og udbetaling af lånet den 13. februar 2006. Som det fremgår, er indbetaling af kapitalforhøjelsen fordelt med hver 50 % på Datter A/S' konti.
Jeg vedlægger kopi af Datter A/S' reviderede årsregnskab for 2006, som godkendt af selskabets direktion og bestyrelse, hvor lånet fremgår uden tilgodehavender, tilknyttede selskaber (side 7) og renteindtægter fremgår det under finansielle poster (side 8).
Endelig henvises til TfS1994.686, hvor Landsskatteretten anerkendte lån i koncernforhold, selvom der ikke var oprettet lånedokumenter. Lånet fremgik af årsregnskabet, og der var tilskrevet renter på lånet. Det samme gjorde sig gældende i Højesteretsdommen i TfS2006.117.
Rådgiver har ved brev af 30. august 2007 oplyst følgende:
Med henvisning til din skrivelse af 15. august 2007 vedrørende Moder A/S, hvori vi anmodes om at fremskaffe aftalen, der ligger til grund for mellemregningskontoen, kan jeg oplyse, at der ikke, jf. vort brev af 14. august 2007, foreligger en egentlig låneaftale.
Mellemregningskontoen er i henhold til en generel instruks for mellemregningskonti i koncernen blevet forrentet med 3 % i 2006 baseret på koncernens gennemsnitlige lånesats.
Det er vores opfattelse, at den anvendte fremgangsmåde er en legitim anvendelse af skattereglerne, uanset at den forretningsmæssige begrundelse er at spare i skat, og at spørgsmål 1) derfor skal besvares med et JA. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at størrelsen af den fastsatte rente opfylder armslængdevilkår. Hvis Juridisk Service er enig i, at spørgsmål 1) skal besvares med et JA, kan der ses bort fra spørgsmål 2-5.
Måtte spørgsmål 1) blive besvaret med et NEJ, ønskes, jf. spørgsmål 4) og 5), svar på, hvorledes den kontante kapitalforhøjelse mod vederlag i nye aktier og den overvejede kapitalnedsættelse/udlodning skal kvalificeres skattemæssigt. Ligesom der ønskes svar på, jf. spørgsmål 3), om hvorledes den af Datter A/S i likvidation oppebårne renteindtægt skal kvalificeres skattemæssigt.
Endeligt ønskes der under samme forudsætning svar på, jf. spørgsmål 2), om Moder A/S vil have fradrag for rente på et lån fra sit moderselskab Moder Holding A/S, hvis Datter A/S anvender låneprovenuet til en kontant kapitalforhøjelse mod vederlag i aktier i Datter A/S i likvidation, og hvis Datter A/S i likvation erhverver værdipapirer for den tilførte egenkapital. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at Datter A/S i likvidation vil have det registrerede ejerskab i Værdipapircentralen, og at hverken værdipapirerne eller aktierne i Datter A/S i likvidation vil blive stillet til sikkerhed for lånet.
Hvis spørgsmål 1) skulle besvares med et NEJ, dvs. ej rentefradrag, ville det efter vores opfattelse kræve, at man i skattemæssig henseende skulle tilsidesætte den af Moder A/S foretagne kapitalforhøjelse, der er sket i fuld overensstemmelse med aktieselskabslovens regler, og som er udtrykkeligt omtalt i aktieselskabslovens §§ 29-32.
Når det lægges til grund, at kapitalforhøjelsen må anerkendes i skattemæssig henseende, vil det efter vor opfattelse heller ikke være muligt at tilsidesætte skattemæssigt, at Datter A/S i likvidation har anvendt kapitalforhøjelsen som udlån, herunder udlån til sit moderselskab, uanset at den forretningsmæssige begrundelse er at spare i skat. Disse dispositioner er reguleret selskabsretligt og er fuldt lovlige, ligesom dispositionerne også er indarbejdet i regnskabet.
En skattemæssig tilsidesættelse vil efter vor opfattelse være uforenelig med den praksis, som Højesteret har fastslået i en række domme nemlig, at dispositioner, der er selskabsretligt veldefineret og reguleret, også skal anerkendes i skattemæssig henseende som sådanne, uanset at dispositionerne ikke har andre formål end at spare i skat.
At skattemyndighederne er afskåret fra at anlægge en realitetsbedømmelse, når der er tale om såvel veldefinerede som lovregulerede selskabsretlige dispositioner kommer bl.a. til udtryk i højesteretsdom i TfS2003.889, hvor Højesteret godkendte en lignende fremgangsmåde, hvor der i et underskudsselskab indgik en kapitalforhøjelse og udlån med det eneste formål at udnytte selskabets underskud.
Højesteretsdommen indeholder den skærpende omstændighed, at underskudsselskabet blev tilkøbt som et tomt selskab med det eneste formål at udnytte selskabets underskud. Derfor tager Højesteret også stilling til, om der kan ske tilsidesættelse af den undtagelse, der gælder fra reglerne om handel med tomme underskudsselskaber, når underskudsselskabet har drevet finansiel virksomhed.
Højesteretsdommen vedrører mere konkret den situation, at et dansk moderselskab erhverver et tomt underskudsselskab. Det danske moderselskab optager herefter et lån hos sit svenske moderselskab. Det danske moderselskab anvender låneprovenuet til en kontant kapitalforhøjelse i det tilkøbte underskudsselskab. Underskudsselskabet udlåner herefter den tilførte kapital til et andet koncernselskab, som anvender låneprovenuet til køb af værdipapirer.
Det er således uomtvisteligt, at underskudsselskabet alene er erhvervet med det formål at udnytte selskabets underskud ved en ren skattebaseret ordning, der reelt indebærer, at underskuddet i underskudsselskabet flyttes op i det danske moderselskab i kraft af kapitalforhøjelsen i underskudsselskabet og finansieringen heraf hos det svenske moderselskab. Der er ingen anden forretningsmæssig begrundelse end at spare skat i forhold til, at det svenske moderselskab i stedet kunne have foretaget udlånet direkte til det koncernselskab, der havde behov for lånefinansieringen til køb af værdipapirer.
Højesteret anfører i dommen, at en sådan ordning, der kunne have været etableret, uden at der blev ydet lån mellem de koncernforbundne selskaber, må karakteriseres som en lovlig udnyttelse af den udtrykkelige undtagelse for finansielle underskudsselskaber i ligningslovens § 15, stk. 7, nr. 3.
Højesteret mener således, at undtagelsen for underskudsbegrænsning ved handel med underskudsselskaber ikke kan tilsidesættes, uanset om formålet med erhvervelsen af underskudsselskabet og den etablerede ordning alene er at spare skat. Højesterets afgørelse vedrørende undtagelsesbestemmelsen er dog ikke relevant for Datter A/S i likvidation, da selskabet ikke er købt som et underskudsselskab, men underskuddet derimod er opstået på baggrund af de aktiviteter, som Moder A/S har drevet i selskabet.
Højesteret konkluderer herefter, at de omstændigheder, der er påberåbt af Skatteministeriet (manglende forretningsmæssig begrundelse), ikke giver grundlag for at anse lånet til det danske moderselskab for at være uden realitet eller for at fastslå, at der er sket en vilkårlig forvridning af selskabernes indkomstgrundlag.
I samme forbindelse kan nævnes højesteretsdommen af 7. december 2006, jf. TfS 2006.1062, der omhandler en sælgers salg til udstedende selskab (skattefrit udbytte) og købers samtidige kapitalforhøjelse også kaldet "elevatormodellen". Spørgsmålet i denne sag var, om salget også var skattefrit i den foreliggende situation, når det udstedende selskab ikke havde midler til at finansiere tilbagekøbet - som led i en udskiftning af selskabets aktionærkreds - var betinget af og blev finansieret med et samtidigt kapitalindskud, der fremkom ved, at den nye aktionær som indtrædende aktionær tegnede nye aktier i selskabet. Højesteret anerkendte, at den skattemæssige behandling af dispositionerne skulle ske i overensstemmelse med det selskabsretlige indhold. Dette på trods af, at det var åbenbart, at de omhandlede dispositioner alene var begrundet i at spare skat, og at der reelt var tale om et salg af aktier mellem de gamle og nye aktionærer i selskabet.
Det er således konklusionen, at hverken den såkaldte realitetsgrundsætning eller omgåelsesbetragtninger kan finde anvendelse, når skattebaserede transaktioner gennemføres i overensstemmelse med de selskabsretlige regler.
At veldefinerede og regulerede selskabsretlige forhold er afgørende for den skattemæssige behandling kom også til udtryk i højesteretsdom TfS 1998.397, hvor Højesteret anerkendte skatteyderens påstand om, at aktier ved konkurs først skulle anses for afstået ved selskabets endelige opløsning og ikke allerede på tidspunktet for konkursens indtræden, hvor aktierne blev anset for værdiløse og dermed reelt afstået (der var tale om hovedaktionæraktier, hvor tab kun kunne fradrages ved mere end 3 års ejertid).
Se endvidere landsskatteretsafgørelse i TfS 2006.670, hvor landsskatteretten gav skatteyderen medhold i, at en kapitalforhøjelse til overkurs (og over markedsværdi) ikke kunne omkvalificeres, selvom skatteyderen fik fradrag for kapitalforhøjelsen som aktietab ved en efterfølgende intern overdragelse af aktierne.
Se endelig østre landsretsdom i TfS 1997.242, hvor Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i en sag, hvor Skattemyndighederne havde anset en kontant kapitalforhøjelse med samtidig tilbagebetaling af gæld til aktionæren for at være en camoufleret gældskonvertering/gældseftergivelse med underskudsbegrænsning til følge. Foranlediget heraf blev der efterfølgende skabt udtrykkelig lovhjemmel i skattereglerne for en tilsidesættelse af kontante kapitalforhøjelser, der anvendes til tilbagebetaling af en værdiløs fordring.
Det er på denne baggrund vores opfattelse, at der ikke er grundlag for skattemæssigt at tilsidesætte den af Moder A/S i Datter A/S i likvidation foretagne kontante kapitalforhøjelse omfattet af aktieselskabslovens regler, uanset at Datter A/S i likvidation anvender midlerne som udlån til Moder A/S.
Det er yderligere vores opfattelse, at Moder A/S har fradrag for renteudgift på lånet, når rentens størrelse forudsættes at være på armslængdevilkår, og at spørgsmål 1) herefter skal besvares med et Ja.
Der foreligger os bekendt ingen afgørelser eller anden praksis, hvor en gyldig kapitalforhøjelse er blevet tilsidesat i skattemæssig henseende. De foreliggende højesteretsdomme m.v. kan derimod tages til indtægt for, at selskabsretlige veldefinerede og regulerede dispositioner også skal anerkendes i skattemæssige henseende, uanset at dispositionerne har til formål at spare skat."
SKAT har i det følgende taget stilling til, om der kan ske tilsidesættelse af hele det foretagne (kapitalforhøjelsen og lånet)skatteretligt ud fra en samlet vurdering eller om de to elementer (kapitalforhøjelsen og lånet) i det foretagne skatteretligt kan tilsidesættes enkeltvis.
SKATs vurdering af om de to elementer i det foretagne skatteretligt kan tilsidesættes enkeltvis:
Kapitalforhøjelsen i datterselskabet
Det er oplyst, at der d. 8. februar 2006 blev foretaget en kontant kapitalforhøjelse i Datter A/S på 550 mio. kr. Pengene blev overført fra Moder A/S til Datter A/S.
SKAT forudsætter ved sin besvarelse, at kapitalforhøjelsen opfylder de civilretlige regler for en kapitalforhøjelse.
SKAT finder ikke, at der er grundlag for at tilsidesætte kapitalforhøjelsen skatteretligt.
Lånet fra datterselskabet til moderselskabet
Det er oplyst, at d. 8. februar 2006 blev den indbetalte kapitalforhøjelse overført fra Datter A/S til Moder A/S som et lån. Lånet er ført på mellemregningskontoen og fremgår af det reviderede årsregnskab for 2006. Mellemregningskontoen er blevet forrentet med 3 %. Der er ikke udarbejdet et egentligt lånedokument.
Et afgørende element for, hvorvidt der er tale om et lån og ikke en udlodning, er, at der er en tilbagebetalingsforpligtelse (eksisterer der et retligt krav på tilbagebetaling).
Det er SKATs vurdering, at når beløbet er ført på en mellemregningskonto og denne indgår i det reviderede årsregnskab, så taler det bevismæssigt for, at der er et retligt krav på tilbagebetaling af lånet.
SKAT finder, at renten opfylder den skatteretlige rentedefinition - beregnet som en bestemt procentdel af den til enhver tid værende restgæld for at stille kapital til rådighed - og kravet om at være forud fastsat, jf. Ligningsvejledningen almindelig del, afsnit A.D.1.
SKAT finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte lånet skatteretligt.
SKATs vurdering af om der kan ske en samlet skatteretlig tilsidesættelse af kapitalforhøjelsen og lånet:
Kapitalforhøjelsen og det efterfølgende udlån medfører, at et afkast gøres skattefrit i den konkrete sag. Skattefriheden opnås ved, at de 550 mio. kr. i Moder A/S indskydes i Datter A/S og afkastet af de 550 mio. kr., så bliver modregnet i tidligere underskud i Datter A/S.
Det er SKATs vurdering, at udnyttelsen af underskuddet i Datter A/S, kunne være opnået uden at lave det efterfølgende lån fra Datter A/S til Moder A/S. Moder A/S kunne have nøjedes med kapitalforhøjelsen og så hentet afkastet som skattefrit datterselskabs udbytte.
I SKM2003.482.HR blev der lavet en konstruktion, der udnyttede tidligere års underskud i et underskudsselskab ved bl.a. et lån og en kapitalforhøjelse. Højesteret begrundelse for ikke at tilsidesætte konstruktionen var:
"En sådan ordning, der kunne være etableret, uden at der blev ydet lån mellem de koncernforbundne selskaber, må karakteriseres som en lovlig udnyttelse af den udtrykkelige undtagelse for finansielle underskudsselskaber i ligningslovens § 15, stk. 7, nr. 3."
Det fremgår yderligere af SKM2006.749.HR, at en kapitalnedsættelse, der kombineres med en kapitalforhøjelse ikke skatteretligt kan tilsidesættes, når de opfylder de civilretlige regler.
SKAT finder med baggrund i den af Højesteret fastlagte praksis, at der ikke kan ske en samlet skatteretlig tilsidesættelse af kapitalforhøjelsen og lånet.
SKAT indstiller, at der svares ja til spørgsmål 1. Spørgsmål 2, 3, 4 og 5 bortfalder.
SKAT skal bemærke, at SKAT ikke har taget stilling til om de 3 % mellemregningskontoen forrentes med opfylder betingelserne i ligningslovens § 2, eller om betingelserne for modregning af tidligere års underskud er opfyldte.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Aktivernes handelsværdi fastsat efter selskabsskattelovens § 5 i et varmeselskab
17 Jun 2019 08:56
21 May 2019 13:03
SKM2019.310.SR
18-1906367
Skattefri tilførsel af aktiver, handelsværdi, overgang fra elbeskatning til foreningsbeskatning, POL-KA-værdi, varmeselskab
Skatterådet havde i SKM2019.156.SR svaret, at B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. overgår fra elbeskatning til foreningsbeskatning i forbindelse med skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) i B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. til et nystiftet datterselskab.
Overgangen til foreningsbeskatning reguleres af selskabsskattelovens § 5, stk. 1, og sidestilles med ophør af virksomhed og salg til handelsværdi af de aktiver og passiver, der var i behold hos selskabet på tidspunktet for overgangen.
Skatterådet kunne ikke bekræfte, hverken at de regnskabsmæssige værdier eller de regulatoriske værdier efter varmeforsyningsloven på vedtagelsesdatoen kunne lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen.
Skatterådet bekræftede, at værdierne svarende til et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen.
Selskabsskattelovens § 5, stk. 4
Varmeforsyningslovens § 1
Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C.D.1.5.1.1.
Kan Skatterådet bekræfte, at de regnskabsmæssige værdier pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræftes, at de regulatoriske værdier pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
Hvis spørgsmål 1 og 2 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræfte, at værdierne svarende til et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
Hvis spørgsmål 1, 2 og 3 besvares benægtende, anmodes Skatterådet om en vejledende udtalelse om, hvilke værdier der så skal lægges til grund?
Rådgiver har oplyst, at sammenlægningen selskabsretligt gennemføres som en uegentlig fusion med virkning pr. 1. januar 20xx, jf. lov om erhvervsdrivende virksomheder § 21 A, jf. selskabslovens kapitel 15. Selskabsretligt vil A-Varmeværk som fortsættende enhed overtage alle forpligtelser og aktiver, som B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. (herefter B-Kraftvarme) har, med succession. Med virkning fra fusionsdatoen indtræder andelshaverne i B-Kraftvarme som andelshavere i A-Varmeværk på lige vilkår og med samme rettigheder og forpligtelser som de nuværende andelshavere i A-Varmeværk.
Denne anmodning om bindende svar har til hensigt at klarlægge de skattemæssige konsekvenser for B-Kraftvarme i forbindelse med sammenlægningen. Idet de skattemæssige konsekvenser kan medføre en ikke-ubetydelig økonomisk takstbelastning, er det væsentligt, at parterne kender de skattemæssige konsekvenser, inden sammenlægningen foretages.
Nærværende anmodning er en opfølgning på en tidligere indsendt anmodning om bindende svar, hvor spørgsmål vedrørende skattepligt og afståelsesbeskatning er behandlet særskilt.
Det er ifølge sammenlægningsaftalen forventningen, at fjernvarmeforsyningen ved sammenlægningen vil styrkes såvel økonomisk som organisatorisk, og at sammenlægningen på sigt vil medføre synergieffekter, således at det sammenlagte selskab i højere grad vil kunne bevare og udbygge sin service over for varmekunderne i både By 1 og By 2. Dertil kommer muligheden for bedre at kunne fastholde en miljøvenlig varmeproduktion og relativt set lave varmepriser. Endelig ses sammenlægningen som en forberedelse på den forventede økonomiske regulering i varmesektoren, hvor der bl.a. forventes effektiviseringskrav.
Step 2: Overdragelse af aktiver og passiver, herunder aktier i det nystiftede datterselskab fra B-Varmeværk til A-Varmeværk. A-Varmeværk skifter ved sammenlægningen navn til A- og B-Kraftvarme A.m.b.a.
Skatterådet har i SKM2019.156.SR svaret, at B-Kraftvarme i forbindelse med sammenlægningen med A-Varmeværk overgår til foreningsbeskatning efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6.
Overgangen til foreningsbeskatning reguleres efter selskabsskattelovens § 5, stk. 1, og sidestilles med ophør af virksomhed og salg til handelsværdi af de aktiver og passiver, der er i behold hos selskabet på tidspunktet for overgangen.
Som følge af en langstrakt tvist i vandsektoren vedrørende handelsværdien af anlægsaktiver er det uklart, hvordan varmesektorens aktiver skal værdiansættes.
Ad) Regnskabsmæssige værdier
Sammenlægningen sker umiddelbart efter afslutningen af regnskabsåret 20xx, hvorfor vi ønsker at lægge de revisionsgodkendte bogførte værdier pr. 1.1. 20xx til grund. De er pt. ikke opgjort, men vi vedlægger værdierne pr. 1.1.20xx, således at der kan tages stilling til princippet.
Det ønskes således bekræftet, at de regnskabsmæssige værdier er et godt bud på handelsværdien, og at disse kan lægges til grund ved opgørelse af avancebeskatningen.
Ad) Regulatoriske værdier
Såfremt Skatterådet ikke mener, at de regnskabsmæssige værdier kan lægges til grund, er det vores opfattelse, at de regulatoriske værdier danner grundlag for handelsværdien.
De regulatoriske værdier i varmesektoren er den såkaldte takstmæssige afskrivningsbase vedrørende investeringer. Når der erhverves et aktiv for 100, vil der kunne ske opkrævning over taksterne med 100 – over en periode – indtil hele aktivet derved er finansieret og afskrevet regulatorisk.
Afskrivningsbasen i varmesektoren består således af afskrevne anskaffelsessummer. Konkret de konstaterede anlægssummer tillagt eventuelle omkostninger som følge af anskaffelsen. Dog modregnes tilslutningsbidrag og henlæggelser i anlæggets regulatoriske værdi, hvilket er et udtryk for, at denne værdi allerede anses for opkrævet.
Afskrivningsmetoden er fleksibel, i den forstand at der kan afskrives med en sats
svarende til en levetid på minimum 5 år og maksimalt 30 år. Varmeselskabet kan skifte princip hvert år i forbindelse med budgetlægningen for det kommende år.
Der er således ikke nødvendigvis sammenhæng mellem aktivernes regulatoriske værdi og fysiske stand. Det er dog vores opfattelse, at den regulatoriske værdi i varmesektoren er det bedste bud på handelsværdien, såfremt de regnskabsmæssige værdier ikke kan lægges til grund.
Ad) POLKA-værdier
Såfremt Skatteforvaltningen ikke mener, at de regnskabsmæssige eller regulatoriske værdier kan lægges til grund, er det vores opfattelse, at et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser danner grundlag for handelsværdien.
POLKA, som står for pris- og levetidskatalog, er en for vandsektoren myndighedsfastsat værdi, der er et skøn over værdien af bestående materielle anlægsaktiver. Værdien blev udviklet for at give vandselskaberne en (regulatorisk) opkrævningsret svarende til deres aktivers værdi.
I praksis er der tale om et regneark, hvori der er angivet standard priser og standard levetider ud fra forskellige anlægsaktivtyper, hvorved værdien findes bl.a. ud fra art og mængde. Dertil kommer, at der beregnes værditillæg bl.a. ved ledningsnet placeret i byzoner frem for i landzoner. Værdien korrigeres via prisindeks.
POLKA beregner værdien af aktiverne ved at tage gennemsnittet af den estimerede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den estimerede nedskrevne anskaffelsesværdi, hvilket resulterer i en nedskreven standardværdi for aktiverne. Vandselskaberne indtaster selv deres data i POLKA-kataloget, eksempelvis med afsæt i bilag og GIS-systemer. Værdien kontrolleres af en revisor, påføres revisionspåtegning og godkendes efter indberetning af Forsyningssekretariatet.
Langt de fleste POLKA-værdier blev opgjort i forbindelse med den lovkrævede selskabsgørelse af vandsektorselskaber i 2010. Denne POLKA-værdi er i vandsektoren gældende praksis for det bedste udtryk for anlægsaktivers handelsværdi. Et tilsvarende pris- og levetidskatalog findes ikke i varmesektoren i dag, men kan i sagens natur estimeres, evt. med afsæt i de POLKA-skemaer, der pt. er i høring.
Det er vores opfattelse, at såfremt hverken den regnskabsmæssige værdi eller regulatoriske værdi i varmesektoren kan danne grundlag for handelsværdien, vil en værdi, der svarer til POLKA, således ved estimering af gennemsnittet af den nedskrevne afskaffelsesværdi og den nedskrevne genanskaffelsesværdi kunne danne grundlag for handelsværdien.
Ad) Alternative værdier
Såfremt ingen af ovenstående værdiansættelsestilgange kan finde anvendelse, anmoder vi om en vejledende udtalelse om, hvordan værdien i så fald skal findes.
Det lægges til grund ved besvarelsen af spørgsmål 1 – 4, at der opnås tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) i B-Kraftvarme til et nystiftet datterselskab, jf. fusionsskattelovens § 15 c, stk. 1, 2 og 4.
Opnås der tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver fra Skattestyrelsen efter fusionsskattelovens § 15 c, stk. 1, 2. pkt., gælder der ikke et ”holdingkrav”. Det lægges derfor til grund ved besvarelsen, at sammenlægningen af A-Varmeværk og B-Kraftvarme vil kunne gennemføres som et skattepligtig fusion i umiddelbar forlængelse af den skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) til et nystiftet datterselskab, og at fusionen skattemæssigt har virkning på vedtagelsestidspunktet. Værdiansættelsen skal derfor ske på ophørstidspunktet, dvs. på vedtagelsesdatoen.
Varmeselskaber er underlagt regulatoriske krav i varmeforsyningsloven, herunder ”hvile-i-sig-selv-princippet”, som betyder, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteten. Skattestyrelsen lægger på den baggrund til grund, at der ikke findes et marked for handel med varmeselskaber, eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af B-Kraftvarmes aktiver og passiver baseret på, hvad de kan sælges for i fri handel.
Anmodningen er vedlagt årsrapporten for 20xx for B-Kraftvarme. Anmodningen er ikke vedlagt en opgørelse af den regulatoriske værdi. Skattestyrelsen kan derfor alene tage stilling til principperne for værdiansættelsen, men ikke udtale sig om konkrete værdier.
Det ønskes bekræftet, at de regnskabsmæssige værdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
Når et elbeskattet selskab ophører med at drive de i selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2e, nævnte aktiviteter, og overgår til beskatning efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6, medfører det ophørsbeskatning efter skattelovgivningens almindelige regler. Se selskabsskattelovens § 5.
Ophørsbeskatning medfører, at selskabets aktiver og passiver skal behandles, som om de var solgt til handelsværdien. Til brug for ophørsbeskatning af avancen skal selskabets aktiver og passiver derfor værdiansættes.
Handelsværdien er den værdi, som en uafhængig sælger og køber ville aftale som betaling for aktiver og passiver på vedtagelsesdagen.
De regnskabsmæssige værdier er konservativt fastsatte minimumsværdier og kan derfor ikke anses for at være identisk med aktivernes handelsværdi pr. overdragel-sesdatoen.
Da spørgsmål 1 besvares med ”nej”, ønskes det bekræftet, at de regulatoriske værdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
Varmeforsyningslovens formål er at fremme den samfundsøkonomiske, herunder miljøvenlige, anvendelse af energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand, og inden for disse rammer at formindske energiforsyningens afhængighed af fossile brændsler. Se varmeforsyningslovens § 1.
Inden for varmeforsyningslovens område sker prisfastsættelsen ud fra princippet om nødvendige omkostninger. Det følger således af varmeforsyningslovens prisbestemmelse, at anlæg omfattet af loven som hovedregel er omfattet af ”hvile-i-sig-selv”-princippet. Se varmeforsyningslovens § 20, stk. 1 og stk. 2.
De regulatoriske anlægsværdier fastsættes med hjemmel i varmeforsyningsloven, og har betydning for i hvilket omfang varmeselskabets udgifter til investeringer kan overvæltes i taksterne for levering af varme.
Det følger af afskrivningsbekendtgørelsen, at der kan indregnes driftsmæssige afskrivninger i varmeprisen. Afskrivningsgrundlaget er de konstaterede anlægssummer tillagt omkostninger som følge af anskaffelsen. Tilslutningsbidrag og henlæggelser til nye investeringer, der allerede er indregnet i priserne, skal modregnes i afskrivningsgrundlaget.
Afskrivningerne kan indregnes med op til 20 % af afskrivningsgrundlaget om året i en periode på minimum 5 år og maksimum 30 år. Afskrivningerne beregnes på baggrund af det enkelte års samlede afskrivningsgrundlag, dvs. de samlede anlægssummer. Der er ikke pligt til at afskrive systematisk (f. eks. efter saldometoden eller som lineære afskrivninger), ligesom afskrivningsbeløbene/-procenterne kan ændres fra år til år. Se bekendtgørelse nr. 941 af 4. juli 2017 (afskrivningsbekendtgørelsen).
Skattemæssigt skal der ved overdragelse af virksomhed foretages en fordeling af det samlede kontantomregnede vederlag på de enkelte aktiver, som indgår i overdragelsen. Skattemæssigt skal afskrivning ske med de i afskrivningsloven fastsatte satser. Det er således ikke muligt at ændre princip fra år til år.
Skattestyrelsen finder på denne baggrund ikke, at den regulatoriske værdi efter varmeforsyningsloven skattemæssigt kan anerkendes som handelsværdi pr. vedtagelsesdatoen af de overdragne aktiver og passiver.
Da spørgsmål 1 og 2 besvares med ”Nej”, ønskes det bekræftet, at et gennemsnit af nedskrevne kostpriser (nedskreven anskaffelsesværdi) og nedskrevne genanskaffel-sesværdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
Højesteret har den 8. november 2018 afsagt dom i to prøvesager om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget i vandselskaber ved overgang til skattepligt. Se SKM2018.627.HR og SKM2018.635.HR.
Højesteret fandt, at den metode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 skulle fastsættes.
Der findes ikke på samme måde som for vandselskaber egentlige POLKA-værdier for varmeselskaber. For varmeselskaberne gælder det ligesom for vandselskaberne, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Værdien af de omhandlede aktiver for det enkelte varmeselskab er derfor afgørende for den skattemæssige værdiansættelse.
På grund af forsyningspligten er det nødvendigt for varmeselskaberne at råde over de omhandlede aktiver. Udgangspunktet for værdiansættelsen af aktiverne er derfor, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for det fortsættende selskab at overtage de aktiver, der er nødvendige for at opfylde forsyningspligten.
Ved fastsættelsen af aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5, må der tillige tages hensyn til, at der ikke findes et egentlig marked for de omhandlede aktiver. Det fortsættende selskab, der overtager forsyningspligten, må derfor antages at kunne have forhandlet sig til en lavere pris for aktiverne end den nedskrevne genanskaffelsesværdi, hvis aktiverne blev erhvervet fra en uafhængig tredjemand.
Skattestyrelsen finder på den baggrund, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5 kan fastsættes.
Skattestyrelsen bemærker, at Forsyningstilsynet har sendt udkast til Pris- og levetidskataloget (POLKA) af 1. april 2019 for varmevirksomheder omfattet af ny økonomisk regulering i teknisk høring. Når høringsfristen er udløbet den 30. april 2019, vil der på baggrund af høringssvarene blive udarbejdet et revideret POLKA og en anmeldelsesbekendtgørelse, som vil blive sendt i endelig formel høring.
Aktiver der kan bruges til andre formål
Skattestyrelsen bemærker, at ovenstående anvisning om brug af regulatoriske værdier (POLKA) kun gælder for de aktiver, der ikke kan bruges til andre formål end varmevirksomhed.
Hvis varmeselskabet ejer aktiver og ejendomme, der kan benyttes til andre formål end varmevirksomhed, vil handelsværdien af disse aktiver kunne være højere end den regulatoriske værdi (POLKA værdien). For disse aktiver skal den højere markedsværdi derfor benyttes som grundlag for afståelsesbeskatning i det ophørende selskab og skattemæssige afskrivninger i det forsættende selskab.
Skattestyrelsen indstiller, at spørgsmål 3 besvares med ”Ja, se begrundelse”.
Hvis spørgsmål 1,2, og 3 besvares med ”Nej”, anmodes der om en vejledende udtalelse om, hvilke værdier, der skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
Spørgsmål 1 og 2 er besvaret med ”Nej”, jf. ovenfor. Da spørgsmål 3 besvares med ”Ja, se begrundelse”, bortfalder spørgsmål 4.
Skattestyrelsen indstiller, at spørgsmål 4 besvares med ”Bortfalder”.
Stk. 1. Ved tilførsel af aktiver har selskaberne adgang til beskatning efter reglerne i § 15 d, når såvel det indskydende selskab som det modtagende selskab er omfattet af begrebet selskab i en medlemsstat i artikel 3 i direktiv 2009/133/EF og ikke ved beskatningen her i landet anses for en transparent enhed. Det er en betingelse for anvendelsen, at der er opnået tilladelse hertil fra told- og skatteforvaltningen. (…)
2e) elselskaber, hvorved i denne lov forstås selskaber mv., i hvis aktiviteter indgår produktion, transport, handel eller levering af elektricitet, og som har en installeret effekt på over 25 kW. 11 Skattepligten gælder uanset elselskabets organisationsform. Indregistrerede aktieselskaber og anpartsselskaber12 omfattes dog af nr. 1. Hvis aktivitet som nævnt i 1. pkt. udøves af et interessentskab, beskattes interessenterne efter reglerne i denne bestemmelse, jf. dog § 3, stk. 7. Produktion og forbrug af elektricitet i tog, skibe, luftfartøjer eller andre transportmidler og produktion af elektricitet på nødstrømsanlæg i tilfælde, hvor den normale elektricitetsforsyning svigter, medfører ikke skattepligt efter denne bestemmelse, hvis selskabet ikke i øvrigt har aktiviteter som nævnt i 1. pkt.
Stk. 1. Når her i landet hjemmehørende selskaber og foreninger mv. opløses, fortsætter skattepligten indtil tidspunktet for opløsningen. Ved overgang til beskatning efter § 1, stk. 1, nr. 6, eller undtagelse fra beskatning efter § 3 fortsætter skattepligten efter de hidtil gældende regler indtil tidspunktet for overgangen eller undtagelsen.
Stk. 1. Lovens formål er at fremme den mest samfundsøkonomiske, herunder miljøvenlige, 1 anvendelse af energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand og inden for disse rammer at formindske energiforsyningens afhængighed af fossile brændsler.
Stk. 2. Tilrettelæggelsen af varmeforsyningen skal i overensstemmelse med de i stk. 1 nævnte formål ske med henblik på at fremme samproduktionen af varme og elektricitet mest muligt.
Kollektive varmeforsyningsanlæg, industrivirksomheder, kraftvarmeanlæg med en eleffekt over 25 MW samt geotermiske anlæg m.v. kan i priserne for levering til det indenlandske marked af opvarmet vand, damp eller gas bortset fra naturgas med det formål at levere energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand indregne nødvendige udgifter til energi, lønninger og andre driftsomkostninger, efterforskning, administration og salg, omkostninger som følge af pålagte offentlige forpligtelser, herunder omkostninger til energispareaktiviteter efter §§ 28 a, 28 b og 29, samt finansieringsudgifter ved fremmedkapital og underskud fra tidligere perioder opstået i forbindelse med etablering og væsentlig udbygning af forsyningssystemerne, jf. dog stk. 7-17 og §§ 20 b og 20 c. 1. pkt. finder tilsvarende anvendelse på levering af opvarmet vand til andre formål fra et centralt kraftvarmeanlæg, jf. § 10, stk. 6, i lov om elforsyning.
Stk. 2. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan fastsætte regler om, at andre udgifter og omkostninger end de i stk. 1 nævnte, kan indregnes i priserne, jf. dog stk. 7. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan endvidere fastsætte regler om indregning i priserne af kompensation ved et projekt til ændring af områdeafgrænsningen og indregning af driftsmæssige afskrivninger, henlæggelser til nyinvesteringer og med Forsyningstilsynets tiltræden, forrentning af indskudskapital. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan fastsætte regler om, at anlæg, der er nævnt i § 20, stk. 1, er helt eller delvis undtaget fra regler om indregning af driftsmæssige afskrivninger fastsat efter 2. pkt.
Bekendtgørelse nr. 941 af 4. juli 2017 (Bekendtgørelse om indregning af driftsmæssige afskrivninger, henlæggelser til nyinvesteringer og med Energitilsynets tiltræden, forrentning af indskudskapital/afskrivningsbekendtgørelsen)
§ 1. For idriftsatte anlæg indregnes driftsmæssige afskrivninger i priserne på grundlag af de efter hidtil gældende regler opgjorte afskrivningsgrundlag.
§ 2. For de nye anlæg indregnes driftsmæssige afskrivninger i priserne på grundlag af den konstaterede anlægssum med fradrag af henlæggelser, jf. § 5.
§ 3. Ved anlægssum forstås anskaffelsesprisen med tillæg af de omkostninger, der er foranlediget af anskaffelsen. Heri kan endvidere indregnes byggerenter opgjort på idriftsættelsestidspunktet.
Stk. 2. På værker med forenet produktion fordeles den totale anlægssum på de enkelte produkter efter rimelige driftsøkonomiske principper.
§ 4. Afskrivninger af de i §§ 1 og 2 nævnte værdier foretages med indtil 20 procent om året.
Stk. 2. For anlæg idriftsat efter afslutningen af det regnskabsår, der omfatter den 31. marts 1982 foretages afskrivninger særskilt for det enkelte års samlede anlægssum. Det enkelte års anlægssum skal være afskrevet over en periode på højst 30 år fra idriftsættelsestidspunktet.
SKM2018.627.HR og SKM2018.635.HR
Begge sager angik opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af aktiver, som en kommune havde indskudt i et vand- og spildevandsforsyningsselskab. Overdragelsen var omfattet af ligningslovens § 2, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skulle således fastsættes efter denne bestemmelse.
Højesteret fandt, at den beregningsmetode, som SKAT (nu Skattestyrelsen) havde anvendt, ikke udgjorde et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver.
Højesteret udtalte, at det for vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv ”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret fandt på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af aktiverne måtte være, hvilken værdi aktiverne måtte skønnes at have haft for vandselskabet. Højesteret fandt, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 burde fastsættes.
Højesteret havde ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre i forbindelse med kommunens overdragelse af aktiver i den konkrete sag. Sagen blev som følge heraf hjemvist til Skattestyrelsen til fornyet behandling.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret