text:
EU-domstolen, EU-ret, skattesager, lovgivningssjask
EU ret står over den nationale ret - normalt ja
De enkelte lande slår sig dog i tøjret mange gange - se under -sager/EU afgørelser.
I en nylig afgørelse fra Højeste ret har Dansk Højesteret dog avist EU rettens opfattelse.
Afvisningen sker fordi EU retten støtter sig på et rincip- der er uskrevet (altså ikke en lov /direktiv)
At der overhovedet kom en sag vedrørende en afskedigelse/opsigelse kom bag på firmaet Ajos, da der i 2012 kom en henvendelse fra Dansk Formands Forening, der på vegne af Karsten (der slev havde sagt op) bad om at få udbetalt tre måneders løn, i alt 143.182,20 kr.
Det havde han ifølge funktionærloven ret til efter mere end 18 års ansættelse. Også selv om han i afskedsforhandlingen med Ajos formelt selv havde sagt op for at kunne starte hurtigt i sit nye job.
Firmaet Ajos mente derimod ikke, at han var berettiget til de tre måneders løn. I selv samme funktionærlovs § 2 a, stk. 3 står nemlig, at fratrædelsesgodtgørelsen bortfalder, når man har ret til en pension, som arbejdsgiveren har bidraget til.
Den paragraf kendte fagforeningen godt. Når den alligevel bad om pengene, skyldtes det, at EU-Domstolen i 2010 havde afsagt en dom i en helt anden sag.
Delikat valg for Højesteret
Her blev danske Ole Andersen nemlig tilkendt en fratrædelsesgodtgørelse, til trods for, at han også havde ret til pension. Dommen byggede på EU's almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som fremgår af EU's beskæftigelsesdirektiv.
Med andre ord: Ifølge EU-retten vil det være aldersdiskrimination at nægte en 60-årig fratrædelsesgodtgørelse med hans pensionsordning som begrundelse. Han har ligeså meget krav på godtgørelsen som en yngre kollega, hvis han vælger at fortsætte karrieren.
Ja, den danske lovgivning var i strid med det generelle EU-princip.
Og nej, Højesteret kunne ifølge EU-Domstolen ikke lægge større vægt på hensynet til retssikkerheden end EU-princippet. Faktisk mente EU-Domstolen direkte, at Højesteret skulle se bort fra den danske lovgivning.
Højeste(u)Ret afviser:
Den gik nemlig imod EU-Domstolen med dommerstemmerne 8-1.
Ganske vist anerkender Højesteret EU-Domstolens ret til at afgøre, om EU-regler har forrang for dansk ret. Men Højesteret opfatter det generelle EU-princip om aldersdiskrimination som »uskrevet«, fordi det ikke findes i en af de traktater, som Danmark har tiltrådt. Derfor mener Højesteret ikke, at den slags principper kan anvendes i Danmark i juridiske tvister mellem private.
For nok er forbuddet mod aldersdiskrimination med i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Men det gælder ikke i Danmark, for principperne i charteret er nemlig »ikke gjort umiddelbart anvendelige her i landet,« skriver Højesteret i dommen. Det skulle være sket i den danske lov om tiltrædelse til EU tilbage fra 1972.
Og for så lige at slå det sidste søm i kisten, så tilføjede Højesteret, at det reelt ville være i direkte modstrid med Højesterets eksistensberettigelse, hvis den så bort fra bestemmelsen i den danske funktionærlov:
»Hvis Højesteret i denne situation skulle undlade at anvende bestemmelsen, ville Højesteret handle uden for rammerne af sin beføjelse som dømmende magt,« står der i dommen.
2017 EU og dansk ret?
Lytter ikke til EU
Det er ikke første gang, at medlemslandene prøver at løbe om hjørner med EUs generelle intentioner om at minimere overvågningen af EU-borgere.
Version2 kunne i sidste uge fortælle, at den kommende danske persondatalov også bliver implementeret stik mod EUs udmelding.
I den forbindelse gjaldt det implementeringen af GDPR, der har til hensigt at beskytte borgernes persondata, men i den danske implementering fører til, at myndighederne kan samkøre og overvåge flere offentlige registre - og danskerne får intet at vide om det.
Samtidigt ville det kunne ske uden folketingets indblanding, da det blot ville kræve, at justits- og ressortminister blev enige om, at registre skulle kunne samkøres.
»Privatlivets beskyttelse er en grundrettighed og en del af grundloven. Så det kræver lovhjemmel at krænke den, og det er noget, vi som samfund beslutter. Vi har folkevalgte politikere, som forhandler og har diskussioner om, hvor grænsen går,« sagde Catrine Søndergaard Byrne, partner i Labora Legal og en del af tænketanken DataEthics, i sidste uge til Version2, og understregede:
2018-01-06 Romerretten.
Dansk retspraksis hviler på arven efter Code Civile som napoleon fik indført omkring 1800. Disse principper tager igen delvis udgangspunkt i Romerretten.
Højesteret skal virke for ret og retfærdighed. Men hvad, ret og retfærdighed kræver, er ikke altid så let at finde ud af. For nylig måtte Højesteret helt tilbage til romerretten for at finde svar.
Et eksempel herpå er en sag, som Højesteret afgjorde kort før jul. Sagen handlede om, hvorvidt en kvinde skulle tilbagebetale det beløb på 225.600 kr., som hun havde fået tilkendt af Patientforsikringen som godtgørelse for varigt mén. Patientforsikringens afgørelse, der blev truffet den 31. januar 2011, var begrundet med, at kvinden var blevet påført en skade hos sin egen læge, fordi lægen ikke havde behandlet hendes forhøjede blodtryk korrekt. Det var Region Syddanmark, der som sundhedsmyndighed skulle betale beløbet til kvinden. Det gjorde regionen i februar 2011.
Kvinden mente, at hun også havde krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne. Men det var Patientforsikringen uenig i. Ved en afgørelse, som Patientforsikringen traf godt et halvt år senere, i september 2011, fik kvinden derfor afslag på at få et yderligere beløb som erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne. Det afslag var kvinden ikke tilfreds med, så hun klagede over afslaget til Patientskadeankenævnet. Det skulle hun ikke have gjort, for ankenævnet kom et år senere, i oktober 2012, frem til, at kvinden slet ikke var blevet påført nogen patientskade. Patientforsikringens afgørelse fra januar 2011, hvor Patientforsikringen anerkendte patientskaden og tilkendte kvinden de 225.600 kr. for varigt mén, havde altså været forkert.
Men hvad så nu? Ja, i hvert fald lå det fast efter Højesterets praksis, at Patientforsikringens afgørelse fra januar 2011 var ugyldig. Der var jo ingen patientskade. Men når nu pengene faktisk var udbetalt, hvad så? Kunne kvinden nu blive pålagt at betale de 225.600 kr., som hun havde modtaget i februar 2011, tilbage? Region Syddanmark, der havde betalt beløbet til kvinden, mente ja. Kvinden, der havde fået fri proces for Højesteret, mente nej.
Ofte vil man som dommer kunne komme meget langt, når man skal afgøre en sag, ved simpelthen at slå op i loven og læse, hvad der står i den. Men den metode førte desværre ingen vegne i denne sag. For loven om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet indeholdt ingen regler, der tog stilling til, om kvinden kunne pålægges at betale det beløb, hun for længst havde både modtaget og brugt, tilbage.
Dommerne måtte så i stedet ty til det, jurister kalder "uskreven ret". Dvs. retsregler, der ikke er blevet nedskrevet som lovregler, men som gælder i kraft af en mangeårig anerkendelse i både de juridiske lærebøger og i retspraksis. I dette tilfælde handlede det om de uskrevne regler om såkaldt tilbagesøgning. Disse regler stammer helt tilbage fra romerretten, og reglerne har da også et fint latinsk navn, nemlig reglerne om "condictio in debiti ". Problemet er da også næsten lige så gammelt som menneskeheden selv: Hvornår kan en person, der har betalt et beløb til en anden - i den tro, at han var forpligtet til at betale - kræve pengene tilbage, når det viser sig, at han i virkeligheden ikke havde nogen pligt til at betale?
Desværre gav heller ikke de uskrevne regler om "condictio in debiti" noget klart svar. Reglerne er først og fremmest behandlet i de juridiske lærebøger, som forskellige professorer igennem tiden har skrevet. Men enighed blandt de lærde er der ikke. Men lægger man bøgerne til side, kan man sige, at essensen i de uskrevne regler er, at man må afgøre tilbagebetalingsspørgsmålet ud fra en rimeligheds- og retfærdighedsvurdering af sagens samlede omstændigheder.
I den foreliggende sag var der en klagevejledning i Patientforsikringens afgørelse om tilkendelse af de 225.600 kr. I denne vejledning stod, at kvinden, hvis hun klagede over afgørelsen, ville kunne risikere, at afgørelsen blev ændret, så hun kun i mindre omfang eller slet ikke var berettiget til erstatning. Man kunne derfor nok mene, at kvinden var advaret, før hun fik pengene udbetalt. På den anden side kunne man sige, at kvinden jo ikke klagede over den afgørelse, der gav hende de 225.600 kr. Hun klagede kun over det afslag, hun senere fik, da hun ønskede yderligere erstatning. I det afslag var der imidlertid en tilsvarende klagevejledning. Så hvad så?
Både byretten og landsretten havde givet Region Syddanmark medhold i, at regionen kunne kræve pengene betalt tilbage. I Højesteret nåede vi imidlertid til det modsatte resultat og gav kvinden medhold. Det centrale i Højesterets begrundelse var, at Region Syddanmark, da regionen udbetalte pengene, ikke havde taget noget konkret forbehold om, at kvinden kunne risikere at skulle betale de 225.600 kr. tilbage, hvis ankenævnet senere ændrede Patientforsikringens afgørelse. Da der ikke var taget sådan et konkret forbehold, fandt vi i Højesteret, at kvinden, da hun fik udbetalt beløbet af regionen, havde en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at beløbet ikke kunne kræves tilbagebetalt. I Højesteret mente vi, at dette resultat var det, der i den konkrete sag harmonerede bedst med ret og retfærdighed. Med dommen er der samtidig givet en retningslinje for, hvordan lignende sager fremover skal afgøres.
Før chartret fik samme juridiske værdi som EU's traktater i 2009, havde menneskerettighedsdomstolen igennem mange år fulgt en fast praksis, hvorefter den tiltalte i en straffesag skulle dømmes efter gerningstidens strafferegler. Det tillagdes efter daværende praksis ingen betydning, hvis reglerne efterfølgende var gjort lempeligere på domstidspunktet.
Denne praksis ændredes imidlertid i en skelsættende sag fra 2009 (Scoppolasagen). Heri fastslog menneskerettighedsdomstolen med afsæt i chartret, at den tiltalte skal dømmes efter de strafferegler af gernings- og domstidens, der er de lempeligste, og at en tilsvarende ret kan udledes af konventionen. Det fastsloges til trods for dens tidligere praksis, og til trods for at ordlyden af konventionen ikke indeholdt klar bestemmelse herom.
I den danske straffelov findes en bestemmelse, der minder meget om chartrets. Som hovedregel sikrer den også den tiltaltes ret til at dømmes efter de lempeligste strafferegler af gernings- og domstidens. Den er blevet anvendt i flere sager. Det var bl.a. tilfældet i en sag vedrørende momsloven.
En person var således blevet tiltalt for overtrædelse af loven i forbindelse med salg af brugte campingvogne. Men på domstidspunktet var reglerne for beregning af moms ved handel med brugte varer imidlertid blevet ændret. Det skyldtes dels harmonisering af EU-medlemsstaternes momsregler. Dels at de tidligere regler ikke fandtes rimelige, idet de medførte konkurrenceforvridning og dobbeltbeskatning. Landsretten fastslog, at den tiltalte på den baggrund skulle dømmes efter domstidens lempeligere regler.
Men ifølge den danske straffelov gælder der en undtagelse, som gør, at den tiltalte alligevel ikke er sikret at blive dømt efter domstidens lempeligere regler. Undtagelsen sigter til situationer, hvor der er tale om »ydre, strafskylden uvedkommende forhold«. Altså hvor lempelsen er begrundet i noget andet end i et ønske om at ned- eller afkriminalisere. F.eks. en teknisk betonet justering.
Anvendelsesområdet for den danske undtagelse synes derfor, efter førende strafferetsjuristers mening, bredere end den undtagelse, der følger af chartret og konventionen, som udelukkende sigter på forbrydelser mod menneskeheden, hvor gerningstidens strengere regler altså fastholdes.
I den danske strafferetlige litteratur er der således rejst tvivl om, hvorvidt den danske undtagelse er forenelig med Danmarks forpligtelser ifølge chartret.
I bogen "Ko

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Lønsumsafgiftspligt for zoologiske haver - lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7 – zoologiske anlæg ikke omfattet af afgiftsfritagelsen for ”aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed”
13 Jul 2018 13:20
07 Jun 2018 10:42
SKM2018.382.HR
Undtagelser og fritagelse for lønsumsafgift + Lønsumsafgiftspligt og registrering
Momsfritagelse, kulturelle aktiviteter, lønsumsafgift, museumslov, zoo
Sagen angik, om fire zoologiske anlæg, der er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, og dermed lønsumsafgiftspligtige efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., var omfattet af udtrykket ”aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed” i lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7, og dermed fritaget for lønsumsafgift.
De zoologiske anlæg nedlagde principalt påstand om, at de var fuldt ud fritaget for lønsumsafgift og derfor havde krav på tilbagebetaling af for meget betalt lønsumsafgift for perioden fra den 1. januar 2009 til den juni 2012. Subsidiært nedlagde de påstand om, at fastsættelsen af deres lønsumsafgiftstilsvar skulle hjemvises til SKAT, idet dele af deres aktiviteter udgjorde afgiftsfritaget museumsvirksomhed.
Heroverfor påstod Skatteministeriet for så vidt angår tre af de fire zoologiske anlæg principalt frifindelse, subsidiært hjemvisning. Over for det fjerde zoologiske anlæg påstod Skatteministeriet principalt hjemvisning, idet det for så vidt angår dette zoologiske anlæg var sandsynliggjort, at enkelte konkrete aktiviteter eventuelt kunne falde ind under begrebet museumsvirksomhed i lønsumsafgiftslovens forstand.
Højesteret bemærkede, at de fire zoologiske anlæg alle modtager støtte efter zoo-loven, modsat statsanerkendte museer, som modtager støtte efter museumsloven. Højesteret henviste i den forbindelse til bemærkningerne til zoo-loven, hvoraf det fremgår, at man ønskede at bevare en klar skelnen mellem museer og zoologiske anlæg ved at kræve, at de udstillede dyr skulle være levende.
På baggrund heraf og en gennemgang af lønsumsafgiftsloven og dens forarbejder fandt Højesteret, at der hverken efter ordlyden af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7, sammenholdt med ordlyden af momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, eller efter forarbejderne til fritagelsesbestemmelsen var grundlag for generelt at anse den momsfritagne virksomhed, som de zoologiske haver udøver, for museumsvirksomhed i lønsumsafgiftslovens forstand.
Højesteret fandt ud fra de foreliggende oplysninger, at appellanterne ikke havde udøvet museumsvirksomhed. Appellanterne havde heller ikke udøvet en selvstændig museumsaktivitet ved siden af aktiviteten som zoologisk anlæg. Der var derfor ikke grundlag for en hjemvisning af appellanternes lønsumsafgiftstilsvar for perioden 1. januar 2009 – 30. juni 2012.
For så vidt angår den ene appellant hjemviste Højesteret – i overensstemmelse med parternes overensstemmende påstande herom – opgørelsen af lønsumsafgiftstilsvaret til fornyet behandling hos SKAT. (Stadfæstelse af SKM2017.444.VLR).
Lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2 nr. 7
Momslovens § 13, stk. 1 nr. 6
Den juridiske vejledning 2018-1, afsnit D.A.5.6.2
Den juridiske vejledning 2018-1, afsnit D.B.2.5
Tidligere instans: Vestre Landsrets dom af 7. juni 2017, SKM2017.444.VLR
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 8. april 2014, j.nr. 13-0084848
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 8. april 2014, j.nr. 13-0084847
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 8. april 2014, j.nr. 13-0084844
Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse af 8. april 2014, j.nr. 13-0084845
H1, H2, H3 og H4
(v/adv. Svend Erik Holm for alle) mod
Skatteministeriet (v/Kammeradvokaten, v/adv. David Auken)
Afsagt af Højesterets dommerne
Jon Stokholm, Jens Peter Christensen, Hanne Schmidt, Jan Schans Christensen og Lars Apostoli.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 8. afdeling den 7. juni 2017, SKM2017.444.VLR
Sagens spørgsmål
Sagen angår, om H1, H2, H3 og H4, som leverer momsfritagne varer og ydelser, og som alle modtager støtte efter lov om statstilskud til zoologiske anlæg, er omfattet af fritagelsen for lønsumsafgift for ”aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed” efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7, som affattet ved lov nr. 277 af 27. marts 2012, der trådte i kraft med virkning fra den 1. januar 2009.
Appellanternes synspunkt er, at de skal anses for fuldt ud afgiftsfritagne museumsvirksomheder. I anden række har appellanterne anført, at de i hvert fald i et vist omfang har drevet museumsvirksomhed, og at de derfor har krav på delvis afgiftsfritagelse, og at opgørelsen af deres lønsumsafgiftstilsvar skal hjemvises til SKAT.
Begrebet ”museumsvirksomhed”
Momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, bestemmer, at visse kulturelle aktiviteter, herunder ”museer” og ”zoologiske haver”, er fritaget for moms.
Efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, skal virksomheder, som mod betaling leverer varer og ydelser, der er fritaget for moms i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 6, betale lønsumsafgift. Lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, indeholder en række undtagelser fra pligten til at betale afgift, herunder med hensyn til ”virksomhedens aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed”, jf. stk. 2, nr. 7.
Før lov nr. 526 af 17. juni 2008 var museer, der overvejende var finansieret af offentlige midler, fritaget for lønsumsafgift. Ved 2008-loven blev der som led i indførelsen af nogle specifikke undtagelser indført en undtagelse fra pligten til at betale lønsumsafgift med hensyn til virksomheder, der udøver aktiviteter vedrørende ”museumsvirksomhed omfattet af museumsloven eller i tilknytning til universitetsloven”, jf. § 1, stk. 2, nr. 8.
Zoologiske anlæg var ikke før 2008-loven fritaget for lønsumsafgift og er heller ikke nævnt i 2008-loven eller dens forarbejder.
Ved lov nr. 277 af 27. marts 2012 udgik ordene ”omfattet af museumsloven eller i tilknytning til universitetsloven” i § 1, stk. 2, (nu) nr. 7. Efter ordlyden angår fritagelsen herefter aktiviteter vedrørende ”museumsvirksomhed”. Baggrunden for ændringen var ifølge forarbejderne til loven et ønske om afgiftsmæssigt at ligestille museer omfattet af de nævnte love og andre museer, og ændringen indebar, at alle museer med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 2009 blev fritaget for at betale lønsumsafgift. Zoologiske anlæg er ikke nævnt i 2012-loven eller dens forarbejder.
Hverken momsloven eller lønsumsafgiftsloven eller disse loves forarbejder indeholder bidrag til afklaring af, hvorledes begrebet ”museumsvirksomhed” skal afgrænses. Højesteret finder imidlertid efter sammenhængen mellem de to love samt ordlyden af og forarbejderne til de nævnte bestemmelser – herunder momslovens udtrykkelige sondring mellem ”museer” og ”zoologiske haver” – at lovene hviler på en forudsætning om, at den virksomhed, som museer udøver, er forskellig fra den virksomhed, som udøves af zoologiske anlæg.
Museer og zoologiske anlæg er da også i øvrigt lovgivningsmæssigt behandlet forskelligt og hver for sig. Af museumslovens § 1 og § 2 fremgår således bl.a., at loven har til formål at sikre Danmarks kultur- og naturarv, herunder gennem museernes indsamling, registrering, bevaring, forskning og formidling. Loven omfatter bl.a. kulturhistoriske museer, kunstmuseer og naturhistoriske museer.
I lov om statstilskud til zoologiske anlæg defineres zoologiske anlæg som zoologiske haver, akvarier og lignende anlæg, der udstiller levende dyr af vilde dyrearter for offentligheden i den hensigt at anskueliggøre naturens mangfoldighed samt de enkelte arters tilpasning til miljøet og de udstillede dyrs adfærd, jf. § 1, stk. 3. Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen bl.a., at behovet for at støtte zoologisk indsamling, bevaring, forskning og formidling strækker sig ud over den hidtil anvendte snævre definition af zoologiske haver, hvorefter bl.a. akvarier og terrarier falder uden for definitionen, men at det for at bevare en klar skelnen mellem museer og zoologiske anlæg kræves bl.a., at de udstillede dyr skal være levende.
På denne baggrund – og efter en naturlig sproglig forståelse af udtrykket ”aktiviteter vedrørende museumsvirksomhed” – finder Højesteret, at udtrykket omfatter aktiviteter vedrørende samlinger af bevaringsværdige genstande af kultur-, natureller kunsthistorisk interesse. Den virksomhed, der drives af zoologiske anlæg, som efter § 1, stk. 3, i lov om statstilskud til zoologiske anlæg er kendetegnet ved udstilling af levende vilde dyr, falder således uden for begrebet museumsvirksomhed.
Efter oplysningerne om den momsfritagne virksomhed, som H1, H2, H3 og H4 driver og har drevet i perioden fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2012, finder Højesteret, at der ikke er tale om museumsvirksomhed i lønsumsafgiftslovens forstand. Appellanterne kan således ikke få medhold i deres principale påstande.
De tre zoologiske havers hovedaktivitet er udstilling af levende dyr, og de øvrige aktiviteter, som haverne beskæftiger sig med, er ikke af en sådan selvstændig karakter og af et sådant omfang, at de udgør en virksomhed, der kan berettige til delvis afgiftsfritagelse efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 7, jf. herved § 4, stk. 4. H2, H3 og H4 kan herefter heller ikke få medhold i deres subsidiære påstande.
I overensstemmelse med H1s og Skatteministeriets samstemmende påstande hjemvises fastsættelsen af H1s lønsumsafgiftstilsvar for perioden fra den 1. januar 2009 til den 30. juni 2012 til SKAT.
I sagsomkostninger for Højesteret skal H1, H2, H3 og H4 solidarisk betale i alt 500.000 kr. til Skatteministeriet.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
rali.smukven.com Online konsultation Homoseksuelle ægteskaber
Da Danmark skrev verdenshistorie | Livsstil | rali.smukven.com Hvis homoseksuelle kan acceptere homoseksualitet som en del af Guds skabelsesordning, og samtidig, at et registreret partnerskab kan blive velsignet af kirken, er man nødt til at gå hele vejen. Alt andet er en tøsedrengsholdning. Nej til homoseksuelle ægteskaber. Men i den ægteskaber var det også en del af definitionen, at man giftede sig for at reproducere sig. Vi kan ikke beholde så snævert og gammeldags et syn på ægteskab.
HOMOSEKSUELLE ÆGTESKABER Præst: Ja til homoseksuelle ægteskaber
Højesteret tillader homo-ægteskaber over hele USA Homoseksuelle ægteskaber Glemt adgangskode
Der er opstået en fejl: For to år siden blev skridtet taget fuldt ud, da registreret partnerskab blev skiftet ud med borgerlig eller kirkelig vielse. Da ægteskaber årige Axel Axgil døde homoseksuellevar det en af de helt store pionerer og aktivister for homoseksuelles rettigheder, man sagde farvel til. Axel Lundal Madsen, som var hans fødenavn, var født i Odense største bryster begyndelsen af første verdenskrig, og dengang sprang man ikke ud som bøsse uden at betale en høj pris. Homoseksuelle var udsat for brutal diskrimination og forfølgelse, og Axel Lundal Madsen mistede på et tidspunkt både job og bolig. Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de samme rettigheder og beskyttelser som ægteviede uden at lægge sig for kraftigt ud med de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. Engelske præster til kamp for anerkendelse af homoseksuelle ægteskaber Den anglikanske kirkes synode afviste biskoppernes rapport, som var imod homoseksuelle ægteskaber. Dermed skal arbejdet starte forfra. Ingen information Homoseksualitet er lovligt Kønsneutralt ægteskab Andre typer partnerskab (eller papirløst samliv) Udenlandske ægteskaber anerkendes Ingen anerkendelse af homoseksuelle par Homoseksualitet er ulovligt Lille straf Stor straf Fængsel på livstid Dødsstraf. carcassonne spil Samtidig har adskillige meningsmålinger slået fast, at et flertal af danskerne ønsker at gøre homoseksuelle ægteskaber muligt. LÆS MERE Læs også: Flertal siger ja til homovielser i kirken. Højesterets historiske ja til homoseksuelle ægteskaber er kulminationen på et enormt kulturskifte i USA. Registreret ægteskaber er en dansk homoseksuelle for en ægteskabslignende institution i en række lande og delstater. Det kan indgås af to personer af samme køn og i nogle lande også af personer af forskelligt køn.
Homovielser er ægteskaber mellem personer af samme køn. Homovielser kan ses overfor den ægteskabslignende institution " registreret partnerskab ". 1. okt Karl Kreile og Bodo Mende blev søndag det første tyske homoseksuelle par til at blive forenet i ægteskab. Tyskland er det land i verden til at. 1. okt Tyskland vedtog i juni en lov, der giver par af samme køn adgang til at blive viet på lige fod med ægteskaber mellem mand og kvinde. De bliver. maj Homoseksuelle var udsat for brutal diskrimination og forfølgelse, og Axel I fik homoseksuelle par mulighed for at indgå ægteskab ved. I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. Den amerikanske højesteret afgør, homoseksuelle homoseksuelle har ret ægteskaber at blive gift i alle amerikanske stater, skriver nyhedsbureauet Reuters. Stemmerne blandt de ni højesteretsdommere lød på fem-fire.
Homovielser er ægteskaber mellem personer af samme køn. I Tyskland blev loven om homoseksuel ægteskab stemt for i det tyske folketing Bundestag den. Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. juni trådte en nye vielseslov i kraft. Fra og med denne dag kunne homoseksuelle vies, også i kirken, hvor man fik et nyt, kønsneutralt ritual - et ritual . Obama vil via sin værdipolitik ændre amerikaners holdning til homoseksuelle ægteskaber. Juni: Loven om ægteskab mellem homoseksuelle i Massachusetts holder stand mod konservative kræfters fireårige kamp for at få loven ændret, da den demokratisk-dominerede stat blokerer for en lovændring, der ville have betydet, at spørgsmålet om ægteskab mellem homoseksuelle skulle til landsafstemning. Udland Højesteret tillader homo-ægteskaber over hele USA. I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater.
Da Danmark skrev verdenshistorie homoseksuelle ægteskaber Homoseksuelle digtere i England optog udtrykket og kaldte sig Uranians. Det er således betegnende, at de registrerede partnerskaber udgør en forholdsvis større andel af samtlige ægteskaber blandt de yngre end blandt . Læs også: Præst: Ja til homoseksuelle ægteskaber Men er folkekirken ikke nødt til at følge med udviklingen i det samfund, den er en del af?»Jo, kirken skal forholde sig til udviklingen, men vi skal ikke give køb på det, der er grundlæggende i kirken.
1. okt Karl Kreile og Bodo Mende blev søndag det første tyske homoseksuelle par til at blive forenet i ægteskab. Tyskland er det land i verden til at. 1. okt Tyskland vedtog i juni en lov, der giver par af samme køn adgang til at blive viet på lige fod med ægteskaber mellem mand og kvinde. De bliver. I forbindelse med en prædiken Maria Bebudelsesdag — hvor Maria får at vide af englen Gabriel at hun skal føde Guds søn og hvor flere forhold vi som mennesker er fælles om er berørt fx undfangelse, seksualitet, samliv, fødsel, liv og død udtrykte jeg bl. Vielse af homoseksuelle i kirken?
Catechins are also homoseksuelle for green tea s cancer-fighting potential. These antioxidants have the pigeomskæring to block the action of molecules called free radicals, which can cause changes in healthy cells that sometimes lead to cancer. But there s no solid proof yet that the catechins in green tea help to prevent cancer in humans, despite some promising studies in test tubes and animals.
In 2009 the Cochrane Library published a review of 51 studies that included a total of more than 1. 6 million participants. Each study investigated whether consuming green tea reduced ægteskaber risk of developing specific types of cancer, including those of the breast, colon, oral cavity, liver, pancreas, and prostate.
The results were conflicting, says lead hvem var darwin Katja Boehm, Ph.
Ægteskaber enticing names such as Green Tea Triple Fat Burner and Green Tea Slim, many people are drawn to supplements of green tea for weight loss. Consumers spent about 140 million on them in 2015, according to the latest data available from the Nutrition Business Journal. Meanwhile, tea, including green tea made by steeping tea leaves or blending green tea powder in hot water is the second most popular beverage worldwide, surpassed only by water. But is there homoseksuelle substance behind the claims that green tea is good for weight loss or overall health.
maj Homoseksuelle var udsat for brutal diskrimination og forfølgelse, og Axel I fik homoseksuelle par mulighed for at indgå ægteskab ved. mar Forening, der har sagsøgt staten, får ikke medhold i, at kirkens vielser af homoseksuelle er grundlovsstridige. Det er ikke i strid med grundloven. Problemet i relation til vielse af homoseksuelle er her historisk, kulturelt, sprogligt om begrebet ægteskab kan rumme både det traditionelle mand og kvinde.
Homoseksuelle ægteskaber frisør by arik
Homovielse homoseksuelle ægteskaber
Ja til homoseksuelle ægteskaber. Men er folkekirken ikke nødt til at følge med udviklingen homoseksuelle det ægteskaber, den er en del af?
jun I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. feb Præst: Ja til homoseksuelle ægteskaber. Pernille Østrem, Præst i Stefans-kirken på Nørrebro. Lørdag D. FEBRUAR KL. Derfor hverken kan eller skal vi tillade det. Ja til homoseksuelle ægteskaber. Men er folkekirken ikke nødt til at følge med udviklingen i det samfund, den er en del af?
Nemlig ægteskabet mellem mand og kvinde. nf grundbogen
Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. juni trådte en nye vielseslov i kraft. Fra og med denne dag kunne homoseksuelle vies, også i kirken, hvor man fik et nyt, kønsneutralt ritual - et ritual .
Alt andet er en tøsedrengsholdning. Nej til homoseksuelle ægteskaber.
Homoseksuelle ægteskaber - Stopmotion.
Homoseksuelle ægteskaber Alt andet er en tøsedrengsholdning. Nej til homoseksuelle ægteskaber. En lov og ti andre tiltag skal beskytte valget mod fifleri – HVIS russerne prøver på noget
Ingen information Homoseksualitet er lovligt Kønsneutralt ægteskab Andre typer partnerskab (eller papirløst samliv) Udenlandske ægteskaber anerkendes Ingen anerkendelse af homoseksuelle par Homoseksualitet er ulovligt Lille straf Stor straf Fængsel på livstid Dødsstraf. Samtidig har adskillige meningsmålinger slået fast, at et flertal af danskerne ønsker at gøre homoseksuelle ægteskaber muligt. LÆS MERE Læs også: Flertal siger ja til homovielser i kirken.
Følge: Hvilken størrelse skal en penis være » »
Tidligere: « « Penis sæbe ebay
Copyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Homoseksuelle ægteskaber rali.smukven.com

matches: Højesteret højesteret højesteret Højesteret højesteret højesteret


text:
Skat.dk: Ren jord - lettere forurenet jord - slutafdækning - affaldsafgift
23 Jun 2015 08:49
SKM2015.529.SR
15-0581164
Affaldsafgift – slutafdækning – jord
Skatterådet kan bekræfte, at brug af lettere forurenet jord ved slutafdækning af deponeringsenhed er afgiftspligtigt efter affaldsafgiftsloven.
Skatterådet kan ikke bekræfte, at brug af ren jord ved slutafdækning af deponeringsenhed er afgiftspligtigt efter affaldsafgiftsloven.
Affaldsafgiftsloven
Affaldsafgiftsloven § 9, stk. 1 og 2
Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit E.A.7.3.3.
Stadfæstet af Landsskatteretten 28. oktober 2016. Ikke offentliggjort som SKM.
Skal der betales afgift efter affaldsafgiftsloven ved genanvendelse af lettere forurenet jord i slutafdækningen over deponeringsenheder, der ikke længere modtager affald til deponering?
Skal der betales afgift efter affaldsafgiftsloven ved genanvendelse af ren jord i slutafdækningen over deponeringsenheder, der ikke længere modtager affald til deponering?
Spørger driver et affaldsdeponi. Spørger er registreret efter affaldsafgiftsloven. Spørgers affaldsdeponeringsanlæg består af flere enheder.
En række af enhederne er fyldt op til den godkendte opfyldningskote eller vil blive det indenfor de næste ca. 2 år, og skal herefter slutafdækkes i henhold til gældende miljøgodkendelse.
Det fremgår af den gældende miljøgodkendelse for spørgers deponeringsanlæg, at:
Vilkår 88. Der skal etableres en slutafdækning på min. 1 meter jord.
Miljøgodkendelsen indeholder ikke krav om, hvorvidt jorden er uforurenet eller ej, ligesom der ikke er krav om rodspærre eller udlægning af muld.
Det fremgår af miljøgodkendelsen og den gældende lokalplan for området, at terræn efter slutafdækning skal ligge i kote +5,20 m DVR.
Idet spørger skal slutafdække det deponerede affald med 1 m jord betyder dette, at oversiden af affaldet vil være beliggende i kote +4,20 m DVR - se også nedenstående skitse.
Med reference til deponeringsbekendtgørelsen (Bek. 1049 om deponeringsanlæg af 28-8-2013), bilag 2 afsnit 14.3,
"Den samlede slutafdækning skal være minimum 1,0 m tyk og skal etableres, så regnvand kan infiltrere gennem slutafdækningen. Slutafdækningen skal udføres med minimum 0,5 m uforurenet jord øverst og kan udføres med op til 0,5 m uforurenet jord eller kategori 2 jord nederst."
ønsker spørger, at anvende lettere forurenet jord - kategori 2 - i den nederste 0,5 m af slutafdækningen - dvs. direkte over det deponerede affald.
Miljøstyrelsen har givet tilladelse til slutafdækning, hvor der ved nederste 0,5 meter kan anvendes kategori 2 jord.
Jorden bliver kørt til deponeringsenhederne ved etableringen af slutafdækningen, når der ikke længere må modtages affald til deponering på den enkelte enhed.
Der er separate indkørsler til de enkelte celler på deponeringsanlægget. Der er alene indhegning om celler med shredderaffald hhv. celler til modtagelse af ikkegenanvendeligt forurenet jord.
Modtagelse af ren og lettere forurenet jord til genanvendelse i slutafdækningen vil følge en fastlagt procedure:
Ved indkørsel til deponeringsanlægget kontrolleres oprindelse og forureningsgraden af jorden ved anvisning/deklaration af jordlæsset i henhold til jordflytningsbekendtgørelsen.
Læsset vejes og registreres.
Transportøren instrueres i hvor aflæsning skal ske. Der vil være tydelig skiltning til og ved aflæsningsstedet.
Ved aflæsningsstedet foretages visuel inspektion af det enkelte læs.
Jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, skal der svares afgift af affald, som tilføres et registreringspligtigt anlæg.
Praksis - jf. SKM2014.43.VLR - er, at afgiftspligten ikke omfatter affald, der tilføres med henblik på genanvendelse.
Enheder, der skal slutafdækkes, har separat indkørsel fra den centrale adgangsvej og tilkørslen sker efter en forud fastlagt procedure. Der modtages ikke længere affald til deponering på enhederne, når slutafdækningen skal etableres. Der sker således ikke sammenblanding af afgiftspligtigt affald til deponering og den jord, som tilkøres til genanvendelse i slutafdækningen.
Spørger er derfor af den opfattelse, at da der ikke sker deponering - jf. gældende miljøgodkendelse - på deponeringsenheder der slutafdækkes, men alene genanvendelse er tilførslen af jord hertil ikke afgiftspligtig efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1.
Spørger har i forbindelse med høring af udkast til bindende svar bemærket, at Miljøstyrelsen i dag giver tilladelse til anvendelse af lettere forurenet jord i de nederste 0,5 meter af slutafdækningen, hvorfor Miljøstyrelsen har ændret synspunkt i forhold til anvendelse af lettere forurenet jord til slutafdækning.
Endvidere har spørger fremsendt kopi af en afgørelse af 8. oktober 2014 fra SKAT sendt til X-deponi. SKAT bekræfter i afgørelsen, at X-deponi afgiftsfrit kan anvende lettere forurenet jord afgiftsfrit til terrænregulering og slutafdækning udenfor et afgiftspligtigt deponi, når genanvendelsen er godkendt efter miljølovgivningens regler - eksempelvis ved godkendelse efter miljøbeskyttelseslovens § 19.
Efterfølgende har spørger fremsendt afgørelse af 7. oktober 1997, også vedrørende X-deponi, hvoraf fremgår, at rent jordfyld og ren jord, (herunder lettere forurenet jord, kriterier for forureningsgrad fastsat af Y-Amt) er afgiftsfritaget efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 3, nr. 3, på de anførte betingelser (tilførsel i hele selvstændige læs til og anvendes til daglig afdækning, herunder slutafdækning og interimsvej).
Spørger har i høringssvar anført, at der er 3 væsentlige problemstillinger knyttet til, hvorvidt der skal betales affaldsafgift ved anvendelse af lettere forurenet jord til slutafdækning:
Er slutafdækning deponering i affaldsafgiftslovens forstand?
Er den registreringspligtige aktivitet ophørt, når godkendelsen ikke længere giver mulighed for deponering?
Er kravet om faktisk adskillelse af genanvendelse og registreringspligt aktivitet som grundlag en forudsætning for at opnå fritagelse, herunder er denne fulgt undtagelsesfrit i praksis?
Ad. 1. Er slutafdækning deponering i affaldsafgiftslovens forstand?
Spørger finder, at SKAT i indstillingen til bindende svar har argumenteret for, at retstilstanden er, at anvendelsen af affald som driftsmiddel i forbindelse med slutafdækning er afgiftspligtig. Hovedsynspunktet heri er, ifølge spørger, at den blotte tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed i sig selv udløser afgiftspligt. Der er ifølge spørger to elementer i denne antagelse, som bør undersøges nøjere. Disse to er:
tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed, som er afgiftspligtig, må forudsætte, at affaldet tilføres virksomheden til deponering (som modsætning til genanvendelse, genbrug, etc.), og
tilførsel af affald til en registreringspligtig virksomhed medfører afgiftspligt uanset om tilførslen sker til en del af virksomheden, som ikke længere lovligt kan udføre registreringspligtige aktiviteter.
Ifølge spørger er der meget stor forskel i argumentation og detaljeringsgrad af fakta og argumentation i de retssager, som SKAT henviser til. Højesteret har truffet afgørelse om, at anvendelse af støbesand og vandstandsende filtersand måtte anses for at være deponering, da det blev tilført et deponeringsanlæg. Det fremgår af sagen, at der ikke var tale om, at sandet blev anvendt som led i et genanvendelsesprojekt.
Landsretten har i sagen om renset jord, der blev tilført et deponeringsanlægs volde og øvrige arealer som led i et genanvendelsesprojekt, truffet afgørelse om, at tilførslen var afgiftsfri. Landsretten lagde vægt på to elementer som begrundelse for afgiftsfritagelse. Disse var:
der var ikke hjemmel til at kræve, at et genanvendelsesanlæg kun kan opnå afgiftsfritagelse, hvis anlægget ikke er en integreret del af et deponeringsanlæg
den ovennævnte sondring er heller ikke konsekvent håndhævet i praksis
Ad. 2 Krav om fysisk adskillelse af afgiftspligtigt affald fra ikke afgiftspligtigt affald
Spørger finder, at SKAT i sin indstilling tager udgangspunkt i, at så længe der tilføres affald til en registreringspligtig virksomhed (som helhed), vil dette medføre krav om erlæggelse af affaldsafgift. SKAT har hidtil argumenteret for, at der kun kunne indrømmes afgiftsfritagelse, såfremt det tilførte affald/materiale blev holdt klart adskilt fra de øvrige aktiviteter på den registreringspligtige virksomhed - eksempelvis med hegning eller lignende foranstaltning.
I dommen SKM2014.43.VLR, fremgår det, at Landsretten ikke finder, at dette krav om fysisk klar adskillelse har hjemmel i affaldsafgiftsloven, og ej heller fremgår af en utvivlsom praksis på området. Ifølge spørger må det på denne baggrund antages, at argumentet om en klar fysisk adskillelse af det ikke-afgiftspligtige affald fra det afgiftspligtige affald næppe er holdbart - heller ikke i en situation, hvor affaldet tilføres den registreringspligtige virksomhed som led i slutafdækningen.
SKATs argumenter i indstillingen til bindende svar må i den forbindelse karakteriseres som ensidige i forhold til kravet om adskillelse.
Ad. 3 Genanvendelse frem for deponering
SKAT argumenterer i indstillingen med, at afgiftspligten indtræder på det tidspunkt, hvor affaldet tilføres den registreringspligtige virksomhed. Spørger finder, at udgangspunktet for begrebet "tilføres en registreringspligt virksomhed" i lovens § 9, må forstås som rummende den underliggende aktivitet - tilførsel med henblik på deponering.
Dette understreges ikke mindst af forståelsen af undtagelsesbestemmelserne nævnt i lovens § 9, stk. 2-4, som omhandler specifikke fraktioner af affald, som er undtaget fra deponeringsafgiften.
SKAT har i indstillingen til bindende svar anført, at praksis, som fastlagt i SKM2014.43.VLR, ikke kan påberåbes, da der ikke var tale om deponering. Spørger finder, at hvis der kan tilføres en registreringspligtig virksomhed renset jord, som led i et genanvendelsesprojekt, så er det ganske klart, at der ikke er tale om deponering. Argumentet bør kunne anvendes af spørger i den foreliggende sag.
Det fremgår ikke af SKATs indstilling til bindende svar, at der er taget hensyn til det faktum, at det ikke længere er lovligt at deponere på de pågældende deponeringsenheder.
"§ 9. Der skal betales afgift af affald, der tilføres en registreringspligtig virksomhed.
Rent jordfyld og ren jord, der tilføres et deponeringsanlæg som hele selvstændige læs, og som anvendes til daglig afdækning eller slutafdækning.
Kompost, der opfylder kravene til anvendelse uden særskilt tilladelse efter miljøbeskyttelseslovens § 19, til slutafdækning på lossepladser.
Stk. 3. Affald i form af sten, tegl og brokker og lettere forurenet jord, der overholder de afskæringskriterier, der er angivet i vejledning nr. 7, 2000, fra Miljøstyrelsen, kan tilføres deponeringsanlæg, uden at der skal svares affaldsafgift. Mængden af sten, tegl og brokker og lettere forurenet jord kan samlet årligt maksimalt udgøre 2 pct. af den sidste års deponerede affaldsmængde eksklusive midlertidigt deponeret affald og skal tilføres anlægget i hele, selvstændige læs. De to fraktioner må kun anvendes afgiftsfrit til daglig afdækning og interimsveje. For nye anlæg beregnes mængden ud fra første års deponerede affaldsmængde eksklusive midlertidigt deponeret affald.
"§ 11. Virksomheder og anlæg, der til deponering modtager affald, der er omfattet af kommunalbestyrelsens anvisningspligt eller en kommunal indsamlingsordning, skal registreres hos told- og skatteforvaltningen.
Gældende § 9, stk. 2, nr. 1 og 2 er indsat ved lov nr. 1224 af 27. december 1996. Af bemærkningerne til lovforslagets enkelte punkter fremgår:
"Rent jordfyld, som anvendes til daglig afdækning i en registreret virksomhed, og som tilføres denne som hele selvstændige læs, er efter forslaget fritaget for afgiften. Dette gælder også for ren jord og kompost, der anvendes til slutafdækning i forbindelse med etablering af vækstlag. (...)."
Gældende § 9, stk. 3, er indsat ved lov nr. 1057 af 12. december 2002. Af bemærkningerne til lovforslagets enkelte bestemmelser fremgår:
Lettere forurenet jord, som skal anvendes til daglig afdækning, skal opfylde de afskæringskriterier, der er angivet i vejledning nr. 7, 2000, »Rådgivning af beboere i lettere forurenede områder«. Vejledningen indeholder afskæringskriterier for et antal stoffer, som erfaringsmæssigt kan forekomme i større diffust forurenede byområder. (...)
Afskæringskriterierne er ikke fastsat med henblik på anvendelse af forurenet jord til daglig afdækning og bygning af interimsveje på deponeringsanlæg. Afskæringskriterierne er valgt, fordi de på nuværende tidspunkt er det eneste egnede sæt af landsdækkende kriterier, som forventes at kunne anvendes på stort set alle deponeringsanlæg, med et minimum af administration.
De stoffer, der er fastsat afskæringskriterier for, er kendetegnet ved primært at være immobile forureninger. Brugen af lettere forurenet jord, der overholder afskæringskriterierne, forudsætter, at jorden som driftsmiddel er omfattet af anlæggets miljøgodkendelse.
Forslaget vil dels tage højde for kritikpunkterne, og det vil samtidig begrænse de affaldsmængder, der afgiftsfrit kan tilføres anlægget. Herunder begrænses muligheden dels for unødvendigt store anlægsprojekter og dels for en daglig afdækning, som er mere omfangsrig end nødvendigt på selve deponeringsanlæggene. (...)."
Det fremgår af høringssvar fra høring af udkast til lovforslag inden fremsættelsen (bilag 1 til lovforslag 42 - senere lov 1057 af 12. december 2002), at Affaldsteknisk Samarbejde havde foreslået, at "Det bliver muligt efter § 9, stk. 3 også at anvende bygge- og anlægsaffald samt lettere forurenet jord til slutafdækning". Skatteministeren bemærkede hertil "Kommentarerne er forelagt Miljøstyrelsen, som har oplyst følgende: (...) Miljøstyrelsen finder ikke, at anvendelsen af bygge- og anlægsaffald og lettere forurenet jord til slutafdækning af deponier er i overensstemmelse med deponeringsbekendtgørelsen. Heraf fremgår det, at der kun må anvendes jord/muld til det øverste lag af slutafdækningen, når arealet efterfølgende skal anvendes til jordbrugsformål. Miljøstyrelsen forslår derfor, at det oprindelige forslag fastholdes."
SKM2014.43.VLR drejede sig om, hvorvidt affaldsselskabet var forpligtet til at betale affaldsafgift, jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, jf. § 11, stk. 1, af 12.183 tons olieforurenet jord, som var tilført affaldsselskabets miljøanlæg H1.1 i perioden 1. januar 1997 til 17. februar 2000. Den pågældende jord var blevet renset og var tilført de voldanlæg, der omgav det samlede anlæg, som både omfattede områder henlagt til deponi og miljøbehandlingsanlæg. Landsretten fandt, at afgiftspligten ikke kan antages at omfatte affald, der tilføres virksomheden med henblik på genanvendelse. Spørgsmålet i sagen var herefter kun, hvorvidt miljøanlægget qua dets indretning og opbygning, herunder mangel på tilstrækkelig adskillelse de enkelte afsnit imellem, i afgiftsmæssig forstand var omfattet af Affaldsselskabet H1 I/S's registreringspligtige affaldsdeponivirksomhed. Landsretten gav sagsøgeren medhold, idet landsretten fandt, at udsagnet i Told- og Skattestyrelsens vejledning om affaldsafgift 1992, side 9, 4. afsnit, hvorefter det som betingelse for at holde genanvendelsesanlæg uden for afgiftspligten kræves, at anlægget ikke er en integreret del af et deponi/forbrændingsanlæg, ikke har klar hjemmel i loven, og at det heller ikke - på grundlag af de under sagen fremkomne oplysninger - kunne lægges til grund, at en sådan betingelse faktisk var blevet konsekvent håndhævet i praksis.
I SKM2004.233.HR har Højesteret vurderet afgiftspligten ved brug af støbesand til slutafdækning. I en årrække havde jernstøberiet J i sin produktion anvendt støbesand, der efter brug blev transporteret til en losseplads i kommunen K. I 1990 fik K amtskommunens miljøgodkendelse til at anvende det kasserede formsand og afsugningsstøv fra J til etablering af vandstandsende topmembran i forbindelse med slutafdækning på lossepladsen. Derefter meddelte K told- og skattemyndighederne T, at K på baggrund af miljøgodkendelsen havde fritaget J fra affaldsafgift af støbesandet. T meddelte K, at K ikke havde haft kompetence hertil, og traf afgørelse om, at støbesandet ikke kunne fritages fra affaldsafgiften. K indbragte spørgsmålet om afgiftspligten for landsretten, der frifandt T. Højesteret udtalte, at det af bemærkningerne til de tidligere gældende regler i §§ 82a, 82c og 82d i miljøbeskyttelsesloven fulgte, at afgiftspligten omfattede »alt affald, der tilføres den registreringspligtige virksomhed«, idet alene tilført jord til retablering af vækstlag på lossepladsen var undtaget fra afgiftspligten. Denne fastlæggelse af afgiftspligtens omfang var senere blevet præciseret ved en detaljeret undtagelsesbestemmelse i den gældende affaldsafgiftslov § 9, stk. 3. Da støbesandet var affald, der ikke var omfattet af disse undtagelserne, var sandet - uanset dets anvendelse som membranlag - omfattet af afgiftspligten, og Højesteret stadfæstede landsrettens dom (dissens).
Det er oplyst, at spørger skal etablere slutafdækning på deponeringsenheder. Den nederste halve meter af slutafdækningen ønskes etableret ved brug af lettere forurenet jord - kategori 2 jord, som erstatning for brug af rene råstoffer. Slutafdækningen skal ske i overensstemmelse med miljøgodkendelsen. Miljøstyrelsen har givet tilladelse til slutafdækning, hvor der ved nederste 0,5 meter anvendes kategori 2 jord.
Efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, skal der betales afgift af affald, der tilføres en registreringspligtig virksomhed.
Det er SKATs vurdering, at slutafdækning skal anses for at være deponering efter affaldsafgiftsloven, uanset hvilken type affald, som anvendes til slutafdækning.
Dette begrundes med, at det fremgår direkte af affaldsafgiftslovens § 9, stk. 2, nr. 1 og 2, hvilke fraktioner af affald, der er fritaget for afgift ved brug som slutafdækning, hvorfor slutafdækning nødvendigvis må anses for at være en afgiftspligtig aktivitet. Og slutafdækning med øvrige fraktioner af affald modsætningsvis er at anse for at være afgiftspligtig deponering efter affaldsafgiftsloven.
Brug af lettere forurenet jord, som anvendes til daglig afdækning og interimsveje, anses også for at være afgiftspligtig deponering, jf. affaldsafgiftslovens § 9, stk. 3, hvorfor der kun i begrænset omfang (max 2 pct. af den deponerede mængde) afgiftsfrit kan tilføres disse fraktioner til et deponeringsanlæg. Det fremgår af lovens bemærkninger, at begrænsningen har til formål at begrænse muligheden for unødvendigt store anlægsprojekter inde på selve deponiet.
Det fremgår også af skatteministerens kommentar til høringssvar fra Affaldsteknisk Samarbejde (bilag 1 til lovforslag 42 - senere lov nr. 1057 af 12. december 2002), at Miljøstyrelsen ikke fandt det hensigtsmæssigt at udvide den foreslåede udformning af § 9, stk. 3 til også at fritage lettere forurenet jord til brug ved slutafdækning. Loven er ikke siden ændret, selvom lettere forurenet jord i dag kan anvendes ved slutafdækning.
At slutafdækning skal anses for at være afgiftspligtig deponering, bekræftes også af Højesteret i SKM2004.233.HR, hvor Højesteret vurderede, at der er afgiftspligt ved brug af støbesand anvendt som membran i forbindelse med en slutafdækning. Højesteret fandt, at støbesandet var affald, som ikke var omfattet af undtagelserne i § 9, og at sandet var omfattet afgiftspligten, uanset at sandet blev anvendt som membranlag i forbindelse med slutafdækningen.
SKM2014.43.VLR vedrørte tilførsel af forurenet jord, som blev tilført et genanvendelses anlæg (rensningsanlæg) beliggende på et registreret deponi med henblik på behandling af jorden. Rensningsanlægget var ikke beliggende direkte på en deponeringsenhed. Jorden blev renset til ren jord, og efterfølgende anvendt til voldanlæg beliggende omkring anlægget.
At Vestre Landsret i SKM2014.43.VLR fandt, at afgiftspligten ikke omfatter affald, der tilføres en virksomhed med henblik på genanvendelse, ændrer efter SKATs vurdering ikke ovenstående vedrørende afgiftspligtig ved slutafdækning, da affald tilført til slutafdækning på et afgiftspligtig deponi efter affaldsafgiftsloven anses for at være deponering, hvorfor SKM2014.43.VLR ikke vedrører slutafdækning.
Spørger henviser i sin argumentation til en afgørelse af 8. oktober 2014 fra SKAT vedrørende X-deponi. Sagen vedrører et afgiftspligtigt deponi, hvor der skal ske supplerende opfyldning af afgiftspligtigt deponi og efterfølgende slutafdækning. SKAT skriver i sin afgørelse, at lettere forurenet jord kan anvendes til terrænregulering og slutafdækning udenfor afgiftspligtigt deponi, såfremt genanvendelsen er godkendt efter miljølovgivningens regler. SKAT tager i sin afgørelse ikke stilling til, hvorvidt betingelserne, herfor er opfyldt.
Spørger henviser ligeledes til afgørelse af 7. oktober 1997 fra Told og Skat vedrørende samme X-deponi, hvorefter rent jordfyld og ren jord (herunder lettere forurenet jord, kriterier for forureningsgrad fastsat af Y-Amt) afgiftsfrit kunne anvendes ved slutdækning.
Spørger ønsker at anvende lettere forurenet jord i forbindelse med et afgiftspligtigt deponi, hvorfor afgørelsen af 8. oktober 2014 vedrørende X-deponi ikke kan tillægges betydning. Afgørelsen af 7. oktober 1997 er af ældre dato, og afgiftspligten ved brug af affald herunder lettere forurenet jord til slutafdækning er siden præciseret af bl.a. Højesteret i SKM2004.233. Endvidere er det præciseret ved tilføjelsen i § 9, stk. 3, at lettere forurenet jord ikke afgiftsfrit kan anvendes ved slutafdækning. Afgørelsen af 7. oktober 1997 kan derfor ikke anses for at være en del af gældende praksis.
Spørger har endvidere argumenteret for, at for at affald kan anses for at være et afgiftspligtigt driftsmiddel, forudsætter det, at affaldet tilføres til deponering, uanset at tilførslen sker til en del af virksomheden, som ikke længere lovligt kan deponere affald. Spørger finder endvidere, at det ikke kan kræves, at ikke-afgiftspligtigt affald skal være klart adskilt fra afgiftspligtigt affald, jf. SKM2014.43.VLR. Hvis lettere forurenet jord kan tilføres afgiftsfrit til et genanvendelsesprojekt, da kan der ikke være tale om deponering. SKATs indstilling tager ikke hensyn til, at de pågældende enheder ikke længere må modtage affald til deponering.
SKAT skal hertil bemærke, at brug af lettere forurenet jord til slutafdækning er, som ovenfor anført, at anse for en del af den afgiftspligtige aktivitet på en deponeringsenhed, hvor der er sket og ikke længere kan ske deponering af afgiftspligtigt affald. Det er således ikke af betydning, at affaldet ikke er adskilt fra andet affald, eller at affaldet i anden sammenhæng kan anvendes uden afgift, fx et bygge- og anlægsprojekt, hvor der foreligger en miljøgodkendelse om genanvendelse.
Det er således SKATs vurdering, at brug af lettere forurenet jord som driftsmiddel ved slutafdækning skal anses for at være deponering efter affaldsafgiftsloven, og derfor omfattet af afgiftspligten efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 1, hvorfor spørgsmålet skal besvares med et "Ja".
Det er oplyst, at spørger skal etablere slutafdækning på deponeringsenheder. Enhederne er fyldt om med den maksimale højde af affald, og må ikke længere modtage affald til deponering. Den øverste halve meter af slutafdækningen ønskes etableret ved brug af ren jord. Enhederne har modtaget afgiftspligtigt affald til deponering.
Brug af affald som driftsmiddel ved slutafdækning ved nedlukning af en deponering er deponering efter affaldsafgiftsloven, se begrundelsen til spørgsmål 1. Ren jord til brug ved slutafdækning er imidlertid fritaget for afgift efter affaldsafgiftslovens § 9, stk. 2, nr. 1, når jorden tilføres i hele selvstændige læs, hvorfor SKAT indstiller, at spørgsmålet besvares med et "Nej".
SKAT indstiller, at spørgsmål 2 besvares med "Nej"

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret fastsætter grænser for handicap og sygefravær
Højesteret har afsagt fire domme om ansættelsesret den 22. november 2017. I to af dommene fastslår Højesteret, at et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand ikke kræver, at funktionsbegrænsningen skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnosticeret. I de to andre domme udstikker Højesteret retningslinjer for opgørelsen af 120 dages sygefravær ved deltidssygemelding.
Fortolkning af handicapbegrebet
Ved afskedigelsen af en medarbejder må arbejdsgiveren ikke foretage forskelsbehandling på baggrund af handicap, jf. forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 2.
Højesteret henviste i begge sager til, at det efter EU-Domstolens praksis ikke er en betingelse for, at der foreligger et handicap, at funktionsbegrænsningen skyldes en lægelig diagnosticeret sygdom. Dette afgøres i stedet på baggrund af en helhedsvurdering af sagens samlede omstændigheder.
Højesteret fandt i den ene sag, at medarbejderens træthedstilstand var omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb, selv om der ikke var tale om en lægelig diagnosticeret sygdom. Arbejdsgiveren havde dermed ikke opfyldt sin tilpasningsforpligtelse, og medarbejderen blev derfor tilkendt en godtgørelse svarende til 12 måneders løn.
I den anden sag fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at betvivle, at opsigelsen ikke var begrundet i medarbejderens funktionsnedsættelse i form af svimmelhed. Arbejdsgiveren havde derfor ikke overtrådt forskelsbehandlingsloven, uanset om medarbejderens lidelse måtte kunne anses som et handicap. Arbejdsgiveren blev derfor frifundet.
Dommene viser: Hvorvidt en funktionsbegrænsning udgør et handicap afhænger ikke alene af en lægelig diagnosticering, men afgøres på baggrund af en helhedsvurdering af sagens omstændigheder.
Højesteret fastslog i begge sager, at en arbejdsgiver ikke har en pligt til at acceptere, at en medarbejder, der er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid.
I den første sag fandt Højesteret, at arbejdsgiverens afslag på et tilbud fra en medarbejder om at arbejde på deltid under sygemelding ikke afskar arbejdsgiveren fra som sygedage at medregne den periode, hvor medarbejderen havde tilbudt at arbejde på deltid. Højesteret frifandt derfor arbejdsgiveren, da betingelserne for opsigelse med forkortet varsel efter den såkaldte 120-dages regel var opfyldt.
I den anden sag fandt Højesteret, at søn- og helligdage samt andre arbejdsfrie dage ikke kan medregnes i de 120 sygedage ved deltidssygemeldinger. Ved deltidssygemelding kan der alene medregnes faktisk fravær i de 120 dage, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage. Herefter var der mellem parterne enighed om, at betingelsen om 120 dages sygefravær ikke var opfyldt.
Dommene viser: Højesteret har bekræftet princippet om, at arbejdsgiveren ikke kan forpligtes til at acceptere, at en medarbejder, der er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Sygedage medregnes alligevel fuldt ud, selvom arbejdsgiveren har afslået medarbejderens tilbud om at arbejde på deltid.
Dommene viser derudover, at arbejdsgiveren ved opgørelsen af sygefravær for deltidssygemeldte alene kan medregne det faktiske fravær og dermed ikke kan medregne søn- og helligdage samt andre arbejdsfrie dage.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Retserhvervelse – formel konfiskation
02 Oct 2019 10:51
SKM2019.501.ØLR
B-844-17
Overført, bankkonto, lån, indsætninger, ikke, krævet, tilbagebetalt, fradragsret,
Appellantens indkomst var forhøjet for 2006-2010 af beløb, som var overført til hans bankkonto. For landsretten frafaldt han anbringender om, at beløbene var skattefrie, fordi de udgjorde lån. Han frafaldt desuden anbringender om, at forhøjelserne var sket for sent, jf. skatteforvaltningslovens § 27. Han gjorde i stedet det nye anbringende gældende, at han ikke havde erhvervet ret til beløbene, fordi Østre Landsret ved dom af 23. maj 2018 i en straffesag havde bestemt, at beløbene skulle konfiskeres. I anden række gjorde han det nye anbringende gældende, at indsætningerne skulle fratrækkes ved indkomstopgørelsen som et indkomsttab.
Henset til, at den person, som overførte beløbene til appellanten, ikke havde krævet pengene tilbagebetalt, og at han heller ikke kunne kræve beløbene tilbagebetalt, fandt landsretten, at appellanten i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010. Det forhold, at der flere år efter skete formel konfiskation af beløbet, kunne i relation til spørgsmålet om skattepligt efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til et andet resultat.
I relation til appellantens subsidiære anbringende om fradragsret fandt landsretten, at skattemyndighederne er berettiget til at afslå at nedsætte hans skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til at der ikke er sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt gennemføres.
På den baggrund stadfæstede landsretten dommen.
Statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a
Den Juridiske Vejledning 2019-2, C.A.1.2.1
Den Juridiske Vejledning 2019-2, afsnit C.C.2.2.2.17
Tidligere instand: Landsrettens afgørelse fra den 22. december 2015 13-6728821
(v/adv. Anna Bastkær C. Stangerup)
(v/Kammeradvokaten v/adv. Steffen Sværke
Bloch Andersen, Annette Dam Ryt-Hansen og Morten Lange (kst.)
Københavns Byrets dom af 23. marts 2017 (BS 43C-1439/2016) er anket af A med påstand om, at hans skatteansættelse for indkomstårene
2006 nedsættes med 130.000 kr.,
2007 nedsættes med 505.000 kr.,
2008 nedsættes med 493.000 kr.,
2009 nedsættes med 600.000 kr.,
2010 nedsættes med 150.000 kr.
A har nedlagt subsidiær påstand om, at hans skatteansættelse for indkomstårene 2006-2010 hjemvises til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
A blev den 28. april 2017 sigtet for bedrageri af særlig grov beskaffenhed efter straffelovens § 279, jf. § 286, stk. 2. Den 10. august 2017 blev han yderligere sigtet for overtrædelse af straffelovens § 144. Den iværksatte anke af byrettens dom i nærværende sag blev udsat på udfaldet af straffesagen mod A.
Ved Byrettens dom af 7. december 2017 blev A fundet skyldig i bedrageri af særlig grov beskaffenhed og misbrug af sin stilling ved at indtaste urigtige oplysninger i SKATs sagsbehandlingssystem og derved i forening med WT at fremkalde en vildfarelse hos ansatte i SKAT om, at et selskab, der var ejet af WT, var berettiget til at få udbetalt 37.416.285,18 kr. i udbytterefusion. A blev videre fundet skyldig i bestikkelse ved i årene 2006-2011 uberettiget at have modtaget et vederlag herfor på 2.083.000 kr. A blev straffet med fængsel i 6 år, og byretten bestemte, at der skulle ske konfiskation af beløbet på 2.083.000 kr. i medfør af straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76, stk. 1.
Straffen blev ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018 nedsat til fængsel i 5 år. A blev frifundet for den rejste tiltale for misbrug af stilling, da der var indtrådt forældelse. Landsretten stadfæstede byrettens bestemmelse om, at der skulle ske konfiskation af 2.083.000 kr. i medfør af straffelovens § 75, stk. 1.
Af udskrift af A’s konto i F1-bank fremgår, at der i perioden fra den 23. marts 2006 til den 26. februar 2010 af 41 gange blev overført 1.878.000 kr. fra WT til A’s konto. Det fremgår videre, at beløbene løbende udgår fra kontoen. Der er mellem parterne enighed om, at de overførte beløb svarer til den del af beløbet på 2.083.000 kr., der blev overført fra 2006-2010, og som er formelt og endeligt konfiskeret ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018. Det er ubestridt, at A hverken helt eller delvist har tilbagebetalt det konfiskerede beløb, og at han ikke som følge af konfiskationen er frataget formuegoder.
Straffelovens § 75, stk. 1, lyder:
»Udbyttet ved en strafbar handling eller et hertil svarende beløb kan helt eller delvis konfiskeres. Savnes der fornødent grundlag for at fastslå beløbets størrelse, kan der konfiskeres et beløb, som skønnes at svare til det indvundne udbytte.«
Bestemmelsen fik sin nuværende affattelse ved lov nr. 212 af 4. juni 1965 om ændringer i straffeloven, som byggede på Straffelovrådets betænkning nr. 355/1964 om konfiskation, hvoraf fremgår bl.a. s. 13, 21 og 26:
»III. PRINCIPIELLE SYNSPUNKTER VEDRØRENDE ANVENDELSEN AF KONFISKATION
1) Udbyttekonfiskation må påregnes at have en præventiv betydning gennem dens markering af, at det »ikke kan betale sig at begå forbrydelser«. Den virker desuden som en imødekommelse af en almindelig retsopfattelse, hvorefter det ville være anstødeligt, om en lovovertræder efter straffesagens afslutning kunne beholde det ved lovovertrædelsen indvundne udbytte…
BEMÆRKNINGER TIL LOVUDKASTET
Til § 77 [nu § 75]
A. Typer af konfiskationsobjekter m.v.
1) Bestemmelsen i stk. 1 hjemler ligesom den gældende regel i § 77, stk. 1, nr. 3, en almindelig adgang til konfiskation af det ved en strafbar handling indvundne udbytte. Efter rådets opfattelse, jfr. ovenfor …, er udbyttekonfiskation den konfiskationsform, der har den klareste begrundelse, og som indebærer de færreste betænkeligheder. Det bør være en typisk følge af en strafbar handling, at det indvundne udbytte konfiskeres, for så vidt det ikke fratages lovovertræderen ved gennemførelse af vindikations- eller erstatningskrav. Også bortset fra de sidstnævnte tilfælde kan der dog forekomme tilfælde, hvor udbyttekonfiskation bør undlades. Dette gælder visse tilfælde, hvor udbyttet ikke længere er i behold, og som til dels vil blive berørt nedenfor. Reglen om udbyttekonfiskation må således fortsat udformes som en fakultativ bestemmelse.
B. Nærmere om de forskellige typer af konfiskationsobjekter
1. Udbytte
f) Det, der kan konfiskeres, er alene udbyttet ved en strafbar handling. Ovenfor … er berørt det særlige spørgsmål vedrørende såkaldt indirekte udbytte. Men også bortset herfra indebærer bestemmelsen et Konfiskation bør forudsætte en vis nærmere forbindelse mellem handlingens ulovlige egenskaber og det indvundne udbytte. Dette kausalitetskrav lader sig vanskeligt udforme i mere præcise regler. Noget væsentligt behov herfor foreligger heller ikke, når konfiskationsreglerne er fakultative. Her skal blot peges på et par sider af problemet. Når talen er om ulovlige forretninger, vil forholdet jævnligt være det, at ulovligheden kun er en enkelt side af forholdet (i en vare, der fabrikeres og sælges med fortjeneste, er indgået et ulovligt importeret stof; en eksportforretning er afviklet med et andet land end tilladt i eksporttilladelsen). I sådanne tilfælde vil det praktiske alternativ til det, der er sket, ofte være, at en lignende forretning ville være blevet afviklet på lovlig måde; dette bør kunne tages i betragtning ved udbytteberegningen, således at konfiskationen begrænses til den merfortjeneste, der er opnået gennem anvendelse af den ulovlige fremgangsmåde. «
Af skatteministerens svar på spørgsmål nr. S1088 af 3. marts 1995 om udbyttekonfiskation fremgår bl.a.:
»De skatteretlige følger af en konfiskation er bl.a. afhængig af de nærmere omstændigheder ved den strafbare aktivitet, herunder om udbyttet har været indtægtsført og beskattet.
Jeg kan generelt oplyse, at det ikke i sig selv udelukker beskatning, at en indtægt er erhvervet ved en strafbar handling.
Dette gælder, hvor den ulovlige indtægt er opnået gennem en retshandel, og selv om indtægten vil kunne konfiskeres. Gennemføres der senere en konfiskation, kan skatteyderen fratrække det konfiskerede beløb i sin indkomstopgørelse for konfiskationsåret eller efter indhentet tilladelse i de(t) år, hvori den konfiskerede indtægt er medtaget i indkomstopgørelsen.
Er en ulovlig indtægt derimod opnået gennem en egenmægtig tilegnelse f.eks. ved tyveri, røveri eller underslæb, kan der ikke ske beskatning, da der aldrig er erhvervet nogen ret til indkomsten.«
A har for landsretten frafaldet sine anbringender om, at de beløb, der blev overført til hans konto i F1-bank fra WT, var lån. Han har endvidere frafaldet anbringenderne om, at ansættelsen for indkomstårene 2006-2007 var sket for sent, fordi han ikke havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, og fordi skattemyndighederne ikke iagttog 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2. Endelig har A frafaldet sine indsigelser mod forhøjelsen af hans skattepligtige indkomst med de beløb på i alt 200.374 kr., som hidrører fra andre kilder end WT, og han har reduceret sin påstand tilsvarende.
A har herefter procederet i overensstemmelse med sammenfattende processkrift af 2. april 2019 med følgende anbringender:
”Til støtte for den nedlagte påstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at beskatte A af kr. 1.878.000 indsat af WT på A’s bankkonto i perioden fra den 23. marts 2006 til den 26. februar 2010, idet indsætningerne er konfiskeret ved Østre Landsret ved dom af den 23. maj 2018, hvorfor A ikke har erhvervet ret til beløbene.
Såfremt Landsretten måtte finde, at der er grundlag for beskatning af disse indsætninger på A’s bankkonto, gøres det gældende, at indsætningerne skal fratrækkes ved indkomstopgørelsen som et indkomsttab, idet indsætningerne derved vil være beskattede indsætninger, der er konfiskeret efter straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76. Betingelserne for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, er derved opfyldt.
I det følgende uddybes ovenstående anbringender nærmere.
1 KONFISKATION AF INDSÆTNINGERNE
Statsskattelovens § 4 knæsætter princippet om realiserede økonomiske fordele. Princippet medfører, at en skatteyder alene skal beskattes, i det omfang den pågældende faktisk har realiseret en indkomst. I den forbindelse anfører eksempelvis PJ m.fl. i Skatteretten 1, 7. udgave, side 186 følgende:
”I begrebsmæssig henseende stilles krav om en umiddelbar økonomisk fordel, der forbedrer den økonomiske evne, og som kan omsættes til forbrug.”
Dette skal forstås i sammenhæng med det almindelige retserhvervelsesprincip, hvor beskatning indtræder, når en skattepligtig person opnår en endelig ret til et formuegode.
I nærværende sag er spørgsmålet, om der er grundlag for beskatning af et beløb, der er konfiskeret i en straffesag, og om der derved er erhvervet endelig ret til beløbet.
Af en række domme mv. på området fremgår det, at et formuegode ikke beskattes hos den skattepligtige person, når beløbet er konfiskeret. Den skattepligtige person har i dette tilfælde netop ikke opnået ret til beløbet.
I den forbindelse kan henvises til Højesterets dom af den 18. december 1998 offentliggjort i TfS 1999, 86 … I denne sag var en skatteyder tidligere blevet dømt for tyveri af europaller og herved pålagt at betale en erstatning på kr. 108.794. De stjålne europaller var blevet solgt for kr. 312.297, og skatteyder havde dermed opnået en fortjeneste på kr. 203.503, idet der i forbindelse med straffesagen ikke var sket konfiskation.
Spørgsmålet var således, om forskelsbeløbet på kr. 203.503 (kr. 312.297 – kr. 108.794) var skattepligtigt efter statsskattelovens § 4.
Højesteret fandt, at skatteyderen havde oppebåret en fortjeneste på kr. 203.503, der var forskelsbeløbet mellem det videresolgte beløb og konfiskations- og erstatningsbeløbet. Af Højesterets bemærkninger fremgår følgende:
”Det fremgår af sagen, at A i 1992 gennem salg af stjålne paller har haft en indtjening, som ikke er blevet konfiskeret i forbindelse med straffesagen, og som overstiger det erstatningskrav, som bestjålne har gjort gældende, med 203.503 kr. Da A herved faktisk har oppebåret en fortjeneste i 1992 på 203.503 kr., og da det ikke i sig selv udelukker beskatning, at fortjenesten er erhvervet på grundlag af en strafbar handling, stadfæster Højesteret dommen” (min fremhævning).
Af denne dom kan bl.a. udledes, at skatteyder alene skal beskattes af erhvervelser opnået ved strafbar handling for den del af beløbet, der overstiger konfiskations- og erstatningsbeløbet.
At der ikke er grundlag for beskatning af beløb, der i forbindelse med en straffesag er konfiskeret, fremgår også bl.a. af afgørelse fra Landsskatteretten af den 3. januar 2018, sagsnr. 16-0169200…
I denne sag var skatteyder i en straffesag kendt skyldig i salg af euforiserende stoffer, og der var sket konfiskation af den samlede fortjeneste for salget heraf. I skattesagen fandt Landsskatteretten, at der ikke var grundlag for beskatning af videresalget af de euforiserende stoffer, hvilket var begrundet med følgende:
”Da retten i forbindelse med straffesagen har konfiskeret et beløb svarende til hele den samlede opgjorte fortjeneste vil der således ikke være yderligere fortjeneste til beskatning hos klageren.”
Det kan således konstateres, at et konfiskeret beløb ikke kan beskattes.
I nærværende sag har Østre Landsret ved dom af den 23. maj 2018 tiltrådt, at der skal ske konfiskation hos A som bestemt af byretten ved dom afsagt den 7. december 2017…
Som anført ovenfor er det ubestridt, at beløbet på kr. 1.878.000 i nærværende sag er det samme beløb, som er konfiskeret ved dom fra Østre Landsret…
Eftersom der ikke er grundlag for at beskatte et konfiskeret beløb, idet skatteyder ikke har opnået en fortjeneste, er der ikke grundlag for at beskatte A af de 41 indsætninger på i alt kr. 1.878.000.
Afslutningsvis bemærkes det, at det er uden betydning for vurderingen, om det konfiskerede beløb også reelt fratages den pågældende, altså i nærværende sag A.
Dette understøttes bl.a. af den ovenfor nævnte højesteretsdom af den 18. december 1998 offentliggjort i TfS 1999, 86…
I denne sag fremgår det nemlig ikke, om erstatningen faktisk var betalt. Tværtimod fremgår følgende:
”Af sagens oplysninger fremgår, at sagsøgeren på straffedommens tidspunkt var under gældssanering.”
Det er således oplyst, at sagsøgeren var under gældssanering, på det tidspunkt hvor sagsøger idømtes et erstatningskrav. Til trods for denne oplysning stadfæstede Højesteret landsrettens dom om, at det alene er fortjenesten, der må anses for skattepligtig.
2 FRADRAG FOR DET KONFISKEREDE BELØB
Finder Landsretten, at der er grundlag for beskatning af de i sagen omhandlede indsætningerne på A’s bankkonto, gøres det gældende, at indsætninger er fradragsberettigede udgifter, idet indsætningerne derved vil være beskattede indsætninger, der ubestridt er konfiskeret. Betingelserne for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, er derved opfyldt.
Et beskattet beløb, der er konfiskeret, er en fradragsberettiget udgift efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, jf. bl.a. Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C,C.2.2.2.17. Dette gælder også, selvom beløbet er konfiskeret som følge af overtrædelse af bestemmelser i straffeloven.
I nærværende sag betyder det, at betingelserne for fradrag i denne situation er opfyldt, idet indsætningerne på A’s bankkonto således både vil være beskattet samt konfiskeret efter straffelovens § 75, stk. 1, jf. § 76, stk. 1.
På baggrund heraf gøres det gældende, at de i sagen omhandlede indsætninger skal fratrækkes ved indkomstopgørelse som et indkomsttab, såfremt Landsretten finder, at indsætningerne skal beskattes.”
Skatteministeriet har procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 2. april 2019 med følgende anbringender:
”Skatteministeriet gør overordnet gældende, at A skal beskattes efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, af indsætningerne på sin konto på i alt 1.878.000 kr. i indkomstårene 2006-2010, og at han ikke har fradragsret som følge af konfiskationen.
Der tilgik over en flerårig periode A en række større beløb, og det påhviler A at løfte bevisbyrden for, at beløbene kunne modtages skattefrit, jf. fra retspraksis f.eks. UfR 2009.163 H … og UfR 2018.3603 H …
Det er - nu - ubestridt, at A ikke har løftet denne bevisbyrde.
Som nævnt er hans eneste tilbageværende indsigelse, at der ikke er grundlag for at beskatte ham, idet Østre Landsret ved dommen i straffesagen af 23. maj 2018 (…) har truffet beslutning om konfiskation, subsidiært at han har en fradragsret af samme grund.
Denne indsigelse er ikke holdbar.
A modtog pengene i 2006-2010, og det er ubestridt, at han dengang brugte alle pengene til sit almindelige forbrug.
WT har ikke krævet pengene tilbage – og det kunne han i øvrigt heller ikke, jf. herved UfR 2014.2434 H (…). Der var altså ikke nogen oprindelig tvist om beløbene, og A erhvervede dermed ret til beløbene, da han modtog dem i 20062010.
Herved realiserede A en økonomisk fordel i 2006-2010 og skal beskattes som sket.
Det bemærkes, at A ikke har gjort gældende, at pengene hidrørte fra et strafbart forhold, og at dette i sig selv medfører, at der ikke skal ske beskatning. Han har jo indtil nu tværtimod fastholdt, at der er tale om lån. Men selv hvis han havde gjort gældende, at der var tale om strafbare erhvervelser, som ikke kunne beskattes, ville det ikke være holdbart. Det er nemlig ikke godtgjort, at de 1.878.000 kr., han modtog fra WT i 2006-2010, hidrører fra de ca. 37 mio. kr., som han medvirkede til at bedrage statskassen for. Den omstændighed, at pengene hidfører fra bestikkelse, gør dem ikke skattefri, når WT ikke krævede pengene tilbage og heller ikke kunne gøre det.
De efterfølgende forhold fører ikke til, at beskatningen for 2006-2010 skal bortfalde.
Anklageskriftet med påstand om konfiskation blev indgivet den 8. september 2017, dvs. mange år efter, at A modtog og brugte pengene.
Ved straffedommene (…) afsagde domstolene dom om konfiskation af 2.083.000 kr. hos A og af 37.416.285,18 kr. hos WT.
De 2.083.000 kr. svarer til de beløb, som i 2006-2011 blev overført til A fra WT, hvoraf beløbene for 2006-2010 udgjorde de 1.878.000 kr., som er beskattet.
A gør gældende, at dommene om konfiskation bevirker, at der ikke er grundlag for at beskatte ham af de i sagen omhandlede indsætninger på hans bankkonto fra WT.
Heroverfor gør ministeriet gældende, at konfiskation kun kan have betydning for indkomstopgørelsen, hvis der rent faktisk foretages konfiskation, dvs. at det konfiskerede beløb fratages vedkommende.
Det er med andre ord en forudsætning for, at en i øvrigt hjemlet beskatning kan bortfalde som følge af konfiskation, at den pågældende ikke oppebærer et formuegode, men rent faktisk må fralægge sig dette.
Når situationen er den, at der er modtaget og forbrugt kontanter, fører det således ikke til nedsættelse af beskatningen, at der formelt træffes afgørelse om konfiskation, hvis den ikke reelt gennemføres.
A har ikke ret i, at det fremgår af praksis, at det uden videre er sådan, at der ikke sker beskatning, hvis der afsiges dom om konfiskation.
Højesteret har med UfR 1999.426 H (…) fastslået, at det ikke udelukker beskatning, at en fortjeneste er erhvervet på grundlag af en strafbar handling. Der var imidlertid ikke truffet afgørelse om konfiskation i sagen. Højesteret skulle derfor ikke tage stilling til, hvilken betydning det ville have, hvis dette var sket, herunder om beskatningen ville bortfalde, når blot der var truffet formel afgørelse om konfiskation, uden at konfiskation faktisk var gennemført. Dommen er med andre ord ikke den støtte for appellantens holdning, som han ellers giver udtryk for i sit påstandsdokument…
Ved afgørelse af 3. januar 2018 (…) fandt Landsskatteretten, at der ikke skulle ske beskatning af fortjenesten ved salg af euforiserende stoffer, fordi beløbet var konfiskeret. Det var ubestridt, at det beløb på 130.000 kr., som var konfiskeret, skulle fragå ved beskatningen, jf. således også gengivelsen af SKATs afgørelse… Gengivelsen af sagens faktiske omstændigheder i Landsskatterettens afgørelse tyder på, at beløbet rent faktisk var konfiskeret (…). Sagens tvist var derimod, hvor stor fortjenesten havde været, idet SKAT havde opgjort den til i alt 1.118.000 kr. (…), mens Landsskatteretten fandt, at fortjenesten udgjorde 130.000 kr., dvs. netop svarende til det konfiskerede beløb.
Af relevans er derimod UfR 2019.540 H (…), hvor Højesteret fandt, at der ved konfiskation af en taxichaufførs løn skulle tages hensyn til, at han havde betalt skat med ca. 36 pct.af lønindtægten, således at konfiskationen kun skete for den resterende del. Det vil sige, at når der rent faktisk er betalt skat, så skal der ikke ske konfiskation af den fulde bruttoindkomst, for så ville den pågældende jo komme til at betale det samme beløb to gange. Det samme princip må gælde, når der skal tages stilling til, hvilken betydning en konfiskation har for beskatningen, dvs. at der kun skal ske nedsættelse af skatten i det omfang, der rent faktisk er sket betaling af det formelt konfiskerede beløb.
A er rent faktisk ikke frataget de betydelige beløb, han modtog fra WT. Ministeriet gjorde i ankeduplikken (…) gældende, at der heller ikke ses at være udsigt til, at A, som er født i 1949, kan betale det konfiskerede beløb til det offentlige – og dette har han ikke rejst indsigelse mod. Skattestyrelsen har oplyst, at han indtil nu, dvs. ca. 10 måneder efter Østre Landsrets dom i straffesagen, ikke har betalt nogen del af det konfiskerede beløb.
Hvis A på et senere tidspunkt – mod forventning – rent faktisk måtte betale det konfiskerede beløb helt eller delvis, vil han efter ansøgning kunne opnå skattefradrag herfor.
Der er heller ikke grundlag for at indrømme ham fradrag i sin skattepligtige indkomst pga. konfiskationen, når han ikke har betalt nogen de penge, som han oppebar i bestikkelse, og som han anvendte til forbrug.
I forbindelse med straffesagen traf Østre Landsret som nævnt beslutning om konfiskation af de ca. 37 mio. kr. hos WT. Herved udtalte landsretten (…), at det ikke kunne føre til, at der ikke skulle ske konfiskation, at han forinden ved Østre Landsrets dom af 16. februar 2017 var blevet anset for skatte- og momspligtig af overførsler fra Dee Investment Ltd. Herved bemærkede landsretten, at det ikke under skattesagen var gjort gældende, at de overførte beløb ikke tilhørte ham, og at hans forsvarer havde oplyst, at der var søgt om genoptagelse af skatteansættelserne. Højesteret afviste den 29. maj 2018 WT’s anmodning om ekstraordinær anke efter retsplejelovens § 399, som han havde motiveret med konfiskationen.”
A har for landsretten frafaldet en række anbringender og har endeligt gjort gældende, at det beløb på i alt 1.878.000 kr., som han i årene 2006-2010 modtog fra WT, ikke skal medregnes i hans skattepligtige indkomst som følge af, at Østre Landsret ved dom af 23. maj 2018 har bestemt, at beløbet skal konfiskeres, hvorfor han ikke har erhvervet ret til beløbet, subsidiært at overførslerne skal fratrækkes ved indkomstopgørelserne som et indkomsttab.
Sagen angår for landsretten derfor alene, om A med rette er beskattet af beløbet på 1.878.000 kr. efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, og i givet fald, om han som følge af konfiskationen herefter har fradragsret for et indkomsttab efter statsskattelovens § 6, stk. 1.
A er ved Østre Landsrets dom af 23. maj 2018 fundet skyldig i overtrædelse af straffelovens § 279, jf. § 286, stk. 2, ved i forening med WT at have begået groft bedrageri over for SKAT og overtrædelse af straffelovens § 144 ved at have modtaget 2.083.000 kr. i bestikkelse.
Det konfiskerede beløb svarer til det samlede beløb, som A i henhold til aftale modtog fra WT som en ulovlig indtægt i form af bestikkelse. Det lægges til grund, at beløbene derefter løbende udgik fra A’s konto ved hævninger eller betalinger. Det lægges endvidere som ubestridt til grund, at WT ikke har krævet beløbet tilbagebetalt. Henset hertil, og til at WT heller ikke kunne have krævet beløbet tilbagebetalt, finder landsretten, at A i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010.
Skattemyndighederne var derfor berettiget til at forhøje A’s skattepligtige indkomst for de pågældende år med de pågældende beløb, idet han ikke havde selvangivet disse. Det forhold, at der flere år efter sker formel konfiskation af beløbet, kan i relation til spørgsmålet om skattepligt efter statsskattelovens § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til et andet resultat.
Spørgsmålet er herefter, om A har krav på, at hans skattepligtige indkomst for de pågældende år nedsættes igen som følge af fradragsret for det indkomsttab, som konfiskationen formelt indebærer.
Skattemyndighederne har ikke truffet nogen afgørelse herom, men Skatteministeriet har ikke under denne sag protesteret mod, at landsretten tager stilling til spørgsmålet. Under hensyn hertil, og da sagen vedrører et principielt retligt spørgsmål, finder landsretten ikke grundlag for af egen drift at afvise at tage stilling til spørgsmålet.
Ifølge ligningsvejledningen foretages der fradrag i den skattepligtige indkomst for beløb, der konfiskeres, hvis beløbene er indgået i den skattepligtige indkomst. Fradraget foretages efter praksis enten i det år, der sker konfiskation/betaling, eller efter ansøgning i et tidligere år.
Parterne har oplyst, at A ikke faktisk er blevet frataget formuegoder eller har foretaget betaling som følge af konfiskationsbestemmelsen. Det lægges herefter til grund, at det konfiskerede beløb hverken helt eller delvist er frataget A.
Landsretten finder, at skattemyndighederne er berettiget til at afslå at nedsætte A’s skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til at der ikke er sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kan således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt gennemføres.
Med denne begrundelse stadfæster landsretten byrettens dom.
A skal betale sagsomkostninger for landsretten med i alt 75.000 kr. Beløbet omfatter udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens varighed og betydning. Der er lagt vægt på, at A først umiddelbart inden hovedforhandlingen frafaldt en række anbringender, hvorefter sagen alene har vedrørt spørgsmålet om konfiskationens betydning for skatteansættelsen, som har medført, at hovedforhandlingen alene har varet en halv retsdag.
I sagsomkostninger for landsretten skal A inden 14 dage betale 75.000 kr. til Skatteministeriet.