text:
Konkurskarantæne - groft uforsvarlig forretningsførelse ved ledel
Sag 88/2018
(advokat Tage Siboni, beskikket)
kurator for selskaberne 1-8, advokat René Rasmussen
I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Næstved den 13. november 2017 og af Østre Landsrets 15. afdeling den 1. marts 2018.
Kærende, A, har nedlagt påstand om afvisning af konkurskarantænesagerne, subsidiært frifindelse og mere subsidiært, at der pålægges en samlet konkurskarantæne, der bør være kortere end 3 år.
Indkærede, kurator for selskaberne … har påstået stadfæstelse.
Skifteretten i Næstved traf ved kendelse af 13. november 2017 afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne. I kendelsen hedder det:
”Retten finder, at det ikke er afvisningsgrund, at kurator ikke har omtalt indstillingerne om konkurskarantænesagerne mod A i sine redegørelser for skifteretten, under de givne omstændigheder, hvor kurator som led i et større antal sager om konkurskarantæner har fremsat særskilt indstilling herom forud for redegørelserne til skifteretten, og hvilke indstillinger skifteretten har besluttet at følge med deraf følgende bemyndigelse til kurator til anlæggelse af sagerne. Konkurskarantænesagerne er herefter anlagt, inden konkursboerne er sluttet, hvorfor kurator har såvel partsevne som retlig interesse i at forfølge sagerne. As påstand om afvisning tages derfor ikke til følge.
B har været indsat efter aftale med A som direktør i samtlige selskaber, og det er ubestridt, at denne er indsat som afviklingsdirektør, og at han er blevet indsat på et tidspunkt, hvor der ikke længere var drift i selskaberne, og hvor disse var uden midler.
Det er endvidere ubestridt, at betalingerne for afvikling af selskaberne alle tilgik et af A ejet selskab enten som betaling for en konsulentydelse eller i form af betaling af negativ købesum for selskabernes anparter.
Det må på baggrund af A og Bs forklaringer lægges til grund, at der var udarbejdet en skabelon for overtagelse af selskaberne til afvikling, og at der i hovedparten af tilfældene blev underskrevet en standardiseret handelsaftale om køb af selskaberne mod betaling af en negativ købesum.
Det må endvidere lægges til grund, at det var tilfældigt, hvorvidt kontakten med selska-berne blev etableret via en henvendelse til A direkte eller gennem B.
Det må endelig lægges til grund, at A tidligere har haft et tilsvarende samarbejde med C frem til dennes død i 2012, og at C således på samme vis som B har været indsat af A som afviklingsdirektør i diverse selskaber og nedlukket disse efter samme skabelon som benyttet af B i nærværende sager.
Under disse omstændigheder finder retten, at A har udøvet den reelle ledelse af de omhandlede selskaber, og at B alene har været en stråmand, der har handlet efter nøje instruks fra A. Det er uden betydning for vurderingen heraf, at B ikke modtog løbende instrukser fra A, idet det - med henvisning til det oven for anførte - må lægges til grund, at B systematisk fulgte den på forhånd allerede udarbejdede skabelon for nedlukning af denne form for selskaber.
Det må på baggrund af As forklaring om, at ... ApS mod betaling overtog de nødlidende selskaber alene med henblik på afvikling, og at det forudsattes, at der ikke skulle være nogen fremadrettet drift i disse, lægges til grund, at det allerede ved overtagelsen stod A klart, at selskaberne ikke havde mulighed for at genoprette økonomien, og at selskaberne var åbenlyst insolvente.
Alligevel valgte A at indsætte en stråmand som direktør, hvis eneste opgave var at give møde i skifteretten, og undlod derved at tage initiativ til, at selskaberne blev taget under opløsning, enten ved at indgive egen konkursbegæring eller ved at afmelde ledelsen, således at selskaberne tidligere ville være blevet taget under tvangsopløsning. Herved blev tiden indtil konkursdekreternes afsigelse trukket ud og kurators mulighed for at få overblik over selskabernes forhold og forfølge eventuelle erstatnings- og omstødelseskrav forringet. A har således ikke som den reelle leder af selskaberne sørget for en hensigtsmæssig afvikling af disse, hvilket kan have medført tab for kreditorerne.
Hvorvidt indsættelsen af B i en stråmandskonstruktion i sig selv har medført yderligere tab for kreditorerne lader sig ikke umiddelbart afdække, idet kurator ikke har haft mulighed for at foretage undersøgelser af selskabernes forhold som følge af manglende bogføringsmateriale. Det kan imidlertid lægges til grund, at der i flere af selskaberne efter As indtræden i ledelsen er sket hævninger på disses konti, herunder til betaling af As selskaber, og at de tidligere ledelser har påført selskaberne ikke ubetydelige tab.
Det bemærkes hertil, at retten finder, at det ikke kan lægges til grund, uagtet A og Bs forklaring herom, at A i forbindelse med overtagelsen af selskaberne har forsøgt at sikre sig disses bogføringsmateriale. Retten har herved navnlig lagt vægt på, at der ikke findes bogføringsmateriale for nogen af selskaberne.
Efter en samlet bedømmelse, og da det er uomtvistet, at den tidsmæssige betingelse for pålæg af konkurskarantæne er opfyldt, finder retten, at A har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse og derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, og at det er rimeligt at pålægge ham konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt. 2. led, og stk. 2.
Konkurskarantæne pålægges for samtlige otte selskaber omfattet af denne sag, og således at disse løber i forlængelse af hinanden.
Retten skal i forhold hertil gøre opmærksom på, at retten ikke i forhold til spørgsmålet om karantæneperioder og længden af disse er bundet af parternes påstande, og hermed heller ikke den af parterne indgåede procesaftale om, at ... ApS under konkurs, ... Holding ApS under konkurs og ... ApS under konkurs skal betragtes som koncernforbundne.
Det skal hertil bemærkes, at forholdene for disse selskaber ikke ses at adskille sig fra forholdene vedrørende de øvrige selskaber, og at den binding i forhold til karantæneperioderne, som denne aftale er udtryk for, ikke er begrundet i sagernes faktum, og i øvrigt er i modstrid med As egen forklaring herom.
Retten skal yderligere henlede opmærksomheden på, at der for moderselskabet må antages at være afviklet på baggrund af en konsulentydelse, se overførselsteksten for betaling for afvikling, hvorfor det ikke kan lægges til grund, at A har været kapitalejer af dette selskab og dermed heller ikke de underliggende datterselskaber.
Retten har vedrørende pålæg af karantæneperioder i forhold til de af de sagsøgende selskaber, hvor afviklingen skete på baggrund af en selskabsoverdragelse, lagt vægt på, at der på intet tidspunkt for disse selskaber har været et økonomisk afhængighedsfor-hold til nogen af de af A i øvrigt ejede selskaber, og at disse selskabers eneste sammenhæng var, at de ejedes af samme selskab eller et af dets datterselskaber, som alle indtrådte midlertidigt som ejere alene med henblik på afvikling, og at denne selskabskonstruktion ikke kan anses for at have været et nødvendigt led i den skete afvikling.
Retten finder med henvisning hertil og til lovbemærkningerne, ifølge hvilke det forudsættes, at der har været en eller anden form for økonomisk afhængighed mellem selska-berne, at disse selskaber ikke er omfattet af koncernbegrebet i konkurslovens § 157, stk. 3’s forstand.
Det skal endelig bemærkes, såfremt definitionen af koncernforbundne selskaber som angivet i selskabsloven skulle finde anvendelse på denne type af selskabskonstruktioner, ville dette få den vilkårlige konsekvens, at den samlede længde af karantæneperioderne ville være afhængigt af, om A afviklede selskaberne på baggrund af en konsulentydelse eller på baggrund af en handelsaftale, og at en sådan forståelse af bestemmelsen ville kunne give anledning til omgåelse af reglerne.
Under hensyn til, at der er forløbet mere end et år fra konkursdekreternes afsigelse, og idet retten finder, at dette ikke skyldes As forhold alene, fastsættes karantæneperioden for hvert af selskaberne til to år, jf. konkurslovens § 158.”
A kærede kendelsen til Østre Landsret, der ved kendelse af 1. marts 2018 stadfæstede skifterettens afgørelse med følgende begrundelse:
”Landsretten tiltræder af de grunde, skifteretten har anført, at der ikke er grundlag for at afvise sagerne om konkurskarantæne.
Landsretten tiltræder endvidere af de grunde, skifteretten har anført, at A har udøvet den reelle ledelse af de omhandlede selskaber og i forbindelse dermed har udvist groft uansvarlig forretningsførelse og derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Det er derfor rimeligt at pålægge ham konkurskarantæne i medfør af konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt., 2. led, og stk. 2.
For så vidt angår koncernbegrebet er det ved Østre Landsrets kendelser af 29. september 2017 (sagsnr. B-1670-17 og B-1671-17) og 21. december 2017 (sagsnr. B-1503-17, B-15012-17 til og med B-1515-17 og B-1588-17 til og med B-1592-17) fastslået, at der ikke kan stilles yderligere betingelser for anvendelsen af konkurslovens § 157, stk. 3, end at selskaberne skal være koncernforbundne med moderselskabet i overensstemmelse med selskabslovgivningens koncernbegreb. Efter selskabslovens § 5, jf. § 7, er en koncern et moderselskab og dets dattervirksomheder.
Landsretten lægger på baggrund af handelsaftale af 1. maj 2015 vedrørende ... ApS (tidligere … ApS) og handelsaftale af 16. maj 2015 vedrørende ... (tidligere …) sammenholdt med overførslen af den negative købesum for hvert af selskaberne til ... ApS’ konto til grund, at nævnte selskaber herved blev overdraget til ... ApS. Da selskaberne er koncernforbundne, pålægges efter reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, for disse selskaber én samlet konkurskarantæne.
For så vidt angår ... ApS (tidligere … ApS) fremgår af selskabsregisterudskrift af 18. november 2015, at selskabet var ejet af ... ApS, og af selskabsregisterudskrift af 8. januar 2016 fremgår, at ... ApS var ejet af B. Det findes under disse omstændigheder ikke godtgjort, at ... ApS var ejet af ... ApS, og der pålægges derfor en selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæne.
Landsretten lægger på baggrund af handelsaftale af 15. april 2015 vedrørende ... Holding ApS (tidligere … ApS) til grund, at nævnte selskab med tilhørende datterselskab ... ApS (tidligere …ApS) ved aftalen blev overdraget til ... ApS (tidligere …ApS). Under disse omstændigheder, og da den skete betaling til ... ApS af to konsulenthonorarer ikke kan føre til et andet resultat, findes det ikke godtgjort, at ... ApS var ejet af ... ApS eller af ... ApS. Da ... Holding ApS og ... ApS er koncernforbundne, pålægges efter reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, for ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS én samlet konkurskarantæne, der løber i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
For så vidt angår ... ApS (tidligere … ApS) har A forklaret, at ... ApS overtog selskabet, mens det af en ikke underskrevet handelsaftale dateret den 16. juli 2015 fremgår, at selskabet blev overdraget til ... ApS. Af selskabsregisterudskrift af 24. februar 2016 fremgår, at ... ApS var ejet af B. Under disse omstændigheder findes det ikke godtgjort, at der er sket en overdragelse af ... ApS til ... ApS, og der pålægges derfor selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
For så vidt angår ... ApS (tidligere … Entreprise ApS) foreligger ikke en handelsaftale, og det fremgår ikke, hvad beløbet på 62.500 kr., der er overført til ... ApS’ konto, vedrører. Hertil kommer, at den tidligere ejer af selskabet i skifteretten ikke kunne bekræfte, at selskabet var overdraget til A eller ... ApS. Under disse omstændigheder er det ikke godtgjort, at der er sket overdragelse af ... ApS til ... ApS, og der pålægges derfor selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
Landsretten kan af de grunde, skifteretten har anført, tiltræde, at længden af de ved nærværende kendelse pålagte i alt fem konkurskarantæner, der løber i forlængelse af hinanden, hver især fastsættes til 2 år, jf. konkurslovens § 158, stk. 2.
Med denne begrundelse, og da den samlede konkurskarantæne som fastsat af skifteret-ten i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., under alle omstændigheder udløber efter senest 10 år, stadfæster landsretten skifterettens kendelse.”
A har til støtte for afvisningspåstanden anført navnlig, at kurators redegørelser til kreditorerne efter konkurslovens § 125 i intet tilfælde indeholder en begrundet indstilling om sagerne mod ham, således som det kræves efter § 125, stk. 3. Forarbejderne til denne bestemmelse må forstås således, at konkurskarantænesagen ikke kan gennemføres, hvis der ikke forud for konkursboernes afslutning og sagernes hovedforhandling er afgivet en begrundet indstilling til kreditorerne.
Til støtte for frifindelsespåstanden er anført navnlig, at den udførte rådgivning og bistand med afvikling af selskaber er sædvanlig, og at fremgangsmåden har været almindeligt kendt, også hos skifteretterne. Reglerne om konkurskarantæne tilsigter ikke at ulovliggøre den pågældende type virksomhed. Forarbejderne har ingen omtale heraf.
Bortset fra et enkelt selskab, hvor han i en kortvarig periode var registreret direktør i et forsøg på at fortsætte driften, har han alene været kapitalejer i selskaberne. Han har ikke udøvet fak-tisk ledelse i selskaberne og er dermed ikke omfattet af personkredsen, som kan pålægges konkurskarantæne. Det forhold, at han har haft en fælles forståelse med B om fremgangsmåden i afviklingsselskaberne, er ikke udtryk for, at han har haft den reelle ledelse. Selv hvis det lægges til grund, at han har haft den reelle ledelse, er der ikke foretaget kritisable dispositioner eller undladelser. Han gav ikke B instrukser, bortset fra at han ved dennes indsættelse som direktør gjorde det klart, at der var tale om selskaber ude over håbløshedstidspunktet, og at B skulle samle regnskabsbilagene og forberede sig på nedlukningen, men ikke foretage økonomiske dispositioner. Der har i nogle af sagerne været tale om, at de tidligere ejere i en overgangsperiode har disponeret over resterende midler på selskabernes bankkonti, herunder i forbindelse med betaling for hans rådgivning. Hverken han eller B har været klar over denne sammenhæng.
Der er ikke påvist noget tab for kreditorerne, og det er heller ikke sandsynliggjort, at han skul-le være ansvarlig for manglende bogføringsmateriale, regnskabsaflæggelse, skatte- eller momsafregninger mv. Det gælder også i forhold til den ene sag, hvor han har været direktør. De tab, der eventuelt måtte være lidt, skyldes i samtlige tilfælde dispositioner foretaget af den tidligere ledelse, og manglerne i bogføringsmaterialet skyldes også den tidligere ledelse.
Reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, finder anvendelse, når selskaberne er koncernforbundne i selskabslovens forstand. Landsretten har foretaget en korrekt vurdering af den skriftlige dokumentation i sagen, hvor selskaberne ... og ... ApS er anset som koncernforbundne med hans selskab, ... ApS, og hvor selskaberne ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS er anset som en koncern. På baggrund af forklaringerne for skifteretten må det dog lægges til grund, at også selskaberne ... ApS og ... ApS blev erhvervet af ... ApS. Hvis Højesteret måtte finde, at betingelserne for at pålægge konkurskarantæne er opfyldt, kan der derfor højst blive tale om tre konkurskarantæner. Realiteten er imidlertid, at alle sagerne skal betragtes som vedrørende ... ApS, hvor han på daværende tidspunkt drev sine erhvervsmæssige forretninger. Der bør derfor kun pålægges en samlet konkurskarantæne. Konkurskarantæneperioden bør som følge af den lange sagsbehandlingstid fastsættes til 1 år, maksimalt 2 år, jf. konkurslovens § 158, stk. 1.
Kurator, advokat René Rasmussen, har anført navnlig, at der ikke er grundlag for at afvise konkurskarantænesagerne. Det har ikke præklusiv virkning, at det ikke i konkursboernes § 125, stk. 2-redegørelser er nævnt udtrykkeligt, at kurator ville rejse konkurskarantænesag mod A. Processkrifterne om konkurskarantæne var indleveret til skifteretten, inden redegørelserne blev udsendt.
A har medvirket til afvikling af nødlidende selskaber på en måde, så de helt grundlæggende lovregler om bogføring, ledelsens pligter og ansvar over for kreditorerne og offentligheden som helhed, systematisk er blevet tilsidesat. Han har i den forbindelse spekuleret i reglerne om konkurs.
A er som reel leder af selskaberne omfattet af den personkreds, der kan pålægges konkurskarantæne. A har undladt at iagttage de pligter, der følger med dette ledelsesansvar, og har derved udvist groft uforsvarlig forretningsførelse. Han var bekendt med, at alle selskaberne var insolvente og skulle afvikles, men på trods af dette overtog han ledelsen af selskaberne og indsatte B som direktør, desuagtet at denne ingen forudsætninger havde for at påtage sig hvervet. A instruerede B om ikke at foretage sig andet i selskaberne ud over at møde i skifteretten, når indkaldelsen kom, og han undlod derved at foranledige en hensigtsmæssig afvikling af selskaberne.
Der er i alle selskaber anmeldt krav fra Skattestyrelsen som største kreditor. I de fleste tilfælde er der opstået yderligere tab i den periode, hvor A har haft den reelle ledelse af selskaberne, idet den ”negative købesum” for selskaberne er blevet betalt af selskaberne selv. Kurator har i forbindelse med konkursbehandlingen stort set ikke modtaget bogføringsmateriale. Hverken A eller B har bestræbt sig på at overholde bogføringspligten eller fremskaffe regnskabs- og bilagsmateriale, og deres forklaring herom for skifteretten kan ikke lægges til grund.
Landsrettens vurdering af koncernbegrebet efter konkurslovens § 157, stk. 3, synes ikke at være fuldt ud støttet i lovforarbejderne, hvor det fremgår, at man ved vurderingen af koncernbegrebet har haft de selskaber i tankerne, hvor der har været en sædvanlig økonomisk af-hængighed. En samlet konkurskarantæne for en egentlig koncern kan begrundes med, at det er samme uforsvarlige forretningsførelse, der danner baggrund for karantænepålægget. Der har i sagskomplekset intet økonomisk afhængighedsforhold været mellem moderselskabet og de erhvervede selskaber, idet selskaberne alene er blevet erhvervet med henblik på anonymisering og tvangsopløsning efter et stykke tid.
Konkurslovens § 125 fastsætter en række forpligtelser for kurator til over for skifteretten og kreditorerne at redegøre for forhold i konkursboet. § 125 er sålydende:
”§ 125. Kurator sender inden 3 uger efter konkursdekretets afsigelse en oversigt over boets aktiver og passiver til skifteretten og til fordringshaverne.
Stk. 2. Så snart de fornødne oplysninger er tilvejebragt, og senest 4 måneder efter, at konkursdekretet er afsagt, sender kurator en statusoversigt samt en redegørelse for de vigtigste årsager til konkursen til skifteretten og til fordringshaverne. Redegørelsen skal indeholde oplysning om de vigtigste regnskabstal for den periode, der er forløbet siden det senest udarbejdede regnskab, samt forklaring på væsentlige afvigelser mellem dette og boets status. Kurator sender endvidere samtidig en redegørelse til skifteretten og til fordringshaverne for, hvilke opgaver kurator indtil videre har varetaget, med oplysnin-ger om den tid, der er medgået til udførelsen af de enkelte opgaver, og om, hvornår op-gaverne er udført. Redegørelsen skal desuden indeholde oplysning om, hvorpå boet beror, og om muligt, hvornår det forventes afsluttet.
Stk. 4. Kurator sender herefter hvert halve år en redegørelse for boets forhold til skifte-retten og til de fordringshavere, der forventes at kunne opnå dividende…”
§ 158. Konkurskarantæne pålægges for 3 år. Hvis særlige grunde taler for det, kan kon-kurskarantæne pålægges for en kortere periode end 3 år.
Stk. 4. Hvis der, efter at konkurskarantæne er pålagt, meddeles tilladelse til prøvelse i 3. instans, tilladelse til kære efter kærefristens udløb eller tilladelse til ekstraordinær genoptagelse eller kære, stilles virkningerne af den pålagte konkurskarantæne i bero.”
De nævnte bestemmelser er indsat i konkursloven ved lov nr. 429 af 1. maj 2013. I forslaget til denne lov er i de specielle bemærkninger til § 125, stk. 3, anført bl.a. (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
”Hvis kurator ikke har været i stand til at afgive en endelig indstilling, vil kurator efter stk. 3 snarest muligt skulle afgive en særskilt indstilling om spørgsmålet om eventuelt at rejse sag om konkurskarantæne mod nogen. Bortset fra tilfælde, hvor den, der er spørgsmål om at begære pålagt konkurskarantæne, i væsentlig grad har modarbejdet kurators undersøgelser, skal kurators endelige indstilling i givet fald foreligge senest samtidig med den første halvårsredegørelse efter konkurslovens § 125, stk. 3 (der bliver stk. 4, men i øvrigt ikke foreslås ændret). Hvis der på det tidspunkt stadig ikke har kunnet fremskaffes tilstrækkelige oplysninger, bør kurator – med forbehold for de nævnte tilfælde af, at kurators undersøgelser aktivt modarbejdes – normalt indstille, at der ikke rejses sag om konkurskarantæne.
Kurators eventuelle overskridelse af firemånedersfristen i konkurslovens § 125, stk. 2, har ikke præklusiv virkning i forhold til muligheden for at rejse sag om pålæg af konkurskarantæne, men hvis kurators redegørelse indgives efter firemånedersfristens udløb - eller hvis kurators redegørelse ikke indeholder en indstilling (heller ikke en foreløbig indstilling) om spørgsmålet om konkurskarantæne - vil der som det klare udgangspunkt være tale om en pligtforsømmelse fra kurators side. En sådan pligtforsømmelse vil kunne tages i betragtning ved fastsættelsen af kurators vederlag og ved skifterettens beslut-ning om udpegning af kurator i fremtidige sager.
I tilfælde, hvor kurator har indstillet til skifteretten, at der indledes sag om konkurska-rantæne, bør kurators næste redegørelse om boets forhold efter konkurslovens § 125, stk. 3 (der bliver stk. 4, men i øvrigt ikke foreslås ændret), indeholde oplysning om skifterettens beslutning i anledning af indstillingen, jf. forslaget til § 160.”
Om betydningen af § 157, stk. 3, om koncernforbundet virksomhed er anført bl.a. følgende i lovforslagets specielle bemærkninger til bestemmelsen (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
”Det foreslås med stk. 3, at konkurskarantæne kun kan pålægges én gang i anledning af en persons deltagelse i ledelsen af flere koncernforbundne virksomheder. Hermed kan konkurskarantæne ikke pålægges den, der allerede er pålagt konkurskarantæne i anledning af den pågældendes deltagelse i ledelsen af en koncernforbundet virksomhed.
Hvis der ikke er tale om koncernforbundne virksomheder, afgøres spørgsmålet om konkurskarantæne derimod særskilt i hver af de pågældende skyldneres konkursboer. Der kan således i givet fald - hvis betingelserne er opfyldt i hvert af boerne - pålægges kon-kurskarantæne flere gange. I givet fald lægges konkurskarantænerne i forlængelse af hinanden efter de nærmere regler i forslaget til konkurslovens § 158, stk. 2, 2. og 3. pkt.
Bestemmelsen i stk. 3 tager først og fremmest sigte på tilfælde, hvor en person har deltaget i ledelsen af flere virksomheder, der er koncernforbundne, og der som følge af den økonomiske afhængighed, der typisk vil være mellem koncernforbundne virksomheder, kun bør kunne pålægges konkurskarantæne én gang, uanset om der er tale om flere konkurser.
Det foreslåede stk. 3 indebærer, at spørgsmålet om at pålægge en bestemt person konkurskarantæne kan behandles særskilt i forhold til hver enkelt af de pågældende skyldnere, indtil den pågældende person første gang ved endelig afgørelse er pålagt konkurskarantæne i tilknytning til et af boerne. Efter dette tidspunkt falder spørgsmålet om at pålægge denne person konkurskarantæne bort i tilknytning til de øvrige boer.
I praksis vil konkursboerne for skyldnere, der er koncernforbundne, imidlertid normalt blive behandlet ved samme skifteret og normalt også med samme kurator eller kurato-rer. Det forudsættes, at spørgsmålet om at pålægge konkurskarantæne over for en person, der har deltaget i ledelsen af flere koncernforbundne virksomheder, i sådanne til-fælde behandles samlet og ikke i tilknytning til hvert konkursbo for sig. Der bør således bl.a. også foretages en samlet vurdering af, om den pågældende har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse i de koncernforbundne virksomheder. Skifterettens afgørelse om, hvorvidt konkurskarantæne skal pålægges (jf. forslaget til konkurslovens § 164), er i sådanne tilfælde én samtidig afgørelse.
Hvis et eller flere konkursboer vedrørende koncernforbundne virksomheder undtagel-sesvis behandles ved en anden skifteret og ikke henvises i medfør af konkurslovens § 5, stk. 2, til den skifteret, hvor de øvrige konkursboer behandles, er én samlet behandling af spørgsmålet om pålæg af konkurskarantæne med inddragelse af samtlige koncernforbundne virksomheders forhold ikke mulig. I sådanne tilfælde bør spørgsmålet om konkurskarantæne som udgangspunkt behandles ved den skifteret, hvor de fleste af de koncernforbundne virksomheders konkursboer er under behandling, eller hvor konkursboerne med de væsentligste aktiver er under behandling.
Hvis behandlingen ved denne skifteret ikke fører til pålæg af konkurskarantæne, er der principielt ikke noget til hinder for, at konkurskarantæne pålægges af en anden skifteret i tilknytning til behandlingen af et konkursbo vedrørende en koncernforbundet virk-somhed. Dette bør dog som udgangspunkt kun komme på tale, hvis den groft uforsvarlige forretningsførelse, som i givet fald begrunder konkurskarantæne, i særlig grad har været udvist i den virksomhed, hvis konkursbo er under behandling ved den anden skifteret.”
I lovforslagets specielle bemærkninger til § 158, stk. 1, hedder det bl.a. (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
Som eksempler på særlige grunde, der efter omstændighederne kan tale for en kortere karantæne, kan nævnes lang sagsbehandlingstid, uden at dette beror på forhold hos den, der begæres pålagt konkurskarantæne, eller at der er tale om et mildere tilfælde af groft uforsvarlig forretningsførelse. Der vil som udgangspunkt være tale om lang sagsbehandlingstid, hvis afgørelsen om konkurskarantæne først træffes mere end et år efter konkursdekretets afsigelse. Hvis karantænen fastsættes til en kortere periode end tre år, bør den normalt fastsættes til to år eller eventuelt i sjældnere tilfælde et år.
Efter konkurslovens § 125, stk. 3, skal kurator i sin redegørelse til skifteretten og kreditorerne give en begrundet indstilling om spørgsmålet om konkurskarantæne. Denne forpligtelse har ikke betydning for kurators adgang til at afgive indstilling om konkurskarantænespørgsmålet til skifteretten eller for skifterettens adgang til at beslutte at indlede konkurskarantænesag. En sådan sag kan således gennemføres uafhængigt af, om kurator har omtalt spørgsmålet om konkurskarantæne i en af sine § 125-redegørelser. Højesteret tiltræder derfor, at As afvisningspåstand ikke er taget til følge.
Konkurskarantæne og længden heraf
Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af skifteretten og tiltrådt af landsretten, at A har udøvet den reelle ledelse af de otte selskaber, og at hans forretningsførelse i den forbindelse var groft uforsvarlig, hvilket gør ham uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Højesteret tiltræder derfor, at der i medfør af konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 2, er grundlag for at pålægge A konkurskarantæne for hvert af de otte selskaber, medmindre der er tale om forhold omfattet af bestemmelsen i konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt.
§ 157, stk. 3, 1. pkt., fastsætter, at konkurskarantæne ikke kan pålægges den, der allerede er pålagt konkurskarantæne i anledning af den pågældendes deltagelse i ledelsen af ”en koncern-forbundet virksomhed”. Det er ikke efter lovforarbejderne klart, hvad der nærmere ligger heri. Udtrykket ”en koncernforbundet virksomhed” må herefter – i mangel af holdepunkter for an-det – mest nærliggende forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, jf. selskabslovens § 5, nr. 19, jf. § 6 og § 7, hvorefter en koncern består af et moderselskab og dets datterselskaber. Selv om det i sager som den foreliggende kan føre til uhensigtsmæssige resultater, finder Højesteret på denne baggrund og under hensyn til, at konkurskarantæne er en indgribende foranstaltning, at der ved anvendelsen af § 157, stk. 3, 1. pkt., alene kan stilles krav om, at selskaber skal være koncernforbundne i selskabslovens forstand.
Højesteret tiltræder herefter af de grunde, der er anført af landsretten, at selskaberne ... ApS og ... må anses for koncernforbundne, og at selskaberne ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS må anses for koncernforbundne, således at der i relation til disse selskaber pålægges to konkurskarantæner, jf. konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt. A har heller ikke for Højesteret godtgjort, at de øvrige selskaber har været koncernforbundne, og det tiltrædes derfor, at han pålægges konkurskarantæne for hvert af selskaberne ... ApS, ... ApS og ... ApS. A pålægges herefter fem konkurskarantæner.
Efter konkurslovens § 158, stk. 1, pålægges konkurskarantæne som udgangspunkt for 3 år. Hvis særlige grunde taler herfor, kan konkurskarantæne dog pålægges for en kortere periode. Som eksempel på særlige grunde, der efter omstændighederne kan tale for en kortere karantæne end 3 år, er i forarbejderne nævnt lang sagsbehandlingstid, uden at dette beror på forhold hos den, der begæres pålagt konkurskarantæne. Det er endvidere anført, at der som udgangspunkt vil være tale om lang sagsbehandlingstid, hvis afgørelsen om konkurskarantæne først træffes mere end et år efter konkursdekretets afsigelse.
A pålægges fem konkurskarantæner på hver 3 år, i alt 15 år, der løber i forlængelse af hinanden. Den samlede konkurskarantæne udløber i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., dog senest efter 10 år fra Højesterets kendelse. A har været pålagt konkurskarantæne i perioden fra landsrettens kendelse af 1. marts 2018 til Procesbevillingsnævnets bevilling af 26. april 2018, jf. konkurslovens § 164, stk. 4, og Højesteret finder, at denne periode skal fragå i den maksimale 10-årige karantæneperiode.
A pålægges konkurskarantæne i 10 år regnet fra Højesterets kendelse med fradrag som anført ovenfor.
Højesteret stadfæster skifterettens og landsrettens sagsomkostningsafgørelser.


text:
Advokaten 1 - Til grin for egne penge
Det ædle danske retsprincip om fri proces har for flere advokater udviklet sig til en møllesten, det ikke er værd at beskæftige sig med. Højesteret fordobler med ny kendelse advokatsalæret, men ændrer det noget som helst?
I København har flere advokater fra Lett Advokatfirma taget den beslutning, at de ikke længere vil tage hverken retshjælpssager eller civile sager, hvor borgerne har fået fri proces. Det er ganske enkelt for dårlig en forretning.
Ifølge advokaterne selv handler det ikke bare om forkælede eller grådige advokater og “mere vil have mere”.
Det er simpelthen ren tilsætning for praktiserende advokat i det private at føre den slags sager, mener advokat Vivi Bruhn Knudsen, der er medlem af Advokatrådets ekspertudvalg vedrørende miljøret. Vivi Bruhn Knudsen er én af landets førende eksperter på sit felt og har blandt andet kørt højtprofilerede sager for Amager Metro-gruppen og A/S Dansk Shell.
Hun har også en hovedrolle i en langtrukken miljøsag, som hun tabte i landsretten, men nu verserer ved Højesteret. Spørgsmålet om hendes honorar har udviklet sig til en selvstændig sag. Resten af den historie følger om lidt.
Gang på gang oplever advokaterne ifølge Vivi Bruhn Knudsen, at retterne fastsætter salærer, der ikke tager tilstrækkelig hensyn til sagens karakter, kompleksitet, sværhedsgrad, den tid advokaten har brugt på sagen, og om sagen har principiel betydning.
Resultatet er en fornemmelse blandt advokater af at være usædvanligt altruistiske, hvis man kaster sig over sager, hvor en borger har fået fri proces, eller hvor der er tale om en sag dækket af en privat forsikring med retshjælp.
Eneste problem: Advokaterne mangler endnu at overbevise resten af verden om, at der er tale om andet end pekuniære mavesmerter.
Fordobler hyren
I oktober 2009 skriver Højesteret et nyt kapitel i føljetonen om fri proces og advokaternes salærer: Vivi Bruhn Knudsen får i Højesteret medhold i, at Østre Landsret havde tildelt hende et for lavt salær i en maraton-miljøsag om forurenet jord.
Vivi Bruhn Knudsen repræsenterer en privat virksomhed. På den anden side af bordet er en offentlig myndighed: Region Hovedstaden. Sagen har været fem år undervejs. Landsretten fastsatte hendes salær til 165.000 kroner, men Højesteret forhøjede beløbet til 350.000 kroner.
Ifølge Højesteretsdommer Niels Grubbe er der ikke tale om nogen ny og ændret praksis. I kendelsen står udtrykkeligt, at det også i tre tidligere kendelser er fastslået, at der ved udmåling af salæret også kan tages hensyn til “det opnåede resultat, sagens beskaffenhed og arbejdets omfang” – udover de vejledende salærtakster, som retterne bruger.
Og ved denne ny kendelse har man fastholdt det princip.
- Man kan sige, at denne kendelse kun har principiel betydning i den forstand, at den føjer endnu en facet til. Hver gang vi har en ny konkret afgørelse, er der måske noget, der bliver klarere. Højesteret lægger megen vægt på, hvad landsretten har vurderet. Det er landsretten, der kender sagen bedst. Men vi skal også kunne gå ind og censurere afgørelsen. Og i denne sag har vi skønnet, at det var for lidt, landsretten tildelte advokaten i salær, siger Niels Grubbe.
Taber på sagen
Men selv om Vivi Bruhn Knudsen fik forhøjet sit salær i den konkrete sag, er hun stadig utilfreds. Både med beløbet – hun havde krævet 600.000 kroner i salær for sagen – men også med principperne bag tildelingen af salæret.
- I praksis betyder det, at vi i de store og meget komplicerede og tidskrævende sager får et decideret tab ved at føre sagerne eller i bedste fald går i “nul”. Og når man som jeg er med i et firma, hvor vi både skal betale løn til sekretærer og bogholdere og udgifter til leje af kontor osv. ud af salæret, så går det ikke at blive ved med at sige ja til den slags sager – selvom jeg tidligere har haft den opfattelse, at “det var bare noget, man gjorde”. Men det går jo ud over ens kolleger, siger Vivi Bruhn Knudsen.
Ud over det rent økonomiske føler hun sig også stødt på sin faglighed over at se sine advokat-kolleger hos myndighederne som f.eks. Kammeradvokaten få en større betaling end hun selv gør i de samme sager.
- Det støder mig, når jeg arbejder lige så intenst med miljøret, som mine gode kolleger hos Kammeradvokaten gør, at jeg så får en dårligere betaling. Det er jo ikke sådan, at de er bedre end mig. Vi er bare i den situation, at jeg har sagt ja til at tage en fri proces-sag, siger Vivi Bruhn Knudsen.
Og nu nærmer vi os problemets kerne set i et større perspektiv.
Desværre, gå igen
For advokaterne er måske ikke de primære tabere, når det handler om fri proces og størrelsen af de salærer, advokaterne tilkendes for arbejdet, mener Vivi Bruhn Knudsen. Det er borgerne.
For hvor skal de gå hen, hvis advokaterne siger nej til at tage deres sager for ikke at tabe penge. For at blive ved eksemplet Vivi Bruhn Knudsen: Så mange advokater med årelang ekspertise i miljøret findes der heller ikke i kongeriget Danmark. Og hvis nu de få eksperter findes på store advokatkontorer, som siger nej til sager med fri proces. Er det så et problem?
- Jeg tror, at det i løbet af nogle år vil være et spørgsmål om, hvorvidt der overhovedet er nogle advokatkontorer, der vil tage de her sager. Og mit gæt er, at borgerne får svært ved at finde en advokat til sager med fri proces – især i sager af mindre økonomisk betydning. De vil sige nej, uanset om det er et lille eller stort kontor, siger Vivi Bruhn Knudsen.
I så fald vil det gå ud over borgernes retssikkerhed. Og det vil underminere retsfølelsen i befolkningen, mener hun:
- Folk vil opleve at kunne komme til en advokat med deres sag og få at vide, at “du har formentlig ret, men du kan ikke få prøvet den, for det kan vi ikke forsvare økonomisk”, siger Vivi Bruhn Knudsen.
Netop det scenarie har fået retsordfører for Dansk Folkeparti og formand for Folketingets retsudvalg, Peter Skaarup, på banen. Han vil nu rejse spørgsmålet i retsudvalget og se, hvad justitsministeren siger til dilemmaet.
- Hvis den lille mands mulighed for at kæmpe mod systemet besværliggøres utroligt meget, fordi han ikke har mulighed for at få de eksperter, der skal til, for at han kan føre sagen – mens myndighederne kan køre det store ensemble frem, fordi advokaterne der får de penge, de skal have. Så tyder det på, at der er noget galt, siger Peter Skaarup.
Han mener, at det er vigtigt, at der er et bredt udsnit af advokater, som borgerne kan vælge imellem.
- Og hvis alt for mange advokater falder fra på grund af salærerne, så risikerer man at stå tilbage med de mindre kvalificerede advokater, siger Peter Skaarup.
Til gengæld er juraprofessor Eva Smith fra Københavns Universitet ikke foruroliget over borgernes retssikkerhed.
- Det er klart, at man skal holde øje med – om denne problematik udvikler sig. Men jeg synes ikke, at der er noget, der tyder på, at retssikkerheden er truet, som situationen er i øjeblikket, siger Eva Smith.
Hun anerkender, at der kan være nogle af de store advokatkontorer, der ikke tager den slags sager.
- Men jeg har endnu ikke hørt om, at der skulle være sager, som ingen advokater vil tage. Vi må alle sætte tæring efter næring. Og det betyder så, at vi måske ikke altid kan få en stjerneadvokat, siger Eva Smith og uddyber:
- Jeg har svært ved at mene, at fri proces skulle indebære, at borgeren også skal have ret til en af de dyreste advokater fra de største kontorer. En almindelig habil advokat kan også gøre det. Og bare det, at du som borger har fået fri proces, er jo et skub i den rigtige retning – det betyder, at der er nogen der tror på, at du kan vinde sagen, siger Eva Smith.
Hun medgiver, at der er det dilemma i vores retssystem, at den part, der har masser af penge, også har mulighed for at lade advokaterne grave mere rundt og bruge mere tid på sagen. Eller har råd til de meget dyre og dygtige advokater.
- Men det gælder jo både for de danskere, der tjener så lidt, at de får bevilget fri proces – som for de danskere, der måske ikke tjener de store penge men dog så meget, at de ikke er berettiget til fri proces, siger Eva Smith.
I normale sager vil en klient have aftalt et salær med sin advokat – det gælder også i de sager, hvor staten er klienten. Her vil man diskutere, hvor meget sagen kan bære – og om der f.eks. skal bruges tid – og dermed penge – på, at der stilles ekstra spørgsmål.
- Men den situation foreligger ikke i fri processager, hvor klienten jo vil ønske, at advokaten gør det hele uanset omkostningerne. Derfor er der brug for, at man også tænker lidt på, hvad der er i samfundets interesse. Så man ikke ender med, at advokaten har brugt alt for meget tid i forhold til, hvad sagen kunne bære, siger Eva Smith.
Løsningen kan ifølge advokat Vivi Bruhn Knudsen være at lade de civile sager med fri proces følge en model, som tidligere fungerede for skattesager. Her fik skatteyderne dækket alle omkostningerne til advokat, hvis skatteyderen vandt sagen eller staten videreførte skattesagen i klagesystemet.
Sådan en model ville give de private advokater samme vilkår som de advokater, der repræsenterede staten.
Alternativet kunne være en model, hvor advokaterne ved en fri proces estimerede omkostningerne og fik godkendt det estimat af retten, foreslår Vivi Bruhn Knudsen.
De forslag er højesteretsdommer Niels Grubbe skeptisk overfor:
- Hvis man tænkte sig, at staten skulle indgå en sådan aftale med advokaten. Hvem er så staten i denne sammenhæng? Er det en jurist ansat i en offentlig myndighed, der vil have et meget lille kendskab til sagen? Eller er det retten, der jo ikke kender sagen på forhånd. Ingen af løsningerne er gode. Derfor er ordningen efter loven den, at retten fastsætter salæret efterfølgende, når den kender sagen og advokatens indsats. Denne ordning forekommer mig meget fornuftig, siger Niels Grubbe.
Borgere kan søge om fri proces i sager, hvor borgeren ikke selv har penge til at føre sagen – eller sagen er af principiel betydning, f.eks. hvis der opstår tvivl om en fortolkning. Her er det ikke rimeligt, at det er den enkelte borger, der skal betale for at få prøvet sagen for retten, lyder begrundelsen.
Det er retten, der fastsætter salæret til den beskikkede advokat. Det sker efter en konkret vurdering, men med udgangspunkt i et takstsæt baseret på sagens værdi.
Vivi Bruhn Knudsens sag
Højesteret forhøjede salæret - men beløbet dækker kun lige omkostningerne, mener Vivi Bruhn Knudsen.
Hun fik i oktober 2009 Højesterets ord for, at hun fik for lidt i salær i en miljøsag, der omhandler forurenet jord og foreløbigt har varet fem år. Her var private borgere oppe imod først Frederiksborg Amt, der senere blev til region Hovedstaden. Region Hovedstadens advokater fik hjælp fra Kammeradvokaten og fra Miljøstyrelsen.
Sagens værdi er opgivet til at være på mellem 200.000-300.000 kroner, men den principielle værdi er adskillige millioner kroner.
Oprindeligt havde Østre Landsret tildelt Vivi Bruhn Knudsen 165.000 kroner ekskl. moms i salær. Men advokaten fik lov til at indbringe salærspørgsmålet for Højesteret.
Hun krævede i stedet 600.000 kroner i salær – men så langt ville Højesteret ikke give hende medhold. De tilkendte hende 350.000 kroner.
Selve sagen verserer nu ved Højesteret, hvor der også er givet fri proces.
Vivi Bruhn Knudsen har oplyst, at hun har arbejdet 200 timer på sagen – herudover har hendes sekretær brugt 135 timer.
Nu hvor Højesteret har hævet salæret, har advokaten lige nok til at dække udgifterne på sagen, siger hun.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret finder, at rumænske fængsler er så kummerlige, at rumænske statsborgere undgår udsendelse - Indsat.dk
HjemDomstoleHøjesteret finder, at rumænske fængsler er så kummerlige, at rumænske statsborgere undgår udsendelse
Højesteret finder, at rumænske fængsler er så kummerlige, at rumænske statsborgere undgår udsendelse
31. maj 2017 Domstole, Fængsler, Justitsministeriet, Myndighederne 2
Justitsminister Søren Pape Poulsen (K) beklager, at Højesteret onsdag har afvist at lade fire rumænske statsborgere blive udleveret til retsforfølgelse og afsoning i Rumænien.
– Det er et eller andet sted grotesk, at vi har EU-lande, hvor deres egne borgere ikke kan sendes til afsoning. Det holder jo ikke, siger Søren Pape Poulsen og tilføjer:
– Det vil jeg selvfølgelig tage op med min rumænske kollega. For det er fuldstændig uholdbart.
Højesteret finder, at rumænske fængsler er så kummerlige, at rumænerne undgår udsendelse. Højesteret slår bremsen i, efter at både Justitsministeriet og Østre Landsret tidligere har godkendt udsendelsen.
– Jeg står jo ikke over Højesteret. Når Højesteret har afsagt en kendelse, så er det sådan, det er, siger Søren Pape Poulsen.
De fem højesteretsdommere påpeger i deres afgørelse, at rumænerne kunne risikere at afsone i celler med et personligt rum på to kvadratmeter.
Det strider ifølge Højesteret imod Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 3.
Den siger, at “ingen må underkastes tortur og ej heller umenneskelig eller vanærende behandling eller straf”.
– Jeg erkender, hvad menneskerettighedsdomstolen og Højesteret har sagt, Siger Søren Pape Poulsen.
Højesterets hjemmeside
Bedre sikkerhed med bodyscannere
4. juli 2017 Fængsler, Indsatte, Kriminalforsorgen 0
Nyborg og Enner Mark fængsler er begyndt at bruge bodyscannere fra 3. juli. Det gør det endnu sværere at smugle mobiltelefoner og andre ulovlige genstande ind. Når man fra mandag den 3. juli skal ind […]
Fængselsbetjente skal nu bære kropskameraer
2. maj 2017 Justitsministeriet 0
Fremover skal fængselsbetjente bære kropskameraer, når de går på arbejde, og installere kameraer i deres tjenestekøretøjer. Det sker, efter der har været et stigende antal voldelige episoder og trusler mod betjentene, oplyser Justitsministeriet i en pressemeddelelse […]
31. maj 2017 kl. 19:40
Justitsministeren er i øjeblikket i dialog med sine kolleger i Litauen og Rumænien om at leje fængselspladser i de to lande, og det sætter dommen fra Højesteret ikke en stopper for.
– Vi vil stadig arbejde videre med fængselspladser, som skal være efter dansk standard. Lav standard, men dansk standard. Og så skal vi have en dialog med min rumænske kollega om, at de må bringe det her i orden, så vi kan sende deres egne borgere hjem til dem.
– Pape efter udleverings-bremse: ‘Det er helt absurd’ (DR Nyheder)
– Forsvarer efter højesteretsdom: Helt rigtigt ikke at udlevere rumænere (DR Nyheder)
6. juli 2017 kl. 13:41
Ekstra Bladet har været forbi fængslet i Bacau i det nordøstlige Rumænien for se, hvordan der så ud.
Se selv med på: Ekstra Bladet


text:
Ikke revisoransvar, rådgivning om timandsselskaber. | Forum Orientering
Ikke revisoransvar, rådgivning om timandsselskaber.
Skrevet af Forum Advokater d. 4/10 - 2004
En registeret revisor, Lennart Gutfelt, ringede til bekendte, som kunne være interesseret i et timandsinteressentskab. Interessentskabet skulle købe jernbanevogne, som skulle leases af et administrationsselskab. Projektet skulle være risikofrit og incitamentet for at indgå i arrangementet skulle være at opnå skattefradrag.
Interessenterne stiftede herefter interessentskabet i sommeren 1992.
I forbindelse med skattemyndighedernes overvejelser i foråret 1993 om skærpelser overfor afskrivningsarrangementer vedrørende leasingaktiver besluttedes det blandt andet, at Told & Skattestyrelsen skulle fokusere på det reelle ejerskab til leasingaktiverne – et forhold der ikke indtil da havde været berørt af skattemyndighederne. Fra 1993 begyndte fradrag for underskud i en række anpartsprojekter, navnlig i de såkaldte timandsprojekter, herefter at blive nægtet. Også interessenterne i denne sag fik nægtet fradragsret.
Revisor Gutfelt blev derefter sagsøgt med påstand om, at han skulle være ansvarlig for det tab, som interessenterne havde lidt i form af deres kontante indskud i interessentskabet som følge af, at
skattemyndighederne ikke anerkendte den fradragsret, som de havde fået stillet i udsigt.
Revisor Gutfelt havde henholdt sig til, at Statsautoriseret revisor Allan Lucas fra Ernst & Young havde udarbejdet et notat om problemstillingen, der anbefalede arrangementet og inddrog derfor Ernst & Young A/S i sagen.
Ernst & Young gjorde gældende, at Lucas´notat på grundlag af gældende dansk skatteret og skattepraksis på redegørelsestidspunktet den 3. juli 1992 var rigtig.
Højesteret lagde til grund, at revisor Gutfelt ikke rådgav om projektet som et led i en normal revisionsfaglig rådgivning, og at han ikke fik honorar for sin anbefaling.
Højesteret lagde også til grund, at rådgivningen i betydelig grad var baseret på redegørelsen fra Ernst & Young, og at revisor Gutfelt ikke i sommeren 1992 havde haft særlig anledning til at påpege, at
skattemyndighederne ville kunne nægte investorer fradragsret. På denne baggrund afviste Højesteret at gøre revisor Gutfelt erstatningspligtig for at anbefale investorerne at deltage i projektet.
Højesteret fandt heller ikke, at Ernst & Young ved at afgive erklæring, som sket den 3. juli 1992, havde pådraget sig erstatningspligt. Erklæringen kunne med Højesterets ord ikke efter sin ordlyd eller af andre grunde anses for at indeholde en indestående for, at deltagerne i interessentskabet ville få en bestemt skatteretlig stilling. Ernst & Young fandtes at have tilkendegivet i notatet, at redegørelsen var udarbejdet på grundlag af de på tidspunktet for afgivelsen gældende skatteregler, og sagsøgerne har ikke haft grundlag for at antage, at Ernst & Young garanterede for, at den skattemæssige bedømmelse af arrangementet ikke kunne ændres. Selvom Ernst & Young ikke direkte i erklæringen havde taget et generelt forbehold om, at skattereglerne kunne
ændres, fandtes dette at fremgå indirekte af notatets tekst og formuleringer.
(Højesterets dom af den 1. september 2004 i sag 397/2002 og 398/2002(1.afd.) UfR NyhedsService 2004 p. 93)
Kommentar: Det var ikke nødvendigt for Højesteret i denne situation, som i tidligere situationer, at gå ind i, hvor grænsen går for rådgivers ansvar i skattemæssigt motiverede dispositioner, se umiddelbart nedenfor. Denne vurdering var slet ikke nødvendig her, hvor Højesteret nåede frem til, at det kunne konstateres, at hverken Ernst & Young eller revisor Gutfelts rådgivning var i strid med gældende lovgivning i 1992, og hvor revisor Gutfelt i øvrigt ikke fandtes at have modtaget instruks om at rådgive omkring at opnå skattefrihed i sådan et projekt.
Problemstillingen omkring skattemæssigt begrundede transaktioner er bundet op på Højesterets dom af den 10. april 1997, hvor Højesteret statuerede, at der bør udvises tilbageholdenhed med at pålægge rådgiveransvar i tilfælde, hvor de dispositioner, hvorom der er rådgivet, ikke har karakter af normale forretningsmæssige dispositioner, men må antages med klientens indforståelse at være gennemført med henblik på nedbringelse af skattebetalinger.
Sidenhen har Højesteret fulgt denne linje og der henvises i denne forbindelse til de domme, der er registreret i PapirLovorientering 3/1997, 4/1998 og 3/2001.
Generelt har Højesteret ikke udvist megen sympati overfor skatteydere med kreative skattearrangementer der går galt og for deres forsøg på efterfølgende at overvælte deres tab på deres rådgiver.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret