text:
Kold krig i Højesteret. Pligtlæsning. - Allan Ohms
Gå til...ForsideTidslinjeDerfor skriver jeg bloggenMere om mig	Kold krig i Højesteret. Pligtlæsning.
Skrevet af: Allan Ohms den 18. februar 2017
i Advokat, jura & retssikkerhed, Bøger & foredrag, Debat, politik & samfund
0	Denne bog er mere spændende end en kriminalroman. Og så er den taget ud af vores dagligdag. Den handler om at en historieprofessor har overtrådt straffeloven og andre love og hvordan prisen blev betalt af en journalist, der på grund af lovovertrædelserne mistede sit job, om staten, der vendte det blinde øje til lovovertrædelserne og overlod oprydningen til den arbejdsløse journalist. Hans kone var døende og sov ind fire dage før sagen blev hovedforhandlet i Højesteret. På det tidspunkt var faktum, at journalisten, den døende hustru og deres tre børn skulle fraflytte familiens hjem for at betale sagsomkostninger til historieprofessoren, som stædig fastholdt betalingskravet, uagtet Højesteret skulle tage stilling.
Mine damer og herre: velkommen til en virkelighed, der overgår fantasien.
I Højesteret dømt til at betale 675.179,86 kroner
Min dygtige kollega, advokat René Offersen, har skrevet en fantastisk bog om sagen: Kold krig i Højesteret. Offersen førte sagen i Højesteret, hvor journalisten, Jørgen Dragsdahl, fik medhold i at historieprofessoren, Bent Jensen, havde begået grove overtrædelse af straffelovens injuriebestemmelser. Bent Jensen blev dømt til at betale 100.000 kroner i tortgodtgørelse, sagsomkostninger med 502.700 kroner og renter med 72.479,86 kroner eller i alt 675.179,86 kroner samt adskillige for en historieprofessor alvorlige hak i troværdigheden.
Man skulle tro, at en veluddannet mand som Bent Jensen bistået af en dygtig advokat, advokat Karoly Németh, på denne baggrund ville forstå, at der her er handlet helt utilstedeligt. Men sådan gik det ikke. Bogen beskriver levende hvordan Jørgen Dragsdahl er blevet udsat for en desinformationskampagne fra kredsen omkring Bent Jensen. Det er umuligt at få anden opfattelse end at kredsen bevidst har sat sig udover Højesterets dom i forventning om at samfundet tolererer det. Og foreløbig har de fået ret.
Om injuriesager
Retssagen handlede om ære. Det er strafbart et krænke et andet menneskes ære. Bent Jensen blev idømt straf for en sådan krænkelse.
For mange år siden advarede højesteretssagfører Oscar Bondo Svane om at injuriesager er vanskelige. Det fortælles, at hans indledning til proceduren i en injuriesag engang lød sådan: “Enhver, der overvejer at anlægge en injuriesag, burde gøre det til en regel først at aflægge et besøg i værelse 38 på Nationalmuseet … der hænger de australske boomeranger.”
Injuriesager er vanskelige og de er blevet vanskeligere siden Oscar Bondo Svane fremsatte den berømte bemærkning. Herom beretter forfatteren på pædagogisk vis. Sværhedsgraden perspektiveres ved at Offersen fortæller, at en af dommens præmisser først blev forstået af ham et år efter, hvor advokat Asger Thylstrup talte om injuriesager. Den oprigtighed der her afdækkes, er gennemgående i bogen. Offersen betegner den som et partsindlæg, hvad den også er – et sobert partsindlæg, hvor der bliver redegjort også for de dele, der ikke lykkedes og hvor den anden parts vinkler også omtales. Det en befriende ærlighed, som kun en ordentlig forfatter mestrer.
En fortælling drevet af indignation
Hvordan kan der skrives en bog på 200 sider om en retssag? Det korte svar er: indignation hos den ordentlige advokat. René Offersen er politisk set så langt fra Dragsdahl, som tænkes kan. Sagen handler imidlertid ikke om politik, men om at rense et menneske, der uretmæssigt har været udsat for det, der for ordentlige mennesker er meget alvorligt: en krænkelse af æren. Det gør ondt på den ordentlige, mens den uordentlige har vanskeligt ved at forstå problemet. Sådan også i denne sag.
Dragsdahl blev hængt ud for at svigte sit land som KGB-agent. Og spørgsmålet var: er det strafbart at fremsætte beskyldninger som sket? Højesteret svarede ja, så det kunne høres. Dette og det efterfølgende – uskønne – forløb samt – ikke mindst – en sådan sags menneskelige pris, er temaet for den vigtige bog. Den menneskelige pris er vigtig. Jeg vender tilbage til bogens afsluttende kapitel herom og jeg vil gerne understrege, at det netop er den høje pris, der betales af Dragsdahl, som efter min mening er det afgørende læringspunkt i denne sag. Vi skal ikke lade der gå så meget Pricerunner i tingene, at kun ussel mammon tæller – sagen kostede Dragsdahl mange penge, men den højeste pris var beklikkelse af æren, samfundets åbenbare svigt og det bedre borgerskabs misforståede og uklædelige forsøg på at dække over strafbare handlinger, den manglende respekt for at en aftale er en aftale og uhæmmede efterprocederinger af en sag, der blev tabt med et brag.
Historieprofessoren blev dømt ved retten i Svenborg, men frifundet af Østre Landsret. En dom, der var ved at koste Dragsadahl alt hvad han ejede. Det var her René Offersen blev bedt om hjælp. Ikke en politisk, men en juridisk hjælp.
For en advokat er det dejligt at læse hvordan Offersens engagement driver værket. Han tænder på opgaven, der bestemt ikke er let. I bogen fortælles på spændende vis om hvor vanskeligt det er at føre en sådan sag for Højesteret. Alene udgangspunktet, at sagen blev tabt i landsretten er vanskeligt, men dette var kombineret med at staten havde vendt det blinde øje til; the establishment i kongeriget var i vidt omfang på Bent Jensens side og der var mange komplicerede udfordringer, hvilket Offersen gjorde sig klart fra start. Der var modvind på cykelstien. En sejr i Højesteret var kun mulig ved fra første dag at starte på det sammenfattende processkrift – dette processkrift skal afleveres kort før hovedforhandlingen. Dets betydning er svær at beskrive for ikke-advokater. Alt essentielt skal med her og samtidig skal det holdes i den kortest mulige form. Det er vanskeligt og vigtigt. Derfor var udkast til dette processkrift på Offersens arbejdsborg fra dag ét og hele vejen gennem processen.
Den ordentlige advokat lader sig ikke standse af frygt for kundeflugt eller kollegaernes dom
Jeg vil godt fremhæve en ikke uvæsentlig detalje: Som anført er Offersen og Dragsdahl politisk meget langt fra hinanden, men sagen handlede ikke om politik. Ikke desto mindre ville nogle advokater have afvist sagen af frygt for at blive sat i bås på en måde, der ville kunne skade advokatforretningen. Det er overfor et sådant dilemma den ordentlige advokat viser sig: René Offersen var fuldt ud bevidst om at nogle kunder i advokatforretningen måske ville forsvinde, fordi Offersen ville føre denne kontroversielle sag og måske ville det nedkalde gode kollegers vrede over ham. Den problematik kender enhver advokat, der gør sig den ulejlighed at deltage i samfundsdebatten.
Den herostratisk berømte landsretssagfører Carl Madsen, der politisk var tættere på Dragsdahl end Offersen, sagde engang: ”
“Den måde, sagførervirksomhed almindeligvis drives på her i Danmark, er uforsvarlig. Jeg lægger ingen skjul på, at min mening om professionen taget i bred almindelighed, er ringe, og standen som sådan bryder sig heller ikke om mig”. Carl Madsen forsvarede sig selv og sine holdning ved denne markante udtryksmåde, for selvfølgelig påvirker kollegers fordømmelse. Og han fortsatte: “At en mangfoldighed af sagførere er så stupide, så uduelige og griske, at de under ingen omstændigheder burde slippes løs på en sagesløs befolkning, er et faktum, jeg bortser fra. Det er nu engang vilkårene, og vi har dem ikke bedre, end de er. Men selv de duelige og hæderlige kan ganske umuligt overskue nutidens enorme voksende og stedse mere komplicerede lovstof. Juridisk rådgivning må – om ikke faget skal gå redningsløst i forsumpning – udspecialiseres.”, har Madsen berettet.
Meget enig og heldigvis tog Dragsdahl fat i en specialist, en dygtig procedureadvokat, både for byret, lands ret og Højesteret. For mig har Carl Madsen altid stået som indbegrebet af den ordentlige advokat, som dygtigt kæmpede for kunden. Under læsningen af “Kold krig i Højesteret” tænkte jeg flere gange tilbage på vores fags koryfæer. René Offersen kan få plads i rækken, hvis hans linje fortsætter, hvilket der er al mulig grund til at forvente.
Det er dejligt at Offersen er stålsat og kun lader sig vejlede af om sagen bør føres – ikke af hvad kunder og kolleger måtte synes om det. Offersen var ikke i tvivl: når et menneske har brug for juridisk førstehjælp i en sag, så er advokaten naturligvis parat. Det er advokatens fornemmeste opgave, mens det bestemt ikke er fornemt at spekulere i frygt for kundeflugt og kollegernes misbilligelse. Hvad andre tænker (som oftest på et utilstrækkeligt grundlag), må den ordentlige advokat se bort fra. Det lyder – og er – selvfølgeligt. Bare ikke for alle advokater. Nogle sætter indtjeningen højere. Og for den ordentlige advokat er det ikke let, for kollegernes dom kan virke hårdt, slår hårdt og vil altid være en udfordring.
Jeg gætter på at en hel del advokater efter Højesteretssagens udfald har revurderet deres oprindelige holdning. Al respekt for det, men for Jørgen Dragsdahl var det afgørende ikke vurderingen efter dommen, men det forhold, at René Offersen valgte at tro på den, gå ind i den og arbejde for den. Jeg er stolt over en kollega, der på bedste vis lever op til de høje krav, der stilles til advokaten, jf Advokatetiske regler § 1:
Advokaten indtager i et retssamfund en særlig stilling. Advokatens opgave er at fremme retfærdighed og modvirke uret.
Godt advokathåndværk
Caroline, Jørgen og Anna Lia Dragsdahl på vej ind i Højesteret sammen med René Offersen. Fire dage før var Jørgen Dragsdahls hustru død af kræft (Polfoto, fra bogen)
Fortællingen om gennemførelsen af denne sag er også en beretning om solidt og ordentligt advokathåndværk. Det nævnes ikke med ét ord i bogen, for Offersens ærinde er ikke at markedsføre sin egen dygtighed, men at få afløb for frustrationerne over hvad Dragsdahl måtte igennem.
Jeg kan godt i en anmeldelse pege på det, som måske ikke er lysende klart for den ikke juridisk-kyndige læser: her er tale om et gedigent stykke juridisk håndværk i en sag af meget kompleks og betydeligt omfang. Det ændrede resultat i Højesteret er i den grad et resultat af dygtigt advokatarbejde fra første færd og hele vejen gennem processen, der sluttede med to hele retsdage i Højesteret (det sker kun meget sjældent at en sag får lov at optage mere end én retsdag ved landets øverste domstol).
Sagens faktum var komplekst og det samme gælder dens jus, altså de regler, der var afgørende for sagens udfald. Reglerne skal forstås på baggrund af Menneskerettighedsdomstolens nyeste praksis. Den er så ny på området, at den ikke fandtes, da sagen begyndte i Svenborg.
Advokat Henrik Holm Nielsen
Dragsdahls advokat for by-og landsret var advokat Henrik Holm Nielsen. En erfaren og meget dygtig og grundig advokat. Han blev så skuffet over landsrettens dom at han derefter deponerede sin advokatbestalling.
Det handler om ære, for selvom Holm Nielsen for længst har passeret pensionsalderen, så er det ikke nogen let handling at aflevere kørekortet til advokathvervet. Der er tale om at hans ære blev gået for nær og det er et meget godt billede af ærens betydning. Engang imellem kan jeg blive i tvivl om hvor vidt æresbegrebet er ved at gå i glemmebogen. For nylig havde jeg en mediation mellem to forretningsfolk. De var ikke danske. For dem var det eneste afgørende æren. Ikke pengene. Først da der blev fokuseret på æren løste sagen op og der blev indgået en aftale. Også på dette område er bogen anskuelsesundervisning, som vi alle har godt af.
Holm Nielsen var en vigtig hjælper for Offersen, der fuldt berettiget har dedikeret et helt kapitel i bogen til Henrik Holm Nielsen. Meget af arbejdet under sagen i Højesteret skete med vigtig bistand fra Holm Nielsen og derfor var det naturligt at Offersen tilbød ham at medvirke i Højesteret (hvilket kunne ske ved at den deponerede advokatbestalling midlertidigt blev sat på pause). Holm Nielsen sagde efter betænkningstid nej tak. Jeg læser det sådan at hans tillid til retssystemet havde fået et grundskud, da Østre Landsret frifandt historieprofessoren. Som advokat kan jeg godt følge Holm Nielsen, selvom jeg kunne have undt ham at være med, da retspræsidenten i Højesteret oplæste 5-2-dommen, som genoprettede den skade, der var sket ved landsrettens ændring af byrettens dom.
Bogen er bygget op med indledende baggrundsfortælling, der trods stoffets kompleksitet er fortalt på spændende vis. Den er gennemsyret af tankesættet fra en advokat, der har sin empati på plads. Det samme kan desværre langt fra siges om alle advokater. Offersen forstår sagens alvorlige karakter for Dragsdahl, hvilket næppe er eller vil gå op for Bent Jensen og hans netværk.
Vi får et fint indblik i et samfund, der den er meget passivt, når en borger kommer ind i juraens vridemaskine. Det er næppe nogen overdrivelse at sige, at samfundet er lige så kold som den krig, der var på dagsordenen. Så er det befriende, at borgeren an gå til en advokat, der er helt uafhængig af samfundet og som professionelt enøjet skal rede kastanjerne ud af ilden. Desværre må jeg – med mit kendskab til ”systemet” – sige, at jeg ikke er overrasket over at samfundet også efter Offersen og Højesteret havde fejet op er udvist en helt uforståelig tolerance overfor efterfølgende handlinger. Uklædeligt for et retssamfund og jeg vil forstå det, hvis Dragsdahl er dybt forundret og skuffet på trods af oprejsningen fra det overvælgende flertal på fem højesteretsdommere mod to. Dragsdahl har været udsat for en helt urimelig dårlig behandling fra ikke alene Bent Jensen, men også fra samfundet. Derom beretter bogen levende og grundigt.
Selv for en advokat, der har æren af at give møde for Højesteret og derfor kender sagsgangen er Offersens beskrivelse af forløbet og strategilægning for en sådan sag meget spændende læsning. Vi får et godt indblik i sagsgangen og det meget givtigt at der er blevet plads til dette.
Dommen bliver forklaret på pædagogisk vis. Det lyder lettere end det er, for det kræver tungen lige i munden at forstå dybden i Højesterets præmisser. René Offersen fører med sikker hånd læseren gennem juristeriet og endog med et særligt afsnit om det for sagen vigtige begreb ”due diligence”.
Det fastslås med rette – mange gange i bogen – at sagen ikke drejede sig om, hvorvidt Jørgen Dragsdahl havde været KGB-agent. Den handlede derimod om, hvor groft urigtige udsagn, Bent Jensen i sin egenskab af forsker kunne fremsætte uden derved at overskride sin særdeles vidtgående ytringsfrihed. Der videregives desuden så megen baggrundsviden, at læseren er vaccineret mod at tænke: der var nok noget om snakken alligevel.
Og så er der retfærdige hug til mange – passive såvel som aktive – i kredsen omkring historieprofessoren. Jeg er enig med Offersen, når han – i kritikken af tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen – køligt konstaterer, at ”statsministeren burde have sendt Dragsdahl en buket blomster”. Ja, det havde været klogt og ordentligt.
Bogen burde motivere Bent Jensen til at opkøbe hele oplaget af den, for hvis den læses af for mange kunne Bent Jensens liv blive ganske ensomt. Som læser sidder jeg i hvert fald tilbage med en ubehagelig skuffelse over at en professor for statens penge og med en statsministers passérseddel i baglommen har kunnet agere som beskrevet. Et had, der har affødt handlinger, som er skræmmende.
Det kan siges pænere, som f.eks. her af en af Bent Jensens historiefagfæller – en førende norsk professor i koldkrigshistorie – citeres for i en vurdering af Bent Jensens procederende bog ”Ulve, får og vogtere” på 672 sider: ”Som veileder for en master- eller doktorgradstudent ville jeg ha sagt, slik bør du ikke skrive om du vil bli historiker”.
Det afsluttende afsnit er det, der har berørt mig mest: ”Større skader end injurierne”. Heri sætter Offersen projektøren på den betydelige skade Bent Jensen har voldt ved sine handlinger gennem ”krænkelse af retssikkerheden” , ”krænkelse af Jørgen Dragsdahl” og ”krænkelse af videnskaben”. Det er råt for usødet en beskrivelse af hvordan man med ord og iscenesættelse kan skade lige så meget som ved hjælp af våben og fysisk vold. Et fornemt indtryk i det, der efterlades, når grænser for menneskelig adfærd groft overskrides og når forbryderen så får aktiv støtte af misforståede hjælpere og et passivt samfund, der inter ser, intet hører og intet gør.
Jeg håber alle de mange politikere, der vedvarende hævder, at de interesserer sig for retspolitik (selvom der ikke er stemmer i det) vil studere i hvert fald afsnit 11. Læs det. Mange gange. Og forstå hvad det er vi taler om, når vi fra advokatsiden igen og igen efterlyser forståelse for betydningen af retssikkerhed.
En fantastisk beretning, som – med et ord jeg har lært af Bent Jensens advokat, advokat Karoly Németh – hedder ”pligtlæsning”.
Jeg kender René Offersen fra advokatbranchen. Vi har sammen deltaget i Retssikkerhedskonferencen på Christiansborg for et par år siden og vi udveksler ind imellem retspolitiske synspunkter. Jeg deltog i receptionen ved bogens udgivelse og René var så venlig at forære mig et eksemplar med dedikationen “Kære Allan. Om vores fælles passion. Retssikkerhed. René”.
Det skal ikke skjules, at jeg også før læsningen betragtede René som en dygtig og ordentlig advokat og nogle vil måske mene, at min positive anmeldelse er uheldigt påvirket af mit forudgående positive indtryk af forfatteren. Dermed må du leve, for sådan er det, men jeg kan naturligvis stå på mål for min anmeldelse.
Jeg er ikke blevet bedt om at anmelde bogen. Havde jeg fundet bogen dårlig, så havde jeg ikke skrevet en anmeldelse. Nu ønsker jeg at søge at medvirke til, at den kommer så bredt ud som muligt. Jeg har – som led i dette – tilladt mig at sende følgende til Folketingets Retsudvalg:
“Den bog bør I læse.
Jeg tillader mig at opfordre Retsudvalget til at købe og læse bogen “Kold krig i Højesteret” af advokat René Offersen.
Der er i denne fortælling om en retssag, et menneske og et samfund meget relevant stof, som ikke mindst retspolitikere må have interesse i at forholde sig til og medvirke til at tage læring af.
Den er et must for retspolitisk interesserede. Bogen er anmeldt flere steder, blandt andet her
(med link til anmeldelser)”.
Bogen kan købes hos forlaget Vandkunsten
Da Højesteret klædte det yderste højre af, genopstod Dragen. Udgivet 13/02/2017 af David Trads
Anmeldelse af Thomas Petersen med mange gode pointer
tweet Forrige: Menneskelighed og dødelighed – er vi gode nok?
Næste: Hummelsagen: pressen som henrettelsespeloton er en skidt løsning.


text:
Lønmodtager havde ikke frit valg mellem det fagretlige system og de almindelige domstole - Horten Advokatpartnerselskab
Energiret & forsyningsret
Miljøret, planret & byggeret
Højesteret har netop afvist en sag for de civile domstole, da sagen i medfør af arbejdsretsloven alene kunne anlægges ved de civile domstole, såfremt medarbejderen havde godtgjort, at hans fagforbund havde valgt ikke at forfølge sagen. Da medarbejderens forbund havde anlagt sagen ved de civile domstole som mandatar for medarbejderen, fandt Højesteret ikke, at medarbejderen havde godtgjort, at forbundet havde valgt ikke at ville føre sagen.
Det er vigtigt, at en arbejdsgiver kan regne med, at en sag er afsluttet, når den har været behandlet i det fagretlige system
Højesterets dom er en blandt flere, som afskærer en medarbejder fra at anlægge en sag ved de civile domstolen, når sagen har været rejst og delvist ført i det fagretlige system, og hvor det efterfølgende ønske om at føre sagen civilretligt ikke skyldes, at den pågældendes fagforbund ikke vil hjælpe medlemmet.
Arbejdsretsloven afskærer forumshopping for en medarbejder, som har sit fagforbund til at føre en sag. Krav, som støttes på pågældendes overenskomst, skal rejses i det fagretlige system. Hvis sagen ikke videreføres i det fagretlige system inden for de gældende frister, skal en arbejdsgiver kunne regne med, at sagen ikke genopstår.
Til tider sker det, at en sag ikke (videre)føres, fordi den pågældende medarbejders fagforbund ikke ønsker at forfølge sagen. For at medarbejderen ikke efterlades retsløs, giver arbejdsretslovens § 11, stk. 2, medarbejderen mulighed for at føre sagen ved de civile domstole, "hvis den pågældende godtgør, at vedkommendes faglige organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet". Denne regel tilsigter at sikre medlemmet retsbeskyttelse, hvis forbundet, som har kompetencen i det fagretlige system, ikke ønsker at varetage medlemmets interesser.
I Højesterets dom af 26. marts 2007 (Flyvestation Værløse) havde HK valgt at forfølge kravet ved de civile domstole. Højesteret afviste sagen, da der var tale om et overenskomstkrav, som burde havde været forfulgt i det fagretlige system. I samme dom fandt Højesteret også, at en afvisning, som fører til, at en medarbejder ikke får prøvet sit krav, ikke er en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1.
Forbund rejste sagen, men forfulgte ikke kravet rettidigt
I den netop afsagte højesteretsdom blev et 3F-medlem afskediget fra sin arbejdsgiver, som var medlem af arbejdsgiverforeningen DI (tidligere HTS). Medarbejderen fandt, at afskedigelsen var uberettiget og rejste sagen igennem sin faglige organisation. Den faglige organisation deltog i et mæglingsmøde men fandt herefter, at der ikke var grundlag for at prøve sagen fagretligt. Medarbejderen klagede til forbundets interne mæglingsmand, som tilkendegav, at forbundet burde have fremmet sagen fagretligt. Da sagen ikke var fremmet fagretligt, kunne den herefter kun fremmes ved de ordinære domstole, da fristerne for fagretlig behandling var overskredet. 3F rejste derefter sagen ved de civile domstole som mandatar for medlemmet. DI nedlagde påstand om afvisning.
Selvom fagforbundet reelt havde været årsag til, at sagen oprindeligt ikke blev forfulgt i det fagretlige system, fandt Højesteret også i denne sag, at medarbejderen var afskåret fra at få sagen prøvet ved de ordinære domstole. Højesteret synes herved at tillægge det væsentlig betydning, at 3F ellers reelt ville have fået tillagt valgfrihed mellem at føre sagen ved de almindelige domstole eller ved faglig voldgift, hvilket ikke kan være tilsigtet med det etablerede system.
Hortens bemærkninger
Dette er den tredje højesteretsdom inden for en kortere årrække, som afviser en lønmodtagers krav ved de civile domstole i tilfælde, hvor der er tale om overenskomstbaserede krav, og hvor det ikke er godtgjort, at forbundet ikke har iværksat fagretlig behandling. Højesteret har med den seneste dom lagt en meget fast linje i dette spørgsmål, hvilket giver særligt fagforbund god grund til at yde klar rådgivning om retsstillingen, hvis et medlems krav ikke forfølges af forbundet i det fagretlige system.
Erik Wendelboe Christiansen
Autismecenter (også) ansvarlig for beboers vold mod ansat
Et autismecenter havde ikke sikret, at arbejdsforholdene var sikkerhedsmæssigt fuldt forsvarlige, da en omsorgsmedhjælper blev overfaldet af en beboer, fastslår Højesteret i en nylig afsagt dom.
Magasinet Ret & Indsigt 03/2018 er udkommet
Læs bl.a. et interview med Færchfondens direktør Ole Bridal om, hvorfor fonden har indgået et samarbejde med Holstebro Kommune. Og bliv klogere på, hvad ordregiver skal være opmærksom på ved udbud af bygge- og anlægsarbejder nu, hvor der er kommet et nyt AB-system.
Horten får ny adresse i centrum af Aarhus
Fra den 1. januar 2019 kan Horten byde velkommen i helt nye lokaler på Frederiks Plads i Aarhus.
Banedanmark kunne opsige ordning med fribefordring med passende varsel
Højesteret har netop afgjort, at Banedanmark var berettiget til at opsige en ordning med frikort og personalebilletter til visse medarbejdergrupper.
Horten Advokatpartnerselskab | Philip Heymans Allé 7 | 2900 Hellerup
Box 191

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Forældelse - skattekrav - tillægsfrist - opholdssted - utilregnelig uvidenhed
21 Oct 2014 08:51
SKM2014.720.HR
Udlæg, udskydelse, forældelsesfrist, cpr, suspension, suspenderet
Spørgsmålet i sagen var, om SKAT måtte anses for at have været i utilregnelig uvidenhed om As opholdssted i USA, således at forældelsen af SKATs krav mod A måtte anses for suspenderet i medfør af forældelseslovens § 14, stk. 1.
Højesteret lagde til grund, at A hverken ved udrejsen af Danmark eller under sit ophold i USA registrerede sin adresse i USA i CPR-registeret, skønt han havde mulighed herfor, og at han heller ikke på anden måde oplyste SKAT om sit opholdssted udover registrering af en e-mailadresse i sin skattemappe.
Højesteret lagde endvidere til grund, at SKAT under As ophold i USA foretog årlige opslag i CPR-registeret, men ikke herudover forsøgte at tilvejebringe oplysninger om hans adresse i USA.
Herefter fandt Højesteret, at SKAT ved de årlige opslag i CPR må anses for at have udfoldet rimelige bestræbelser på at tilvejebringe oplysninger om As opholdssted, hvorefter forældelsen af SKATs krav var udskudt, mens han havde ophold i USA, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. SKATs krav mod A var derfor ikke forældede, da SKAT afholdte udlægsforretning inden et år efter hans tilbagevenden til Danmark, jf. forældelseslovens § 18, stk. 1 og 2.
Det er ifølge Højesteret ikke en forudsætning for udskydelse af forældelsen i medfør af forældelseslovens § 14, stk. 1, at SKAT tillige skulle have forsøgt at indhente oplysning om As opholdssted ved henvendelse til den amerikanske ambassade eller andre amerikanske myndigheder eller ved sporing på internettet eller gennem den elektroniske skattemappe.
Den juridiske vejledning 2014-2 A.A.9.5.3
(advokat Jørn Frøhlich, beskikket)
Niels Grubbe, Jytte Scharling og Hanne Schmidt
I tidligere instanser er afsagt kendelse af Fogedretten den 17. juli 2013 og af Østre Landsrets 12. afdeling den 26. august 2013.
Kærende, A, har nedlagt påstand om, at fogedsagen nægtes fremme, bortset fra den del af sagen, der vedrører restskat for indkomståret 2008, i alt 9.616 kr.
Indkærede, SKAT, har nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidiært om stadfæstelse vedrørende SKATs krav på restskat for indkomstårene 2008 og 2009, og mere subsidiært om stadfæstelse vedrørende SKAT's krav på restskat for indkomståret 2009.
A udrejste til USA den 10. december 2008, da han var optaget på et universitet i ...1 i USA for perioden fra maj 2009 til udgangen af 2010.
A indgik aftale om leje af en lejlighed på en adresse i ...1 i USA. Adressen blev oplyst til universitetet og til den amerikanske ambassade i Danmark i forbindelse med udstedelse af visa. Samtidig meldte A elektronisk flytning fra den 15. december 2008 til X Kommune. A har oplyst, at det ikke var muligt for ham elektronisk at oplyse den amerikanske adresse, og at han kontaktede X Kommune, hvor han fik oplyst, at IT-systemet ikke var i stand til at registrere adressen, men alene at han var udrejst til USA.
Forud for As udrejse af Danmark sendte SKAT den 14. og 27. oktober 2008 agterskrivelser til As daværende adresse i ...2 i Danmark med forslag om at ændre hans skatteansættelse for 2006 og 2007. A fremkom ikke med bemærkninger hertil, og SKAT traf herefter afgørelse i overensstemmelse med agterskrivelserne.
SKATs senere agterskrivelser og afgørelser, herunder vedrørende restskat for indkomstårene 2008 og 2009 og afgiftstilsvar vedrørende 2008, blev ikke sendt til A, da SKAT ikke havde oplysninger om As adresse i USA.
A indtastede elektronisk i maj 2009 sin nye mailadresse hos SKAT.
A indrejste i Danmark i 2012, hvor han den 9. maj 2012 blev registreret i CPR-registeret med adresse i Danmark.
SKAT foretog herefter den 5. juli 2012 en udlægsforretning hos A for et samlet krav på 491.544 kr. vedrørende indkomstårene 2006-2009. A kunne ikke anvise aktiver til genstand for udlæg.
A påkærede SKATs afgørelser vedrørende indkomstårene 2006 og 2007 til Landsskatteretten.
SKAT annullerede den 30. juli 2012 udlægsforretningen, da frister i inddrivelsesloven ikke var overholdt. SKAT tilsagde herefter A til en ny udlægsforretning den 9. august 2012. Da A herunder ikke ønskede at oplyse om eventuelle aktiver til brug for udlæg, anmodede SKAT den 10. august 2012 Fogedretten om at gennemføre udlægsforretningen. Fogedretten afviste sagen, da denne var indbragt for Landsskatteretten.
Ved kendelse af 21. december 2012 afviste Landsskatteretten As klage. SKAT anmodede herefter den 3. maj 2013 Fogedretten om at genoptage udlægssagen.
A nedlagde i fogedretten påstand om, at sagen skulle nægtes fremme, idet han henviste til, at SKATs fordringer var forældede. Fogedretten afsagde den 17. juli 2013 kendelse om at fremme sagen. Da A havde oplyst ikke at eje noget, der kunne stilles til sikkerhed for SKATs krav, blev han erklæret insolvent.
A kærede fogedrettens kendelse til Østre Landsret, der ved kendelse af 26. august 2013 stadfæstede fogedrettens kendelse.
Forældelseslovens § 14 er sålydende:
Hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, som ikke beror på fordringshaverens forhold, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør.
Bestemmelsen fik sin nugældende affattelse ved lov nr. 522 af 2007 om forældelse af fordringer. Det hedder i bemærkningerne til lovforslaget bl.a. (Folketingstidende 2006-2007, tillæg A, side 5597, 5598 og 5627):
3.2.2.11. Ukendskab til skyldnerens opholdssted og andre hindringer for afbrydelse af forældelse
Udvalget finder, at der fortsat bør ske suspension/udskydelse af forældelsesfristens udløb ved utilregnelig uvidenhed om skyldnerens opholdssted, og at der herudover også er behov for en lovregel om suspension i tilfælde, hvor en fordringshaver på grund af hindringer, der ikke beror på den pågældendes egne forhold, er afskåret fra at afbryde forældelsen, jf. betænkningens kapitel VII, afsnit 9.4.
Som eksempel på en relevant hindring kan nævnes det tilfælde, at skattemyndighederne ikke kan gennemføre en retssag mod en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi den fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af de danske skattemyndigheders krav.
Udvalget foreslår, at der indføres en tillægsfrist for fordringshaveren i tilfælde, hvor denne er afskåret fra at afbryde forældelsen på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, der ikke beror på den pågældendes egne forhold.
Efter udvalgets opfattelse bør reglen om en tillægsfrist ikke kun gælde i relation til den almindelige forældelsesfrist, men også i relation til særlige forældelsesfrister og tillægsfrister.
Udvalget foreslår en tillægsfrist på 1 år regnet fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør. Udvalget finder, at en tillægsfrist på 1 år må anses for tilstrækkelig til, at fordringshaveren kan nå at varetage sine interesser, og at en frist af denne længde samtidig stemmer overens med andre foreslåede tillægsfrister.
Der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel VII, afsnit 9.5.
Justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
Der henvises til lovforslagets § 14 og bemærkningerne hertil.
Ved bestemmelsen indføres en tillægsfrist for fordringshaveren på 1 år i tilfælde, hvor fordringshaveren på grund af forskellige typer af hindringer er afskåret fra at afbryde forældelsen.
Det drejer sig om tilfælde, hvor fordringshaveren er afskåret fra at afbryde forældelsen på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, der ikke beror på den pågældendes egne forhold. De førstnævnte tilfælde har hidtil været omfattet af suspensionsreglen i 1908-lovens § 3.
Som eksempel på en relevant hindring som nævnt i 2. led kan nævnes det tilfælde, at skattemyndighederne ikke kan sagsøge en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi den fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af kravet. Et andet eksempel findes i Vestre Landsrets dom optrykt i Ugeskrift for Retsvæsen 1997.1259 V, hvor et konkursbo efter et aktieselskab blev genoptaget efter at have været sluttet uden behandling efter konkurslovens § 143.
Tillægsfristen på 1 år regnes fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør.
Begyndelsestidspunktet for tillægsfristen er således i relation til ukendskab til skyldnerens opholdssted udformet efter samme model som den generelle suspensionsregel i lovforslagets § 3, stk. 2. Når bortses fra tillægsfristens længde svarer ordningen til, hvad der hidtil har været gældende efter 1908-lovens § 3, og der er ikke tilsigtet en ændring af praksis for så vidt angår spørgsmålet om, hvad der kan kræves af fordringshaveren med hensyn til at undersøge debitors opholdssted.
Det følger af bestemmelsen, at tillægsfristen ikke vil have betydning, hvis hindringen er ophørt mere end 1 år forud for forældelsesfristens udløb. En meget kortvarig hindring for at gøre kravet gældende, som indtræder inden for det sidste år af forældelsesfristen, vil ikke kunne betragtes som en hindring, der udløser tillægsfristen.
Bestemmelsen gælder ikke kun i relation til den almindelige forældelsesfrist, jf. § 3, stk. 1, men også i relation til de særlige forældelsesfrister, eksempelvis §§ 5, 6 og 9. Er der f.eks. tale om et krav, der hviler på et særligt retsgrundlag, jf. lovforslagets § 5, og foreligger der inden for det sidste år af den 10-årige forældelsesfrist for dette krav en hindring for at afbryde fristen, vil bestemmelsen i stk. 1 indebære en udskydelse af forældelsesfristens udløb i indtil 1 år efter hindringens ophør.
Den foreslåede regel i stk. 1 vil også kunne kombineres med tillægsfristerne nævnt i §§ 12 og 13. Som eksempel kan nævnes et tilfælde, hvor der er tale om et erstatningskrav i anledning af strafbart forhold, og hvor der gælder en tillægsfrist efter lovforslagets § 13, 2. pkt., i op til 1 år efter endelig afgørelse i en straffesag, i hvilken debitor er fundet skyldig, eller efter debitors vedtagelse af bøde mv. Hvis skyldneren i et sådant tilfælde forsvinder, således at fordringshaveren er forhindret i at afbryde forældelsesfristen, vil denne i medfør af § 14, stk. 1, opnå endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra hindringens ophør.
Bestemmelsen vil endvidere kunne kombineres med lovforslagets §§ 20-22 om foreløbig afbrydelse. Hvis skyldneren forsvinder, men efterfølgende dukker op, og der inden udløbet af 1-årsfristen efter stk. 1 f.eks. indledes forhandlinger med skyldneren, vil fordringshaveren have opnået endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra forhandlingernes afslutning, jf. § 21, stk. 5.
A har anført bl.a., at SKATs krav vedrørende indkomstårene 2006, 2007 og 2009 er forældede. SKAT har ikke foretaget rimelige bestræbelser på at kontakte ham under hans ophold i USA i perioden fra den 15. december 2008 til 9. maj 2012, og SKAT har derfor ikke har været i utilregnelig uvidenhed omkring hans opholdssted, således som det kræves efter forældelseslovens § 14, stk. 1, som en forudsætning for, at forældelsesfristen suspenderes.
SKAT burde have benyttet sig af den mailadresse, som han i maj 2009 ændrede i sin skattemappe. Endvidere burde SKAT have rettet henvendelse til den amerikanske ambassade, som havde kendskab til hans amerikanske adresse, og SKAT skulle have forsøgt at fremsøge hans opholdssted på nettet. SKAT har alene foretaget opslag i CPR-registeret, hvor det har været angivet, at han har været udrejst til USA.
Han kunne ikke angive sin amerikanske adresse i CPR-registeret, hvilket han telefonisk fik bekræftet af en medarbejder i X Kommune.
SKAT har anført bl.a., at kravene vedrørende indkomstårene 2006-2009 ikke er forældede. SKAT har gennemført årlige opslag i CPR-registret, og SKAT er ikke forpligtede til uopfordret at kontakte andre myndigheder eller udenlandske ambassader for at indhente oplysninger om As opholdssted. A modtog to agterskrivelser inden hans udrejse til USA, og det var derfor hans ansvar at oplyse SKAT om sit opholdssted i USA.
Det bestrides, at CPR-registrets IT-system ikke var i stand til at registrere As adresse i USA. Det er helt sædvanligt, at en udenlandsk bosat dansker får sin udenlandske adresse optaget i CPR-registeret. Det fremgår af CPR-loven, at personer med ophold i udlandet har ret, men ikke pligt, til at få registreret sin aktuelle udenlandsadresse i CPR-registeret, hvortil offentlige myndigheder og private kan sende vedkommendes post.
Skattemappen er et personligt redskab for A, hvorfra han kan følge med i sin skattehistorik, indhente egne kendte data såsom indberetninger fra pengeinstitutter, motoroplysninger, forskudsopgørelser, årsopgørelser mv. Restance Inddrivelses Myndigheden (RIM) anvender ikke oplysninger i skattemappen i sit inddrivelsesarbejde og har som udgangspunkt heller ikke adgang til oplysningerne i skattemappen. RIM kan således ikke se, om den enkelte skatteyder har tilknyttet en mailadresse til sin skattemappe. Hvis en medarbejder fra RIM undtagelsesvist finder behov for at indhente oplysninger fra skattemappen, skal den pågældende fremsætte en anmodning til sin nærmeste leder, der herefter skal vurdere sagen, herunder om behovet står mål med indgrebet i skattemappen. Såfremt lederen er enig, skal han rette henvendelse til SKATs sikkerhedskontor med henblik på at få adgang til oplysningerne. Sikkerhedskontoret foretager også en prøvelse af grundlaget for anmodningen. Først herefter kan RIM få adgang til de oplysninger om mailadresser mv., der måtte fremgå af skattemappen.
Spørgsmålet i sagen er, om SKAT må anses for at have været i utilregnelig uvidenhed om As opholdssted i USA i perioden fra december 2008 til den 9. maj 2012, således at forældelsen af SKATs krav mod A vedrørende betaling af restskat mv. for indkomstårene 2006-2009 må anses for suspenderet i medfør af § 14, stk. 1, i 2007-loven om forældelse af fordringer (lovbekendtgørelse nr. 1063 af 28. august 2013).
Forældelsesfristen er 3 år, jf. den nævnte lovs § 3, stk. 1, og SKATs krav mod A om betaling af restskat vedrører indkomstårene 2006-2009. Kravene vedrørende 2006 og 2007 var således ikke forældet i december 2008, hvor A udrejste af Danmark og tog ophold i USA, mens kravet vedrørende 2008, som A anerkender, og kravet vedrørende 2009 endnu ikke var forfaldne ved hans udrejse.
Hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. Ifølge forarbejderne til denne bestemmelse er det en forudsætning for suspension af forældelsesfristen, at kreditor udfolder rimelige bestræbelser på at efterspore skyldnerens opholdssted (jf. betænkning nr. 1460/2005, s. 279, der lå til grund for lovforslaget til forældelsesloven af 2007).
Højesteret lægger til grund, at A hverken ved udrejsen af Danmark eller under sit ophold i USA registrerede sin adresse i USA i det centrale personregister (CPR), skønt han havde mulighed for det, jf. CPR-lovens § 26, stk. 3. Han gav heller ikke på anden måde SKAT meddelelse om sit opholdssted, men foretog i maj 2009 en elektronisk registrering af sin nye e-mailadresse i sin skattemappe hos SKAT.
Højesteret lægger endvidere til grund, at SKAT under As ophold i USA i perioden fra december 2008 til den 9. maj 2012 foretog årlige opslag i CPR, men ikke herudover forsøgte at tilvejebringe oplysninger om hans adresse i USA.
Højesteret finder, at SKAT ved de årlige opslag i CPR må anses for at have udfoldet rimelige bestræbelser på at tilvejebringe oplysninger om As opholdssted, således at forældelsesfristen for SKATs krav er udskudt, mens A havde ophold i USA, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. Det kan således ikke anses for at være en forudsætning for udskydelse af forældelsesfristen, at SKAT tillige skulle have forsøgt at indhente oplysning om As opholdssted ved henvendelse til den amerikanske ambassade eller andre amerikanske myndigheder eller ved sporing på internettet eller gennem den elektroniske skattemappe.
Da forældelsen for de af sagen omfattede skattekrav er afbrudt ved de mod A afholdte udlægsforretninger inden 1 år efter hans tilbagevenden til Danmark den 9. maj 2012, jf. forældelseslovens § 18, stk. 1 og 2, er SKAT's krav ikke forældede.
I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen til SKAT betale 20.000 kr.
Sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne kendelses afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
WELMA´s nyhedsbrev nr. 1 - 2019
1. Præjudicielle afgørelser om forskelsbehandling på grund af religion eller tro
2. Frigivelse af barn til adoption uden samtykke fra biologiske forældre
Nyheder i WELMA
3. The Nordic Law and Gender Conference 2019
4. WELMA introducerer 'reality check' seminar
5. Artikel om europæiseringens betydning for retten til ikke at blive diskrimineret
7. Michael Gøtze interviewet i Ræson om undersøgelseskommissioner
8. Catherine Jacqueson bidrager til ny bog om den franske social sikring
6. Issue of UCPH Fiscal Relations Law Journal
Afgørelser om forskelsbehandling på grund af religion eller tro
Ligebehandlingsnævnet har d. 28. februar 2019 afgjort to præjudicielle afgørelser, som begge omhandler forskelsbehandling på grund af religion eller tro. I begge sager var der tale om en lærer, som på grund af sin religiøse overbevisning blev afskediget.
Den ene sag omhandlede en klasselærer, som afviste at deltage i skolens årlige juletræsdans. Læreren, som var Jehovas Vidne, fejrede ikke jul og anså juletræsdansen som en religiøs handling i forbindelse med fejringen af julen. Nævnet fandt, at skolen ikke havde løftet bevisbyrden for, at det var nødvendigt at læreren deltog i juletræsdansen, som alene udgjorde en del af skolens julearrangement. Nævnet lagde vægt på, at læreren måneder forinden arrangementet havde oplyst, at hun ikke ønskede at deltage i dansen og kom med konkrete løsningsforslag, som skolen havde afvist uden at indgå en nærmere dialog. Derudover lagde nævnet vægt på, at to andre lærere var fritaget for juletræsdansen som følge af ferieafholdelse og knæproblemer, og at skolen ikke havde redegjort for, hvorfor en anden lærer ikke kunne deltage i juletræsdansen i stedet for klasselæreren.
Nævnet gav læreren medhold og en godtgørelse svarende til omkring 12 måneders løn.
I den anden sag var der tale om faglærer i idræt, som ikke kunne deltage i uddannelsesinstitutionens åbent hus-arrangement på en lørdag. Læreren var Syvende Adventist og troede på at helligholde lørdagen som sabbatsdag. Nævnet fandt ikke, at uddannelsesinstitutionen havde løftet bevisbyrden for, at kravet om arbejde på en lørdag til et åbent hus-arrangement var nødvendigt. Nævnet lagde vægt på, at der ikke var diskuteret alternative løsninger, da læreren meddelte afbud. Uddannelsesinstitutionens havde ikke godtgjort, at det ikke ville være muligt at finde en afløser. Læreren havde desuden udarbejdet en detaljeret planlægning af idrætsundervisningen til arrangementet.
Nævnet gav læreren medhold, og han fik tilkendt en godtgørelse svarende til omkring 9 måneders løn.
Ligebehandlingsnævnets nyhedsbrev med de to afgørelser kan læses her
Højesteret har d. 4. og 18. februar 2019 afsagt to domme om adoption uden samtykke fra de biologiske forældre.
Højesteretsdom d. 4. februar 2019
Et barn var kort efter fødslen blevet tvangsfjernet fra sine biologiske forældre og anbragt i pleje. Forældrene søgte om samvær med deres barn, men kommunen afslog. Forældrene klagede til Ankestyrelsen, som besluttede, at der skulle være samvær. Samværet mellem barnet og forældrene blev derfor først etableret, da barnet var ca. et halvt år. Da barnet var ca. et år og ni måneder ophørte samværet, idet Statsforvaltningen bevilligede adoption af barnet. Der var på dette tidspunkt ikke taget stilling til, om samvær mellem barnet og de biologiske forældre efter adoptionen.
Højesterets dommere fandt, at der forelå en høj grad af sandsynlighed for, at de biologiske forældre uanset støtteforanstaltninger var varigt ude af stand til at varetage omsorgen for barnet. Dermed var bevilling af adoption til plejeforældrene det bedste for barnet af hensyn til kontinuitet og stabilitet i barnets opvækst. Højesteret bemærkede, at afgørelsen om adoption ikke var begrundet i den ene af de biologiske forældres handicap, men begge forældres manglende evne til at varetage omsorgen for barnet. Beslutningen var dermed truffet af hensyn til barnets bedste, og Højesteret fandt, at afgørelsen var i overensstemmelse med FN´s Børnekonvention og Handicapkonvention.
Derudover kom Højesteret frem til, at adoptionen var forenelig med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 (ret til familieliv). I begrundelsen blev der lagt vægt på, at der forelå helt særlige omstændigheder og tungtvejende grunde af hensyn til barnets bedste, da alternativet til adoption ville være anbringelse hos en plejefamilie med den usikkerhed, at plejeforholdet kunne blive opsagt. Dog ville det formentlig være uforeneligt med Menneskerettighedskonventionen, hvis samvær eller anden kontakt med de biologiske forældre blev afskåret efter adoptionen, eller kun blev en muligt i helt særlige tilfælde. Dommen blev afsagt enstemmigt af Thomas Rørdam, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben, Kurt Rasmussen, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann.
Højesterets afgørelse (sag 140/2018 og 144/2018) kan læses her.
Højesteretsdom d. 18. februar 2019
I 2012 var et barn umiddelbart efter fødslen blevet tvangsfjernet fra sine biologiske forældre og anbragt hos en plejefamilie. Kommunen indstillede til bortadoption, men Ankestyrelsen afviste at give samtykke, da det ikke var godtgjort, at de biologiske forældre ikke ville være i stand til at spille en positiv rolle for barnet. Barnet forblev anbragt hos plejefamilien, hvor de biologiske forældre havde ca. en times samvær med barnet om måneden. På baggrund af en ny indstilling fra kommunen, besluttede Ankestyrelsen i 2016 at give samtykke til, at barnet kunne bortadopteres til plejeforældrene uden de biologiske forældres samtykke. Dette medførte at Statsforvaltningen i marts 2017 frigav barnet til adoption. I januar 2018 blev plejeforældrene bevilget til adoption af barnet, hvorefter samværet mellem barnet og de biologiske forældre ophørte.
Højesterets dommere lagde vægt på, at barnets tilknytning til plejefamilien havde en sådan karakter, at det ville være skadeligt for barnet at bryde denne tilknytning, særligt under hensynet til kontinuiteten og stabiliteten i barnets opvækst. På baggrund af dette fandt Højesteret, at der forelå helt særlige omstændigheder og tungtvejende hensyn til barnets bedste, at adoptionen var forenelig med menneskerettighedskonventionens artikel 8. Derudover bemærkede Højesteret, at de biologiske forældre med støtte fra kommunen havde haft samvær med barnet indtil adoptionsbevillingen, og at de ikke havde søgt om samvær efter bevillingen.
Da adoptionen var truffet ud fra hensynet til barnets bedste, ansås afgørelsen om adoption uden samtykke for at være i overensstemmelse med FN´s Børnekonvention og Handicapkonvention. Afgørelse om adoption var ikke begrundet i et handicap hos de biologiske forældre, men særligt i tilknytningen mellem barnet og plejeforældrene og risikoen for, at barnet ville lide skade, hvis denne tilknytning blev brudt.
Dommen blev afsagt enstemmigt af Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben, Michael Rekling og Hanne Schmidt.
Højesterets afgørelse (sag 106/2018) kan læses her.
Ph.d.-studerende Peter Hjaltason har kommenteret Højesterets afgørelser:
Dommene af 4. og 18. februar var de første to første danske højesteretsdomme om tvangsadoption. Dette er bemærkelsesværdigt sammenlignet med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol samt de øverste domstole i Norge og Storbritannien, som har haft flere tvangsadoptionssager. Havde man derfor forventet meget udførlige domme, som vi har set det i andre principielle sager fra Højesteret og fra de førnævnte europæiske domstole, blev man skuffet. Havde man forventet en meget restriktiv linje fra Højesterets side, fordi tvangsadoption i Danmark betragtes som en meget indgribende beslutning, som vi har meget lidt tradition for at bruge, så blev man ligeledes skuffet. I begge sager konstaterede Højesteret stort set “i henhold til grundene”, at betingelserne for tvangsbortadoption var opfyldte. Herefter konstaterede Højesteret blot, at der også forelå sådan helt særlige omstændigheder, at adoptionerne var i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 uden nogen nærmere argumentation. Højesteret fandt end ikke anledning til at komme nærmere ind på FN’s Børnekonvention eller Handicapkonvention og synes således igen at lægge til grund, at Den Europæiske Menneskerettighedskonvention yder den samme eller en bedre beskyttelse end FN-konventionerne, uden dette er nærmere begrundet. Advokaten, som havde begge sager, oplyser, at det ene forældrepar i hvert fald agter at indbringe deres sag for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Det sidste punktum er dermed ikke nødvendigvis sat i sagerne.
The Nordic Law and Gender Conference afholdes d. 23. og 24. september 2019 på Det Juridiske Fakultet i Oslo.
Konferencens tema er ‘Nordic Gender Equality in Transition: Anti-discrimination Laws, Practices and Scholarship Revisited’. Gennem både fælles og parallelle sessioner ønsker konferencen at give et juridisk, teoretisk og kritisk grundlag for debatter om tidligere, nuværende og fremtidig ligestillings- og diskrimineringslovgivning i de nordiske lande. Konferencen søger også at problematisere, hvordan ligestilling og ikke-diskriminering må afvejes mod andre retslige principper i forskellige jurisdiktioner.
Konferencen byder på to spændende dage i Oslo med mulighed for både faglig dygtiggørelse og til at skabe nye kontakter til nordiske kollegaer.
Læs mere om konferencen og tilmeldingen her
WELMA introducerer 'reality check' seminarer
I april afholdte WELMA sit første ’reality check’ frokostseminar.
Formålet med ’reality check’ seminarene er at knytte de studerende tættere på centret og bygge tættere bånd mellem uddannelse og forskning. Turen startede med forvaltningsretten og veltilberedte oplæg om aktindsigt, aftaler og retssikkerhedsloven af Michael Gøtze, Peter Hjaltason og Rasmus Grønved Nielsen. Se nærmere her
Turen forsætter i efteråret og annonceres senere.
Artikel om europæiseringens betydning for retten til ikke at blive diskrimeneret
Professor dr.jur. Kirsten Ketscher bidrager til bog om europæisering af nordisk ligestillingspolitik.
Bogen ’Europæisering af nordisk ligestillingspolitik’ belyser, hvordan europæisk integration har haft en indflydelse på nordisk ligestillingspolitik, og hvordan Norden har sat sit præg på EU's ligestillingspolitik.
Kirsten Ketscher har bidraget til bogen med sin artikel ’Kapitel 4 Uden titel – diskriminering, nej tak!’
I sin artikel skriver Kirsten Ketscher om ligestilling i EU-domstolens praksis og kvindediskriminerende kvoteordninger i svensk domspraksis. Formålet med artiklen er at løfte opmærksomheden mod den europæiske domspraksis, dvs. EU-domstolen og EFTA-domstolen, og potentialet for gennem disse domstoles praksis at nedbryde kønsdiskriminerende strukturer og stereotypiseringer.
Michael Gøtze interviewet i Ræson om undersøgelseskommissioner
Interviewet med Michael Gøtze kaster lys over fordele og ulemper ved de senere års mange undersøgelseskommissioner. Det kan diskuteres, hvor meget, der kommer ud af undersøgelseskommissionerne, men de viser, hvordan embedsmændene i en del sager går ud af deres neutrale rolle og bliver spændt for eller måske selv løber efter en politisk vogn. Juraen bøjer sig for den politiske dagsorden. Politiseringen af embedsmandsapparatet er blevet et systemproblem, snarere end et enkeltsagsproblem, hvis man skal dømme efter undersøgelseskommissionerne, siger Michael Gøtze i interviewet i Ræson.
Catherine Jacqueson bidrager til ny bog om den franske social sikring
Catherine Jacqueson sætter den danske velfærdsmodel på det franske juridiske landkort i en bog, som fejrer 70 år for den franske social sikring. Kapitlet undersøger fundamentet og de forskellige rationaler for det danske velfærdssystem og placerer det i Esping-Andersen’s famøse typologi af velfærdsstaten. Bidraget diskuterer derefter de liberale vinde, som har blæst på området de sidste 20 år, og som har indført konkurrence mellem det offentlige og det private og rykket ansvaret fra staten til individet. Afslutningsvis belyser kapitlet, hvordan systemet tackler den øget internationalisering og mobilitet.
Catherine Jacqueson, ’Le système de sécurité social à la danoise – entre universalisme et concurrence’ i La sécurité sociale : Universalité et Modernité, Isabelle Daugareilh et Maryse Badel (éds), Pedone, 2019, pp. 149-162.
Issue of UCPH Fiscal Relations Law Journal
FIRE – Research Group for Fiscal Relations in WELMA has established a new online journal, which is Open Access. The first issue of UCPH Fiscal Relations Law Journal in 2019 contains two articles that have relevance for welfare law.
The first article is ‘Confronting SKAT in the Højesteret: An investigation into how EU Law, Precedent, Litigant Resources, and Structural Reform shape Tax Decisions’ by PhD candidate Henrik Litleré Bentsen, University of Bergen, associate professor Mark Jonathan McKenzie, Texas Tech University and PhD candidate Jon Kåre Skiple, University of Bergen. The article explores a variety of trends in judicial behavior for tax cases in the Supreme Court of Denmark (Højesteret). The article tries to illuminate why the Danish government win so many cases before the Supreme Court of Denmark, and what circumstances might increase a private litigant’s chances of winning.
The other relevant article about welfare law is ‘Compensation regimes – an innovative tax treaty provision when applied to cross-border regions’ by Jur.dr. Yvette Lind, assistant professor and postdoc at the University College of Gävle, Sweden. The article comprises a discussion and an analysis of how compensation regimes may be utilized as tax treaty instruments dividing tax revenues between the contracting states and involved municipalities in addition to strengthening predictability, tax neutrality and non-discrimination in the case of the individual cross-border worker.
You can read UCPH Fiscal Relations Law Journal here

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.11 Rette omkostningsbærer, interesseforbundne parter
Dette afsnit beskriver reglen om, at en driftsomkostning kun kan trækkes fra af den skatteyder, der er rette omkostningsbærer (også kaldet rette udgiftsholder eller udgiftsbærer). Afsnittet beskriver også problemstillingen, når der er tale om interesseforbundne parter.
Skærpet bevisbyrde for driftsmæssig begrundelse
Fradrag for tilskud. Tilskud mellem koncernselskaber
Fradrag for tilskud. Tilskud mellem koncernselskaber.
En del af den retspraksis, der er om fradrag for tilskud til selskaber, vedrører situationer, der i dag er omfattet af SEL § 31 D. Denne praksis kan dog stadig have relevans i det omfang, modtagerne ikke er omfattet af bestemmelsen.
C.D.2.2.1 om rette indkomstmodtager/udgiftsbærer i relation til selskaber og i forholdet mellem selskaber og hovedaktionærer.
C.D.11 Transfer Pricing om bl.a. armslængdeprincippet i LL § 2.
Selskabet gjorde gældende, at det var en transfer pricing-sag og, at Skatteministeriet derfor alene kunne tilsidesætte de aftalte priser og vilkår i ophævelsesaftalen, hvis betingelserne for en korrektion i LL § 2 var opfyldte.
Højesteret fandt herefter, at H ikke havde godtgjort, at betalingen havde en sådan tilknytning til Hs egen indkomsterhvervelse, som må kræves, for at anse udgiften for fradragsberettiget som driftsomkostning for H, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet havde derfor ikke fradragsret for afskrivninger på "termination fee´et".
Sagen handlede om, hvorvidt et holdingselskab var rette omkostningsbærer vedrørende rådgivningsudgifter på knap 2 mio. kr., som var afholdt af dets hollandske moderselskab.
Det hollandske moderselskab havde indgået en aftale med et sælgerselskab om køb af samtlige aktier i et driftsselskab. Forud for aftalen havde moderselskabet med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af driftsselskabet.
Det fremgik af købsaftalen, at moderselskabet, uden samtykke fra sælgerselskabet, kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til købsaftalen til et datterselskab. Det var dog moderselskabets endelige ansvar, at alle forpligtelser efter købsaftalen blev overholdt. Moderselskabet kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Samme dag, som parterne bestemte, at aftalen om købet af driftsselskabet skulle gennemføres, købte moderselskabet et skuffeselskab og overdrog sine rettigheder og forpligtelser efter købsaftalen til dette selskab, der blev holdingselskab for driftsselskabet. Herefter lånte holdingselskabet midler hos moderselskabet til køb af driftsselskabet.
Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af det hollandske moderselskabs erhvervsvirksomhed (og ikke holdingselskabets), og at holdingselskabet derfor ikke havde fradragsret efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som moderselskabet havde afholdt.
Der var ikke grundlag for at anse moderselskabets betaling af udgifterne som et midlertidigt udlæg afholdt for holdingselskabet. Udgifterne var afholdt i moderselskabets egen interesse med henblik på køb af en dansk erhvervsvirksomhed. Holdingselskabet kunne derfor ikke trække udgiften fra.
Stadfæster SKM2010.458.VLR, men med en anden begrundelse.
(Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal fandt, at holdingselskabet var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at moderselskabet havde modtaget fakturaerne i 1999, og at beløbet derfor kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke trækkes fra i indkomståret 2000).
Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv., som var afholdt med henblik på en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden, medens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette.
Landsretten udtalte, at selskabets A´s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A´s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik heller ikke medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, fordi selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer.
Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, fordi der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning af virksomheden.
Udgifter, som en projektudbyder havde afholdt til advokat og revisor samt til markedsundersøgelser, som projektudbyderen havde foretaget, kunne trækkes fra af projektudbyderen som driftsudgifter. Udgifterne kunne derimod ikke trækkes fra af investorerne (kommanditisterne) i det udbudte projekt efter de dagældende bestemmelser i LL § 8 I eller 8 J. For investorerne var der tale om en del af det samlede honorar til projektudbyderen i dennes egenskab af projektudvikler og -udbyder.
Dommen stadfæster SKM2007.41.ØLR.
SKM2007.445.HR
Et selskab blev nægtet fradrag, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for et administrationsvederlag, som selskabet havde betalt til nogle andre selskaber. Retten bemærkede, at selskabet som udgangspunkt havde bevisbyrden for, at administrationsvederlaget udgjorde en fradragsberettiget driftsomkostning. Da administrationsvederlaget var betalt til interesseforbundne selskaber, var bevisbyrden skærpet.
Dommen stadfæster SKM2005.252.ØLR.
En skatteyder stiftede sammen med sin bror et I/S, som drev byggevirksomhed. Efter en årrække stiftedes et A/S, og der blev indgået en samarbejdsaftale mellem selskabet og I/S'et. Efter aftalen blev der ikke beregnet avance ved leverancer, og der skete ikke fuld og samtidig fakturering. Samhandelen mellem I/S'et og selskabet skete ved, at I/S'et leverede materialer, arbejdskraft og underleverandørydelser til selskabet, der alene var kontraktpart i forhold til bygherrerne.
Højesteret lagde til grund, at I/S'et skulle levere ydelser til selskabet efter tilbud eller efter regning, og at samhandelen derfor ikke kunne være baseret på et princip om resultatdeling. Højesteret fandt derfor, at I/S'et havde erhvervet ret til vederlag fra selskabet ved leveringen af ydelserne, og at vederlaget derfor var umiddelbart skattepligtig indkomst for I/S'et, også selv om leverancerne ikke blev faktureret straks ved leveringen. Skattemyndighederne havde derfor været berettiget til at korrigere I/S'ets indkomst i de tilfælde, hvor I/S'et ikke månedligt havde indtægtsført leverancer til selskabet, eller hvor leverancer var indtægtsført med for høje eller for lave beløb i forhold til I/S'ets egen indkøbspris.
SKM2003.3.HR
Højesteret fandt, at det beløb, som et selskab betalte, var vederlag for overdragelse af 50 pct. af aktierne i selskabet, og at beløbet retteligt skulle have været betalt af selskabets aktionærer. Der var derfor ikke tale om en driftsomkostning.
SKM2001.186.HR
Sagen vedrørte beskatning i forbindelse med transaktioner mellem interesseforbundne parter. Skatteyderen var deltager i et interessentskab, som havde stiftet et portugisisk selskab. Skatteyderen havde ikke godtgjort, at et beløb vedrørende køb af konsulentassistance, som var overført fra interessentskabet til det portugisiske selskab, dækkede en driftsomkostning for interessentskabet. Beløbet kunne derfor ikke trækkes fra ved hans indkomstopgørelse.
TfS 2000, 243 HRD
Et pengeinstitut havde erhvervet et leasingselskab sammen med andre pengeinstitutter. Pengeinstitutterne stillede garanti i forbindelse med, at leasingselskabet optog et udlandslån. I forbindelse med, at der blev konstateret et betydeligt tab i leasingselskabet, blev garantistillelsen afløst af en tabsgaranti fra pengeinstitutterne.
Pengeinstituttet led et tab som følge af tabsgarantien og fratrak dette ved indkomstopgørelsen.
Højesteret fandt, at det måtte antages, at det ville have påvirket den løbende indkomsterhvervelse i pengeinstitutterne, hvis de ikke havde påtaget sig forpligtelsen til at dække leasingselskabets tab. Det skyldtes, at selskabets virksomhed ellers måtte ophøre med betydelige tab for kreditorerne som følge.
Fordi leasingselskabet desuden udadtil blev identificeret med pengeinstitutterne, havde de udgifter, der fulgte af forpligtelsen, en sådan tilknytning til pengeinstituttets egen indkomsterhvervelse, at de kunne trækkes fra jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
TfS 2000, 105 HRD
Et dansk moderselskab kunne ikke få fradrag for tilskud, som var ydet til selskabets svenske datterselskab. I en årrække havde datterselskabet underskud, og ifølge svensk selskabsret var moderselskabet derfor forpligtet til at yde tilskud til datterselskabet. Tilskuddet fra moderselskabet fremkom ved, at datterselskabets gæld for vareleverancer blev betragtet som egenkapital. Landsretten fandt, at tilskuddet måtte anses som lån, og at der var tale om et ikke fradragsberettiget tab på lån og ikke tab på varedebitorer.
TfS 1999, 376 HRD
En aftale mellem ejeren af et cafeteria og ejerens anpartsselskab om betaling til anpartsselskabet for konsulentbistand, som var ydet til cafeteriaet, kunne ikke godkendes skattemæssigt. Landsretten lagde til grund, at aftalen om konsulentbistand fra ejeren og dennes hustru, ikke tjente noget forretningsmæssigt formål. Højesteret stadfæstede afgørelsen. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at beløb, som var overført som betaling for konsulentbistand, dækkede en driftsomkostning.
TfS 1994, 207 HRD
Et dansk selskab, der havde betalt 20 pct. i factoringprovision til et schweizisk selskab, blev nægtet fradrag for den betalte provision. Eneanpartshaveren i det danske selskab havde optionsret til aktierne i det schweiziske selskab, der ikke havde andre aktiviteter end factoring for det danske selskab. Desuden havde selskabet hverken eget kontor eller ansat personale. Højesteret fandt, at der bestod et interessefællesskab mellem de to selskaber, og at factoringsudgiften på 20 pct. ikke var forretningsmæssigt begrundet.
TfS 1990, 214 HRD
Højesteret nægtede et moderselskab fradrag for tilskud til dets udenlandske datterselskab. Tilskuddet blev ydet i form af en midlertidig suspension af en årlig licensafgift, som datterselskabet skulle betale til moderselskabet. Tilskuddet blev anset for at være en kapitaltilførsel til datterselskabet og kunne derfor ikke anses som en fradragsberettiget driftsomkostning.
(Christiani og Nielsen A/S)
Dommen vedrører indkomstår før indførelsen af SEL § 31 D.
UfR 1979, 731 HRD
En murermester blev nægtet fradrag for et tilskud til et aktieselskab, som var stiftet og domineret af ham.
Han havde opført en ejendom for selskabet med henblik på salg af aktielejligheder. Murermesteren anførte, at selskabets konkurs ville betyde tab af renommé for hans murermesterforretning, og at han ville miste sit hverv som vurderingsmand.
Højesteret fandt, at der ikke havde været en sådan forbindelse mellem støtten til selskabet og murermesterens løbende indtjening, at der kunne indrømmes fradrag.
UfR 1976, 60 HRD
Et moderselskab fik fradrag for tilskud til dækning af underskud i dets datterselskaber. Datterselskaberne drev tankstationer og kunne i en periode ikke drives uden underskud. Tilskuddet blev derfor anset for fradragsberettigede driftsomkostninger.
Højesteret udtalte, at udgifterne "havde været et sådant naturligt led i selskabets virksomhed, at de som driftsudgifter har kunnet bringes til fradrag i selskabets indkomst, uanset at dette ikke er sambeskattet med datterselskaberne".
(Esso).
xSKM2019.537.ØLRx
xFradrag nægtet, royaltybetalinger, koncernforbundne selskaber.
Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt et dansk datterselskabs udgifter til betaling af royalties til den internationale koncerns udenlandske moderselskab for anvendelse af moderselskabets varemærke og knowhow mv. var en fradragsberettiget driftsudgift.
Landsretten udtalte, at selskabet havde bevisbyrden for, at royaltybetalingerne udgjorde en fradragsberettiget driftsomkostning, samt at bedømmelsen af, om bevisbyrden var løftet, skulle foretages i lyset af de foreliggende oplysninger om det pågældende marked, selskabets indkomstforhold i perioden og interessefællesskabet mellem selskabet og det ultimative moderselskab.
Landsretten udtalte, at der var forhold, som talte for, at selskabets betaling af royalty var en fradragsberettiget driftsudgift, men uanset disse, fandt landsretten, at selskabet ikke havde løftet bevisbyrden for, at betalingerne af royalty til koncernens moderselskab udgjorde en fradragsberettiget driftsudgift, jf. SL § 6, litra a.
Landsretten henviste blandt andet til, at selskabet opererede på det danske marked, hvor prisen var langt det vigtigste konkurrenceparameter, og at selskabet i en meget lang periode stort set kun havde haft underskud. Landsretten henviste yderligere til, at selskabets ultimative moderselskab måtte antages at have egne formål med at være repræsenteret på det danske marked, samt til de foreliggende oplysninger om de markedsføringsudgifter, som hhv. det danske selskab og moderselskabet havde afholdt. Landsretten fremhævede også, at selskabet under sagen havde undladt at besvare Skatteministeriets relevante opfordringer om at oplyse nærmere om det danske selskabs og moderselskabets forhold.
De afholdte royaltybetalinger kunne derfor ikke anses for en fradragsberettiget driftsudgift.
Skatteministeriet blev derfor frifundet. Sagen var henvist til behandling i landsretten i første instans som principiel.x
Dommen stadfæster SKM2011.689.BR (og SKM2011.690.BR, SKM2011.691.BR samt SKM2011.692.BR, der omtales andre steder).
SKM2012.564.ØLR
Et selskab kunne ikke fratrække udgift til omlægning af it-system.
Et A/S og et ApS var begge ejet af A som eneejer. A/S'et fratrak en udgift på 100.000 kr. vedrørende omlægning af virksomhedens it-system og gjorde gældende, at omlægningen var udført af ApS'et. Den faktiske udførelse af omlægningen var foretaget af A selv, som var eneste ansatte i begge selskaber.
Retten nægtede fradrag for udgiften, idet bevisbyrden var skærpet på grund af selskabernes indbyrdes forhold, og selskabet ikke havde løftet denne bevisbyrde for, at der var tale om driftsomkostninger i form af fremmed arbejde, som kunne begrunde fradrag.
Dommen stadfæster SKM2011.328.BR.
En virksomhed kunne ikke fratrække en række udgifter, der var faktureret til andre end virksomheden. Skatteyderen havde ikke løftet den skærpede bevisbyrde for, at realiteterne bag fakturaerne var anderledes end fakturaernes indhold.
SKM2011.783.ØLR
Et selskab, som udbød ejendomsinvesteringsprojekter, havde ikke fradragsret for en udgift, som det havde afholdt i hovedanpartshaverens interesse, angiveligt som en rabat i forbindelse med tegning af anparter i en række ejendomsinvesteringsprojekter. Det var ikke godtgjort, at ydelserne var forretningsmæssigt begrundet, og de kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6 a, stk. 1, litra a.
Landsretten fandt, at uanset, at der var tale om interesseforbundne parter, og at kravet til dokumentation derfor var skærpet, havde et selskab løftet bevisbyrden for, at det havde modtaget nogle beløb som lån fra et holdingselskab, samt at lånene havde karakter af sædvanlige forretningsmæssige dispositioner til finansiering af selskabets drift. Selskabet havde derfor fradrag for renteudgifterne. Derimod fandt retten, at det ikke var tilstrækkeligt dokumenteret, at nogle administrationsomkostninger, som var betalt til holdingselskabet, var fradragsberettigede driftsomkostninger.
Dommen ændrer byrettens dom i SKM2009.317.BR.
Et moderselskab opgav et regreskrav mod et datterselskab, efter at det havde vist sig, at datterselskabet ikke havde forsikringsdækning for tabet, som angik erstatning for et ødelagt kajanlæg.
I modsætning til byretten fandt landsretten det ikke bevist, at moderselskabets regreskrav mod datterselskabet var juridisk holdbart. Hertil kom, at datterselskabets økonomi var dårlig, og at datterselskabets fortsatte beståen var af væsentlig betydning for moderselskabets egen indkomsterhvervelse, fordi det sikrede moderselskabet en afsætningskanal for dets produkter til det engelske marked. Derfor fandt landsretten det ikke var godtgjort, at moderselskabets opgivelse af regreskravet indebar et kapitaltilskud til datterselskabet, og moderselskabet kunne derfor trække erstatningen fra som driftstab efter SL § 6 a.
Moderselskabet havde givet datterselskabet et nedslag på 75 pct. i lejen for kajanlægget. Nedslaget blev både af byretten og landsretten bedømt som et tilskud fra moderselskabet til datterselskabet.
Dette tilskud kunne ikke trækkes fra af moderselskabet, fordi det ikke var af en sådan betydning for moderselskabets egen indkomsterhvervelse, at betingelserne for fradragsret jf. SL § 6 a var opfyldt.
Dommen ændrer SKM2010.172.BR.
Et selskab ønskede fradrag for tantieme og bonus, som var udbetalt til selskabets direktør og medarbejdere vedrørende salg af aktier og en koncernintern overdragelse af aktivitet. Landsretten udtalte, at sammenhængen mellem "den skattepligtige indkomst" og "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, indebærer, at det er en betingelse for fradragsretten, at driftsomkostningerne er afholdt for at opnå skattepligtig indkomst, jf. SL § 4.
Udgifterne til bonus/tantieme havde ikke den nødvendige sammenhæng med selskabets løbende indkomsterhvervelse og kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Den bonus, som var udbetalt i forbindelse med den koncerninterne overdragelse af aktivitet, kunne ikke trækkes fra, fordi selskabet ikke var rette omkostningsbærer af udgiften. Udgifter til advokat- og revisorbistand kunne heller ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi de var relateret til en indskrænkning af selskabets virksomhed og derfor ikke havde karakter af udgifter til løbende administration af skattepligtig investering.
Et selskab havde kun fradrag for udgifter til advokat og revisor i forbindelse med, at selskabet selv erhvervede et selskab.
Selskabet var derimod ikke rette udgiftsbærer i relation til udgifter forbundet med, at selskabets holdingselskab erhvervede andre selskaber.
Et selskab kunne ikke fratrække konkrete udgifter, som selskabet havde nægtet at fremlægge dokumentation for. Selskabet henviste til, at udgifterne fremgik af det revisorpåtegnede årsregnskab. Efter at selskabet havde indbragt afgørelsen for domstolene, fremlagde selskabet dokumentation for en del af udgifterne. Af dokumentationen fremgik, at størstedelen af udgifterne vedrørte aktiver, som var ejet af selskabets hovedaktionær, og omkostninger, der kunne henføres til hovedaktionærens forældre.
Landsretten fandt, at bevisbyrden for, at udgifterne kunne trækkes fra som driftsomkostninger, som udgangspunkt påhvilede selskabet. Bevisbyrden var skærpet, fordi udgifterne knyttede sig til dispositioner mellem interesseforbundne parter. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at udgifterne vedrørte selskabets drift, og der kunne derfor ikke gives fradrag.
Et selskab kunne ikke foretage fradrag for tab på debitorer, idet det ikke var godtgjort, at betalingsforpligtelsen påhvilede det pågældende selskab.
Et selskab, A, drev virksomhed med salg af kopi- og printmateriel i lejede lokaler. Lejeaftalen blev indgået i søsterselskabet B´s navn, under stiftelse. Det sagsøgende selskab afstod senere fra at placere driften i søsterselskabet, fordi leverandørerne ikke ville godkende det. Landsretten udtalte, at da lejeaftalen var indgået af B, var B også den retligt berettigede og forpligtede efter aftalen, og der var ikke anført omstændigheder, der kunne begrunde, at selskabet A skulle være rette aftalepart, og dermed berettiget til fradrag for udgifterne til husleje, varme og el, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
En deltager i et anpartsprojekt ønskede fradrag for sin andel af en udgift, som var benævnt selskabsadministrationshonorar. Retten anså ikke udgiften for at være en driftsomkostning for kommanditselskabet, der kunne begrunde fradragsret hos kommanditisterne.
Til spørgsmålet om, hvilke ydelser honoraret dækkede, var der under vidneforklaringen henvist til en selskabsadministrationsaftale indgået mellem kommanditselskabet og udbyderselskabet. Det fremgik imidlertid af aftalen, at en betydelig del af de ydelser, udbyderselskabet skulle levere til kommanditselskabet, var ydelser, der enten vedrørte kommanditisternes - og ikke kommanditselskabets - forhold, eller ikke kunne antages at have haft tilknytning til kommanditselskabets indkomsterhvervelse i det pågældende indkomstår.
Appelleret til Højesteret men efterfølgende hævet.
Tidligere instans SKM2005.244.LSR.
Skønsmæssigt fradrag.
Et dødsbo fik kun et skønsmæssig fastsat fradrag på i alt 5.000 kr. for udarbejdelse af regnskaber, fordi der var en interesseforbindelse mellem dødsboet og den, der havde udstedt fakturaer på regnskabsmæssig bistand, og som samtidig var den ene af boets 2 arvinger.
Et selskab fik ikke fradrag for en kautionspræmie til hovedaktionærens ægtefælle. Landsretten bemærkede, at sagen vedrørte dispositioner mellem interesseforbundne parter, og at der ikke var påvist nogen reel forretningsmæssig begrundelse for, at selskabet skulle påtage sig en forpligtelse til at betale kautionspræmien.
Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et dansk selskab havde fradragsret for betaling af et søsterselskabs udgifter til advokat og erstatning/godtgørelse i anledning af et tysk søsterselskabs opsigelse af en agentaftale.
Det tyske søsterselskab havde gennem en eksklusivaftale eneforhandlingsretten i Tyskland til det danske selskabs produkter, og det tyske selskab havde indgået en række underaftaler med agenter i Tyskland. På grund af samarbejdsvanskeligheder opsagde det tyske selskab agentaftalen.
Landsretten fandt, at selskabet kunne trække udgifterne fra som driftsomkostninger, selvom
retssagen var anlagt mod det tyske selskab
der ikke eksisterede noget aftaleforhold mellem det danske selskab og agenten i Tyskland
det danske selskab ikke havde nogen retlig forpligtigelse over for agenten.
En skatteyder indgik i et leasing- og konsignationsarrangement med et selskab, der var ejet af skatteyderens bror og far.
Skatteyderens tilgodehavende var stadigt stigende, uden at dette gav ham anledning til at betinge fremtidige leverancer af kontant betaling eller til at kræve tilgodehavendet inddrevet eller forrentet.
Retten fandt, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at de tilgodehavender, der løbende var blevet opbygget hos selskabet, var fradragsberettigede som driftstab.
TfS 1999, 730 VLD
Fradrag for erstatning til søsterselskab godkendt.
Landsretten anså det ikke for godtgjort, at aftalen mellem selskaberne var usædvanlig i forhold til markedsbestemte vilkår for dispositioner, som var foretaget mellem uafhængige parter under samme omstændigheder. Derfor skulle aftalen respekteres, sådan at udgiften til erstatningen kunne trækkes fra.
TfS 1996, 816 VLD
En selvstændig erhvervsdrivende drev virksomhed som agent for et tysk firma, hvor han købte varer, som blev videresolgt til hans eget selskab. Selskabet blev opløst af skifteretten, fordi der ikke var aktiver i selskabet. Agenten fratrak den manglende betaling for leverede varer til selskabet som tab på debitorer.
Landsretten fandt, at tabet måtte anses som et formuetab, der ikke kunne fradrages ved indkomstopgørelsen, fordi transaktionerne mellem ham og selskabet afgørende adskilte sig fra et normalt forretningsforhold mellem uafhængige parter og havde båret præg af hans personlige økonomiske interesser i selskabet.
TfS 1995, 339 VLD
Fradrag for driftstilskud.
Et moderselskab fik fradrag for kurstab og for tab på tilgodehavender hos selskabets engelske datterselskab. Landsskatteretten fandt, at der ikke var tale om vareleverancer på normale forretningsmæssige vilkår, men om tilskud, der ikke havde direkte betydning for moderselskabets omsætning og drift. Derimod lagde landsretten til grund, at moderselskabets markedsføring gennem datterselskabet, på det engelske marked, både direkte og indirekte havde stor betydning for moderselskabets afsætning. Udgifterne blev derfor anset for at have været et naturligt led i moderselskabets virksomhed og dermed fradragsberettigede.
SKM2013.195.BR Sagen drejede sig om, hvorvidt en udgift på 275.000 kr., som skatteyderen, et anpartsselskab, der drev socialpædagogisk virksomhed, havde afholdt til et datterselskab, var fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
Datterselskabet byggede og renoverede huse, og skatteyderen begrundede fradraget for udgiften med, at virksomheden var forpligtet til at tilbyde de anbragte børn og unge arbejdspraktik. Arbejdspraktikken, der bl.a. foregik i datterselskabet, havde en negativ indvirkning på medarbejdernes arbejdsindsats i datterselskabet, som derfor skulle kompenseres.
Retten bemærkede, at der ikke forelå oplysninger om, hvor mange timer praktikanterne var i praktik om ugen, eller præcist, hvor mange uger praktikken strakte sig over, samt, hvilket omfang opgaverne havde. Sagsøgeren kunne heller ikke redegøre præcist for, hvordan beløbet på 275.000 kr. var fremkommet, herunder hvorfor datterselskabet som følge af de unge skulle have lidt et tab, der kunne opgøres til netop dette beløb.
Retten fandt på den baggrund, at det ikke var godtgjort, at de 275.000 kr. dækkede en faktisk udgift hos datterselskabet. Beløbet kunne derfor ikke fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst hos skatteyderen.
Dommen blev anket til landsretten af skatteyderen, som dog hævede anken efter rettens tilkendegivelse i sagen.
SKM2012.179.BR
Et advokatfirma, H1, og et ejendomsselskab, H2, havde begge i de omtvistede indkomstår fratrukket administrationsvederlag betalt til et ejendomsmæglerfirma, H3, der ubestridt var interesseforbundet med både H1 og H2.
For så vidt angår H1 havde skattemyndighederne lagt vægt på, at H1 havde indtægtsført honorarer uden udbetaling af løn til de ansatte, samtidig med, at det ikke var dokumenteret, i hvilket omfang de ansatte medarbejdere havde udført arbejde for henholdsvis H1 og H3. H1s fradrag for administrationsvederlag var derfor blevet skønsmæssigt ansat i indkomstårene 2003-2005 svarende til lønudgiften for en ansat i alle årene samt et mindre beløb for kontorhold i 2004-2005. Efter bevisførelsen, herunder de afgivne forklaringer sammenholdt med ansættelsesaftalerne, fandt retten det godtgjort, at et antal medarbejdere i H1 havde arbejdet udelukkende for H1, at et antal medarbejdere havde arbejdet 50 pct. for H1, og at H1s andel i kontorholdsudgifter udgjorde 50 pct. i 2004-2005. Ansættelsen af H1s skattepligtige indkomst blev derfor hjemvist til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
For så vidt angår H2 fik skattemyndighederne medhold i, at fradrag for administrationshonorar til H3 i indkomståret 2004 skønsmæssigt kunne ansættes, så det svarede til de lønomkostninger, der tidligere var afholdt over for H3.
Retten bemærkede, at fakturaen vedrørte interesseforbundne parter og derfor ikke uden videre kunne lægges til grund, og at der påhvilede H2 en skærpet bevisbyrde for fradragsretten. Retten fandt ikke, at H2 ved de afgivne forklaringer havde løftet bevisbyrden for, at det fakturerede beløb svarede til, hvad uafhængige parter ville have aftalt. Retten bemærkede i den forbindelse, at beløbet svarede til det overskud, der ellers ville have været i H2, og at der ikke i det omtvistede indkomstår var sket løbende fakturering af bistanden.
Et anpartsselskab kunne ikke fratrække udgifter til management fee, som var betalt til et spansk selskab, der var ejet af anpartsselskabets hovedanpartshaver. Hovedanpartshaveren kunne ikke forklare, hvorledes de omtvistede management fee var fastsat, og betalingerne svarede ikke til det beløb, der skulle betales ifølge en servicekontrakt, der var indgået mellem selskaberne. Retten fandt ikke, at selskabet havde løftet den skærpede bevisbyrde, som påhvilede det på grund af interessefællesskabet med modtageren af management fee-beløbet.
Indbragt for landsretten af selskabet, men efterfølgende hævet.
En ejendomsmægler havde lagt administrationen af sin virksomhed ud i et selskab, der var ejet af hans børn. Med henvisning til, at det administrationsvederlag, ejendomsmægleren betalte til selskabet, ikke kunne antages at være fastsat på markedsvilkår, anerkendte skattemyndighederne kun fradragsret for en skønsmæssig mindre del af vederlaget.
Retten fandt, at skatteministeriet ikke i tilstrækkelig grad havde sandsynliggjort, at det aftalte administrationsvederlag ikke svarede til markedsvilkår. Herefter fik ejendomsmægleren fradrag for hele vederlaget.
Et administrationsselskab havde indgået administrationsaftale med en række kommanditselskaber og interessentskaber, der havde til formål at investere i plantager. Ifølge aftalerne skulle administrationsselskabet stå for den daglige administration af kommanditselskabernes og interessentskabernes ejendomme, herunder føre bogholderi og lignende. Administrationsselskabet afholdt en række forskellige udgifter til advokat vedrørende kommanditselskaberne og interessentskaberne, herunder udgifter vedrørende bestyrelsesansvar, vurdering af rådgiveransvar i forbindelse med afvikling af investeringsprojekterne, sager mod offentlige myndigheder mv.
Byretten fandt, at udgifterne til advokatbistand kun vedrørte de administrerede interessentskaber og kommanditselskaber og deres virksomhed, og at administrationsselskabet ikke havde været forpligtet til at afholde disse. Udgifterne var derfor ikke anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde administrationsselskabets indkomst, og kunne ikke trækkes fra efter § 6, stk. 1, litra a.
Ikke udvidelse af virksomheden
Kapitalfondsforvalteren indgik aftaler med forskellige rådgivere og fik banktilsagn om en kortfristet og langfristet finansiering af aktieopkøbet. Kapitalfondsforvalteren fik en eksklusivitetsaftale med A/S' ledelse. Af såvel det indikative som det endelige købstilbud fremgik, at opkøbet skulle ske gennem selskabet H1 A/S, som var stiftet til lejligheden.
Se også SKM2013.105.LSR, SKM2013.668.LSR og SKM2014.292.LSR. (Afgørelserne er ikke refereret her).
I sidstnævnte sag indrømmedes dog fradrag for en del af beløbet på grund af bevismæssig usikkerhed.
SKM2009.455.LSR
Sagen vedrørte den dagældende LL § 8 J. Udgifter til due diligence mv. blev anset for primært at være afholdt i aktionærernes interesse i en situation, hvor der ved en virksomhedssammenlægning skete en skattefri tilførsel af aktiver, og hvor værdien af bytteforholdet i de to sammenlagte virksomheder skulle vurderes. Den sammenlagte virksomhed var derfor ikke rette omkostningsbærer og kunne ikke trække udgiften fra.
Udgifterne var således afholdt i selskabets interesse, idet selskabet på den måde opnåede besparelser på udbygning af det almindelige kloaknet og fremtidssikrede dette.
Forsikring mod tab på datterselskabs debitorer. SEL § 31 D.
Moderselskabet kunne derfor ikke trække udgiften fra jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
TfS 1994, 190 LR
Ligningsrådet fandt, at et holdingselskab ikke har fradragsret for overskudsandele, der udbetales fra en medarbejderudbyttefond til alle ansatte inden for koncernen på grundlag af det samlede koncernresultat. Efter hovedreglen i dansk skatteret skal udgiften fratrækkes af den, der har afholdt udgiften.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret