text:
Skat.dk: Beskatning af fri bil - direktør og hovedanpartshaver - 60 dages reglen - kørsel mellem bopæl og flere arbejdspladser
18 Jul 2003 08:44
2. afdeling, 104/2002
Direktør, hovedanpartshaver, arbejdspladser, bopæl, kørebog
Skatteyderen var ansat i et selskab, som han selv ejede. Selskabet havde en meget stor aktivitet i Norge, og skatteyderen opholdt sig i det pågældende år 100-120 dage i Norge. Den overvejende del af transporten skete i en firmabil stillet til rådighed af selskabet. Det var mellem selskabet og skatteyderen aftalt, at bilen ikke måtte anvendes til privat kørsel. Skatteyderen havde ført kørselsregnskab. For så vidt angår ophold i Norge havde han ikke hver dag angivet kilometertællerens udvisende, når han kom til Norge og når han forlod Norge.
Landsretten havde fundet at skatteyderen skulle beskattes af fri bil. Kørsel mellem sagsøgerens private bopæl, som var sammenfaldende med selskabets adresse, og et datterselskabs arbejdsplads i Norge var ikke kørsel mellem to arbejdspladser og derfor ikke omfattet af reglen i ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra b.
For Højesteret gjorde skatteyderen gældende, at kørsel til datterselskabets adresser var omfattet af 60-dages reglen i ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra a. Han gjorde nærmere gældende, at opgørelsen af 60 dage var afgørende for, om der var kørt direkte fra hjemmet til datterselskabets adresser. Således kunne sådanne kørsler ikke medtages, hvis man havde besøgt et arbejdssted på vejen.
Heri var Højesteret enig.
Højesteret fandt endvidere efter oplysningerne i kørebogen det for godtgjort at skatteyderen i overensstemmelse med aftalen mellem ham og selskabet ikke havde anvendt bilen i øvrigt til privat kørsel.
Ligningsvejledningen 2003 - 1 A.F.3.1.3.2
Ligningsvejledningen 2003 - 1 A.F.3.2
Marie-Louise Andreasen, Torben Melchior, Peter Blok, Lene Pagter Kristensen og Thomas Rørdam.
I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 1. afdeling den 22. februar 2002.
Appellanten, A, har påstået indstævnte, Skatteministeriet, dømt til at anerkende, at hans personlige indkomst for indkomståret 1997 ikke skal forhøjes med 34.500 kr.
A har for Højesteret fremlagt yderligere oplysninger om rejserne til Norge. Det fremgår heraf, at han på 25 af de i alt 31 rejser har besøgt H2 A/S' adresse i ....(Oslo) og på 14 af rejserne har besøgt selskabets adresse i .....(nord for Oslo). På 7 af rejserne har han kørt direkte fra sin bopæl i ....(Danmark) til ....(Oslo) og på 2 af rejserne direkte fra bopælen til .....(nord for Oslo). På de 22 øvrige rejser har han kørt fra bopælen til andre arbejdspladser i Norge, herunder til en række operatører, til H2 A/S' advokat og til Norsk Hydro.
Til støtte for, at kørslen udelukkende har været erhvervsmæssig, har A for Højesteret yderligere henvist til ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra a. Han har anført, at der ved anvendelsen af 60 dages reglen i litra a i relation til den enkelte arbejdsplads, herunder H2 A/S' kontor i .....(Oslo) og selskabets værksted i .....(nord for Oslo), alene kan medregnes tilfælde, hvor han har kørt direkte mellem sin bopæl og arbejdspladsen. Besøg på kontoret eller værkstedet er således uden betydning i de tilfælde, hvor besøgene har fundet sted på vej fra eller til andre arbejdspladser i Norge, f.eks. hos operatører m.m., jf. pkt. 17.3.1.2. i Skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven. Han har derfor ikke kørt til samme arbejdsplads i Norge i mere end 60 arbejdsdage inden for en forudgående periode på 24 måneder.
Skatteministeriet har heroverfor anført, at A i mere end 60 arbejdsdage inden for en forudgående periode på 24 måneder har kørt mellem bopælen og H2 A/S' kontor i ....(Oslo), idet alle ophold på denne adresse må medregnes ved opgørelsen, uanset om han besøger en anden arbejdsplads på vej til eller fra kontoret.
Efter ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra a, er der fradragsret for udgifter til "befordring mellem sædvanlig bopæl og arbejdsplads i indtil 60 arbejdsdage inden for de forudgående 24 måneder".
Om arbejdspladsbegrebet i ligningslovens § 9 B udtales i forarbejderne (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, spalte 9449):
"Alene kørsel til et indtægtsgivende arbejdssted er omfattet af reglen. Til gengæld vil alle former for arbejdspladser, der ikke tillige er den skattepligtiges bopæl, være omfattet af reglerne, herunder f.eks. kørsel til kundebesøg, konferencer eller afhentning af post eller materialer. Som arbejdsplads betragtes også steder, hvor den pågældende modtager undervisning i efteruddannelsesøjemed som et led i arbejdet. Betinger arbejdet, at den skattepligtige overnatter uden for bopælen, f.eks. på et hotel, anses befordring til hotellet som en del af befordringen til arbejdspladsen. Får hotellet karakter at et midlertidigt opholdssted på grund af flere overnatninger, vil kørsel mellem hotellet og arbejdspladsen blive omfattet af 60-dages reglen."
I pkt. 17.3.1.2. i Skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven er bl.a. anført:
"Perioden på 60 arbejdsdage gælder for befordring direkte mellem sædvanlig bopæl og arbejdsplads. Køres der således fra hjemmet til konstant skiftende arbejdspladser og ikke til samme arbejdsplads i mere end 60 dage, er befordringen hele tiden erhvervsmæssig. De 60 dage på én arbejdsplads kan ligge i forlængelse af hinanden eller ligge spredt. Det afgørende er alene, om arbejdet på den enkelte arbejdsplads udstrækker sig over 60 arbejdsdage. I perioden på 60 arbejdsdage medregnes enhver arbejdsdag uanset længde.
Eksempel 2 (flere arbejdspladser pr. dag).
Dag 1-40: Hjem - A - B - hjem.
Dag 41-80: Hjem - B - A - C - hjem.
Dag 81-120: Hjem -A - B - C - hjem.
Ved beregningen af 60-dages-perioden i forbindelse med befordring mellem hjem og en bestemt arbejdsplads, hvor der samtidig indgår transport mellem flere arbejdspladser for samme arbejdsgiver, fokuseres der som vist i eksemplet på den direkte befordring mellem hjem og den pågældende arbejdsplads. I eksemplet er det altså uden betydning for beregningen af 60-dages-perioden, at arbejdsplads A udgør en af de mellemliggende arbejdspladser."
Det må lægges til grund, at A på 25 af sine 31 rejser til Norge i 1997 besøgte H2 A/S' kontor i .....(Oslo) og på 14 af rejserne besøgte selskabets værksted i ....(nord for Oslo). Det må endvidere lægges til grund, at han kun i et mindre antal af disse tilfælde kørte direkte mellem bopælen i .....(Danmark) og kontoret, henholdsvis værkstedet, idet der i øvrigt var tale om kørsel mellem bopælen og skiftende arbejdspladser hos operatører m.m. Selv om der ikke foreligger oplysninger om As kørsel til Norge i tiden forud for 1997, finder Højesteret det herefter godtgjort, at A ikke har kørt direkte mellem bopælen og samme arbejdsplads i Norge mere end 60 arbejdsdage inden for en forudgående periode på 24 måneder. Kørslen mellem bopælen og de forskellige arbejdspladser i Norge må derfor anses for erhvervsmæssig, jf. ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra a.
Også As kørsel mellem de forskellige arbejdspladser i Norge må anses for erhvervsmæssig, jf. ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra b.
Det må ved oplysningerne i kørebogen anses for godtgjort, at A i overensstemmelse med aftalen mellem ham og H1 Holding ApS heller ikke i øvrigt har anvendt bilen til privat kørsel.
Højesteret tager herefter As påstand til følge.
Indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at appellanten, As, personlige indkomst for indkomståret 1997 ikke skal forhøjes med 34.500 kr.
I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 25.000 kr. til A.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: A.A.7.1.3 Adgangen til at støtte ret på administrativ praksis
Dette afsnit handler om, at det er en følge af lighedsgrundsætningen, at borgere og virksomheder som udgangspunkt kan støtte ret på gældende administrativ praksis, medmindre praksis er direkte, dvs. oplagt, ulovlig.
Den administrative praksis på skatteområdet dannes af domme samt kendelser og/eller afgørelser fra Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen. I det omfang et spørgsmål ikke er afgjort ved dom eller kendelse og/eller afgørelse fra Landsskatteretten eller Skatteankestyrelsen, vil praksis som udgangspunkt dannes ved offentliggørelse af afgørelser på hjemmesiden www.skat.dk, herunder offentliggørelse af Skatterådets afgørelser.
Ikke offentliggjorte afgørelser, herunder afgørelser offentliggjort i Afgørelsesdatabasen for Landsskatteretten og Skatterådet, kan også have betydning for dannelsen af den administrative praksis. Ikke offentliggjorte afgørelser skal derfor tillægges betydning, når Skatteforvaltningen træffer afgørelse i konkrete sager, f.eks. når borgere og virksomheder henviser til disse afgørelser under behandlingen af deres sag.
I det omfang EU-domstolen måtte fastslå, at dansk praksis har været i strid med EU-retten, vil udgangspunktet være, at der kan støttes ret på dansk praksis, indtil praksisændringen offentliggøres med et passende varsel.
Den administrative praksis indarbejdes løbende i den generelle beskrivelse af praksis, der fremgår af Skatteforvaltningens juridiske vejledninger, styresignaler og øvrige offentliggjorte beskrivelser af praksis. Se SKM2018.348.SKTST, hvoraf bl.a. fremgår, at da Den juridiske vejledning, herunder styresignaler og meddelelser fra de enkelte styrelser, fastlægger gældende praksis, kan borgere og virksomheder støtte ret herpå i det omfang, at denne praksis ikke klart er i uoverensstemmelse med højere rangerende retskilder. Dette er fastslået i domspraksis.
Praksis skal dokumenteres eller sandsynliggøres
Hvis en påstået praksis ikke er beskrevet i Skatteforvaltningens vejledninger mv. eller ikke er udmøntet i en fast praksis, er det op til borgeren/virksomheden at sandsynliggøre den påståede praksis. Det var ikke muligt i følgende eksempler:
Højesteret fandt, at en grundejer ikke havde godtgjort, at dele af et anlæg af ledningsnetværk medførte en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og betingelserne for fradrag var dermed ikke tilstede. Højesteret bemærkede, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selvom der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som det omtvistede. Se SKM2017.330.HR
Klagerne fik ikke medhold i deres påstande om adgang til genoptagelse af skatteansættelser vedrørende lagerbeskattede værdipapirer. Landsskatteretten fandt, at formuleringen af afsnit A.A.8.2.1.7 i de tidligere udgaver af Den juridiske vejledning ikke indeholdt entydige udsagn til støtte for klagernes påstand om, at der forud for januar 2014 var etableret en fast praksis om, at lagerbeskattede finansielle værdipapirer var omfattet af SFL § 26, stk. 7, og SFL § 27, stk. 1, nr. 2. SKATs bemærkning i Den Juridiske Vejledning afsnit A.A.8.2.1.7, gældende fra 15. januar 2014 om at bestemmelserne ikke finder anvendelse på lagerbeskattede værdipapirer, er derfor ikke udtryk for en praksisændring til skade for klageren. Se SKM2017.372.LSR og SKM2017.373.LSR.
Der kunne ikke støttes ret på lighedsgrundsætningen, og der kunne ikke siges at eksistere en fast praksis, uanset at SKAT tidligere i tre sager ved bindende svar og herudover i yderligere 7 sager udtrykkeligt eller stiltiende havde godkendt den omhandlede model. Skatterådet fastslog, at der ikke herved var skabt en praksis, der kunne støttes ret på. Skatterådet lagde vægt på, at ingen af afgørelserne var truffet af Skatterådet eller andre højere skattemyndigheder, samt at ingen af afgørelserne var offentliggjort eller nævnt i Den Juridiske Vejledning. Hertil kom, at selv hvis det måtte antages, at der var skabt en praksis, ville der ikke kunne støttes ret på den, da de påberåbte afgørelser var i direkte strid med såvel lovreglerne som højere rangerende retskilder. Se SKM2016.615.SR.
Udtalelser fra to skattemedarbejdere i forbindelse med kursusafholdelse kunne ikke tillægges betydning ved fastlæggelsen af administrativ praksis. Se SKM2016.604.BR.
Landsskatteretten fandt ikke, at formuleringer i tidligere udgaver af den Juridiske Vejledning indeholdt entydige udsagn til støtte for klagerens påstand om, at der forud for januar 2014 var etableret en fast praksis om, at lagerbeskattede finansielle kontrakter iht. KGL § 33, stk. 1, var omfattet af SFL § 26, stk. 7. SKATs bemærkning i en senere udgave af Den Juridiske Vejledning om, at SFL § 26, stk. 7, og § 27, stk. 1, nr. 1 og 2, ikke finder anvendelse på lagerbeskattede værdipapirer var derfor ikke udtryk for en praksisændring, og Landsskatteretten stadfæstede derfor SKATs afgørelse. Se SKM2016.562.LSR.
Angående et grænsehandelskoncept fandt byretten det ikke godtgjort, at der havde eksisteret en administrativ praksis om, at købet var momsfritaget. Det blev ligeledes fastslået, at der ikke hos SKAT var udvist en sådan passivitet, at det var til hinder for opkrævning af moms. Endelig blev det fastslået, at uanset at virksomheden i sine momsangivelser havde oplyst om momsfri EU-handel, medførte dette ikke, at SKAT havde en særskilt handlepligt eller at kravet blev fortabt. Se SKM2014.271.BR, stadfæstet ved SKM2015.292.ØLR.
I et grænsehandelsarrangement var køb af båd momspligtigt i Danmark, fordi det medvirkende tyske firma reelt var et uselvstændigt mellemled. Det fandtes ikke godtgjort, at SKAT tidligere havde haft en lempeligere praksis, eller at SKAT havde udvist en passivitet, der kunne sidestilles med en sådan praksis. Se SKM2013.850.VLR.
Tidligere afgørelser om tilladelse til afskrivning på "working interests" i deres egenskab af udbytteretter blev ikke anset for at udgøre en sådan praksis, at Højesterets forskellige opfattelser af spørgsmålet kunne anses for en praksisskærpelse med tilbagevirkende kraft. Højesteret lagde til grund, at der i stedet for var tale om indkomst fra selvstændig erhvervsvirksomhed, således at der ikke var grundlag for afskrivning efter AL § 40, stk. 2. Se SKM2013.793.HR
En afgørelse om nægtelse af afskrivning på investors udgift til honorar til udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt (såkaldt "finders fee") var ikke udtryk for en praksisskærpelse med tilbagevirkende kraft. Repræsentanten havde til støtte for, at der var tale om en ulovlig praksisændring, henvist til en række afgørelser fra Ligningsrådet og en afgørelse fra Landsskatteretten. Højesteret fandt ikke, at Ligningsrådet og Landsskatteretten i de pågældende sager havde taget stilling til, hvordan et honorar til en projektudbyder skal behandles skattemæssigt. Højesteret fandt derfor ikke, at der havde eksisteret en praksis, hvorefter sådanne udbyderhonorarer kunne tillægges afskrivningsgrundlaget for et aktiv. Se SKM2011.587.HR.
Retten fandt det ikke godtgjort, at der hidtil havde eksisteret en fast administrativ praksis om, at der efter FULs regler blev tilladt ubegrænset balancetilpasning. Se SKM2006.497.VLR.
Det blev lagt til grund, at der ikke hidtil havde eksisteret en praksis om rentefradrag vedrørende låneaftaler på non-recourse vilkår. Se TfS 2000.148.HD.
Det blev lagt til grund, at en efterfølgende opstået praksis om pristalsregulering af anskaffelsessum ikke var gældende for 1997. Se SKM2006.610.ØLR.
Skattemyndighederne havde i en periode på 5 år ikke taget skridt til at opkræve den korrekte afgift hos en række kraftværker. Retten lagde til grund, at det ikke som følge af myndighedernes passivitet var godtgjort, at der havde eksisteret en administrativ praksis om, at afgiften ikke skulle betales. Se SKM2013.141.HR.
Det blev ikke anset for godtgjort, at SKAT havde haft en praksis om at undlade at udnytte en subsidiær beskatningsret vedrørende en læges indkomst optjent i Norge. Se SKM2012.7.VLR og SKM2013.391.ØLR, stadfæstet ved SKM2015.24.HR.
Det blev ikke anset for godtgjort, at der havde eksisteret en praksis om fritagelse for registreringsafgift af erhvervsbusser, der i mindre omfang er anvendt til private formål. Se SKM2012.101.LSR.
Det blev ikke anset for godtgjort, at der havde bestået en administrativ praksis om fuld tilbagebetaling af el- eller vandafgift. Se SKM2015.700.ØLR.
Sagsøgeren havde ikke bevist eksistensen af en fast administrativ praksis fra skattemyndighedernes side som påstået. Se SKM2015.494.ØLR.
Selskabet havde ikke løftet bevisbyrden for, at SKATs afgørelse udgjorde en skærpelse af hidtidig praksis. Se SKM2015.341.ØLR.
Et af SKAT indgået forlig ansås alene for at have retsvirkning for forligets parter, hvorfor et andet selskab ikke ved henvisning til det pågældende forlig ansås for at have godtgjort, at SKATs svar var i strid med administrativ praksis. Se SKM2016.47.ØLR.
Landsretten fandt ikke, modsat byretten og landsskatteretten, at realkreditinstituttet havde godtgjort eksistensen af en fast administrativ praksis, hvorefter realkreditinstitutter forud for udstedelsen af SKATs styresignal af 6. juli 2010 (SKM2010.444.SKAT) var fritaget for pligten til at betale lønsumsafgift, når de foretog investeringer som de omhandlede. Se SKM2016.46.ØLR.
Landsskatteretten fandt det ikke for godtgjort, at der forelå en fast administrativ praksis om, at SKAT ved forældres udlejning af ejendomme til deres børn accepterer udlejningen som erhvervsmæssig virksomhed, selvom udlejningen giver underskud, og der ikke er udsigt til overskud. Ligeledes fandtes det ikke for godtgjort, at der forud for Skatterådets afgørelse af 20. november 2012 offentliggjort i SKM2012.701.SR forelå en fast og bindende administrativ praksis om, at udlejning af andelsboliger til beboelse kunne godkendes som erhvervsmæssig virksomhed. Se SKM2016.30.LSR.
Efter den foreliggende administrative praksis, herunder ministersvarene på spørgsmål om 15 %'s-reglens anvendelse, fandtes det ikke godtgjort, at der forelå en fast administrativ praksis for, at et dødsbos værdiansættelse, som ikke afviger mere end 15 % fra den kontante ejendomsværdi, altid skal lægges til grund. Se SKM2016.279.HR.
Skatteyderen havde påberåbt sig bl.a., at der efter en fast og mangeårig administrativ praksis er fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var en sådan praksis. Se SKM2009.95.HR
Det blev lagt til grund, at der ikke havde foreligget en administrativ praksis om, at passagerer på katamaranfærgerne var fritaget for flyrejseafgift. Se SKM2009.39.ØLR.
Et internt notat er ikke nødvendigvis identisk med Skatteforvaltningens gældende praksis. Se TfS 2000.871.HD, hvor der ikke kunne støttes ret på et internt notat om den skattemæssige behandling af bådudlejning.
Nedenfor er refereret afgørelser opdelt som eksempler på, hvornår der kan støttes ret på, henholdsvis ikke kan støttes ret på praksis.
Eksempler på tilfælde, hvor der kunne støttes ret på beskrivelsen af praksis:
Højesteret fastslog, at klageren havde ret til fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i forbindelse med en skattestraffesag. Begrundelsen var, at dette fremgik af Ligningsrådets bindende anvisninger for det pågældende år, og at der kunne støttes ret på dette, selv om det senere var ændret. Se UfR 1965.399.HD.
Højesteret gav klageren medhold i, at der i overensstemmelse med Ligningsvejledningens beskrivelse af praksis kunne indrømmes fradrag for udgifter til arbejdsværelse. Se TfS 1996.210.HD.
Højesteret underkendte skattemyndighedernes fiksering af rente vedrørende hovedaktionærens tilgodehavende i eget selskab. Begrundelsen var, at i mangel af særlig lovregulering kunne der støttes ret på eksisterende praksis, hvorefter der ikke var sket rentefiksering. Se TfS 1996.642.HD.
Der kunne støttes ret på Ligningsvejledningens udsagn om, at et enfamilieshus kan udstykkes i 2 ejerlejligheder, som begge kan sælges skattefrit efter parcelhusreglen, uanset bopælskravet. Se SKM2008.149.BR.
Der kunne støttes ret på Momsvejledningens afsnit Q.1.3.2.4, hvorefter en pålagt bod i henhold til en Momsnævnsafgørelse kunne medføre regulering af momstilsvaret. Efter ML § 52, stk. 5, jf. ML § 27, stk. 1, var det alene erstatning, der kunne medføre regulering af momstilsvaret. Se SKM2010.463.LSR.
I perioden 15. juli 2008 - 14. juli 2011 var det anført i SKATs juridiske vejledning, at forældelsesfristen for krav på omkostningsgodtgørelse løb fra sidste rettidige betalingsdag på den pågældende faktura. Teksten ændredes herefter således, at det nu er anført, at forældelsesfristen løber fra det tidspunkt, hvor sagen er endelig afsluttet. Landsskatteretten fandt, at SKAT havde afskåret sig fra at gøre forældelse gældende for krav på omkostningsgodtgørelse af fakturaer, der kunne være udstedt i den periode, hvor teksten i SKATs juridiske vejledning var gældende. Da udsagnet i SKATs juridiske vejledning var baseret på en fortolkning af FORÆL § 2, stk. 1, var det ikke klart i strid med loven, hvorfor selskabet kunne støtte ret herpå. Se SKM2015.699.LSR.
Eksempler på tilfælde, hvor der ikke kunne støttes ret på beskrivelsen af praksis:
Sagen angik, om 15 %'s reglen i værdiansættelsescirkulærets punkt 6, 2. afsnit, var bindende for SKAT, således at SKAT var afskåret fra at anmode om en sagkyndig vurdering af de udlagte ejendommes værdi, fordi boet havde værdiansat ejendommene på en sådan måde, at ejendommenes værdi afveg mindre end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering. Højesteret fandt, at værdiansættelsescirkulærets punkt 6, afsnit 2, i sammenhæng med punkt 48 i cirkulæret og på baggrund af to afgørelser fra Skattedepartementet i 1984, tidligere besvarelser fra skatteministeren om 15 %'s reglen samt forarbejderne til boafgiftsloven, førte til, at skattemyndighederne skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %‘s reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Af de grunde, som skifteretten havde anført, fandt Højesteret, at der var sådanne særlige omstændigheder, at skattemyndighedernes anmodning om, at de pågældende ejendomme blev vurderet med henblik på fastsættelse af handelsværdien, skulle imødekommes. Se SKM2016.279.HR.
Sagsøgeren kunne ikke støtte ret på en administrativ praksis, hvorefter godtgørelser efter forskelsbehandlingslovens § 7, var skattefrie. Denne praksis udgjorde et selvstændigt hjemmelsgrundlag for skattefrihed for godtgørelser efter forskelsbehandlingsloven og kunne ikke udvides til også at omfatte godtgørelser efter ligebehandlingsloven. Godtgørelser efter ligebehandlingsloven var ifølge fast administrativ praksis skattepligtige. Se SKM2018.201.BR.
Et udsagn i SKATs Juridiske vejledning, afsnit A.A.12.1 om mulighed for henstand ved klage over afslag på genoptagelse blev af Landsskatteretten anset for at være i klar modstrid med SFL § 51, således at der ikke kunne støttes ret på udsagnet i Juridisk vejledning. Se SKM2012.399.LSR.
Avancen ved salg af et sommerhus var skattepligtig, fordi bygningen ikke var egnet som fritidsbolig. Det kunne ikke ændre noget i denne faste praksis, at der var dokumenteret enkelte afvigende afgørelser fra underordnede myndigheder. Se SKM2009.369.ØLR.
Der kunne ikke støttes ret på et internt notat om den skattemæssige behandling af bådudlejning, da interne notater ikke nødvendigvis er identiske med gældende praksis. Se TfS 2000.871.HD.
Der kunne ikke støttes ret på Ligningsvejledningens udsagn om ret til fradrag i anskaffelsessummen ved salg af aktier til det udstedende selskab, fordi tabet ikke ansås for reelt, men derimod konstrueret til at opnå skattefradrag. Se SKM2007.29.HR.
Der kunne ikke støttes ret på en cirkulæreskrivelse fra Told- og Skattestyrelsen. Det fremgik af skrivelsen, at foretagelse af en ekstraordinær skatteansættelse var betinget af gennemførelse af en straffesag. Da skrivelsens indhold ikke havde støtte i lov eller forarbejder, kunne ansættelsen foretages, selv om der ikke blev rejst straffesag. Se SKM2001.582.ØLR.
Der kunne ikke støttes ret på Ligningsvejledningens udsagn om beskatningen af hovedaktionærer af værdi af rådighed over lystbåd, fordi personen i sagen, ud over at være hovedaktionær, også var direktør i selskabet. Se SKM2004.153.VLR.
xSKM2020.179.HRx
xHøjesteret fandt, at en far, som med skattemæssig succession solgte samtlige aktier i et af ham helejet selskab til sine 3 døtre, ikke havde godtgjort, at der fandtes en bindende administrativ praksis, hvorefter udbytte ikke beskattes hos de aktuelle aktionærer. Faderen havde henvist til Den juridiske vejledning og 3 ikke offentliggjorte bindende svar.x
SKM2017.330.HR
Højesteret fandt, at en grundejer ikke havde godtgjort, at dele af et anlæg af ledningsnetværk medførte en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og betingelserne for fradrag var dermed ikke tilstede. Højesteret bemærkede, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selvom der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som det omtvistede.
SKM2016.279.HR
Sagen angik, om 15 %'s reglen i værdiansættelsescirkulærets punkt 6, 2. afsnit, var bindende for SKAT, således at SKAT var afskåret fra at anmode om en sagkyndig vurdering af de udlagte ejendommes værdi, fordi boet havde værdiansat ejendommene på en sådan måde, at ejendommenes værdi afveg mindre end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering. Højesteret fandt, at værdiansættelsescirkulærets punkt 6, afsnit 2, i sammenhæng med punkt 48 i cirkulæret og på baggrund af to afgørelser fra Skattedepartementet i 1984, tidligere besvarelser fra skatteministeren om 15 %'s reglen samt forarbejderne til boafgiftsloven, førte til, at skattemyndighederne skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %‘s reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Af de grunde, som skifteretten havde anført, fandt Højesteret, at der var sådanne særlige omstændigheder, at skattemyndighedernes anmodning om, at de pågældende ejendomme blev vurderet med henblik på fastsættelse af handelsværdien, skulle imødekommes.
SKM2015.24.HR
Ikke i strid med en fast administrativ praksis, selvom SKAT i en årrække ikke havde beskattet en sådan indkomst. Passivitet kunne ikke sidestilles med en positiv afgørelse.
Tidligere instans SKM2013.391.ØLR
SKM2013.793.HR Ikke anset for praksisskærpelse, at Højesteret vurderede "working interests" anderledes end i tidligere afgørelser. Ikke godtgjort, at der eksisterede en administrativ praksis.
SKM2013.141.HR Passivitet hos myndighederne havde ikke etableret en administrativ praksis.
SKM2011.587.HR En afgørelse om nægtelse af afskrivning på investors udgift til honorar til udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt (såkaldt "finders fee") var ikke udtryk for en praksisskærpelse med tilbagevirkende kraft. Repræsentanten havde til støtte for, at der var tale om en ulovlig praksisændring, henvist til en række afgørelser fra Ligningsrådet og en afgørelse fra Landsskatteretten. Højesteret fandt ikke, at Ligningsrådet og Landsskatteretten i de pågældende sager havde taget stilling til, hvordan et honorar til en projektudbyder skal behandles skattemæssigt. Højesteret fandt derfor ikke, at der havde eksisteret en praksis, hvorefter sådanne udbyderhonorarer kunne tillægges afskrivningsgrundlaget for et aktiv. Tidligere instans SKM2009.196.ØLR
SKM2009.95.HR
Skatteyderen havde påberåbt sig bl.a., at der efter en fast og mangeårig administrativ praksis er fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var en sådan praksis.
SKM2007.29.HR Ligningsvejledningens udsagn kunne ikke lægges til grund - ikke reelt tab.
TfS 2000.871.HD
Internt notat havde ikke status som praksis.
TfS 2000.148.HD
Ingen hidtidig praksis om non-recourse-låneaftaler.
TfS 1996.642.HD
Der kunne støttes ret på praksis om manglende rentefiksering.
TfS 1996.210.HD
Fradrag - arbejdsværelse - Ligningsvejledningen.
Fradrag - advokat- og revisorudgift - Ligningsrådets bindende anvisningers betydning.
SKM2016.287.ØLR
Landsretten fandt det efter bevisførelsen ikke godtgjort, at der i den periode, sagen angik, havde foreligget en administrativ praksis, hvorefter centrale kraftvarmeværker ikke var blevet opkrævet kuldioxidafgift i situationer svarende til den i sagen foreliggende. Landsretten bemærkede i den forbindelse særligt, at det såkaldte merbrændselsprincip må anses for en fejlagtig opgørelse af afgiften, jf. Højesterets dom af 22. oktober 2012 (UfR 2013.207H) (SKM2013.141.HR), og at den praksis for centrale kraftvarmeværker, der er omtalt i forarbejderne til lov nr. 527 af 12. juni 2009 om ændring af lov om afgift af elektricitet og forskellige andre love, herunder høringssvaret fra G2 og skatteministerens bemærkninger hertil, ikke ses at bygge på en administrativ afgørelse eller lignende, men ifølge skatteministerens svar er et princip, der som hovedregel har været praktiseret af de centrale kraftværker. Heller ikke den omstændighed, at andre decentrale værker i den samme periode som følge af afgiftsmyndighedernes manglende indgriben måtte have betalt for lidt i afgift, kunne ud fra en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning begrunde, at H1 havde krav på en afgiftsberegning i strid med loven. Skatteministeriet var således ikke afskåret fra at stille krav over for H1 om, at afgiften opgøres i overensstemmelse med lovgrundlaget.
SKM2016.47.ØLR
Landsretten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at SKATs afgørelse var i strid med administrativ praksis, hvorved landsretten bemærkede, at det af sagsøgeren påberåbte retsforlig mellem Skatteministeriet og SDC og to andre datacentraler (jf. TfS 1999,249 og TfS 1999,259) og de vejledninger, som måtte være udmøntet i forlængelse heraf, alene havde retsvirkning for forligets parter.
SKM2016.46.ØLR
Realkreditinstituttet gjorde gældende, at der eksisterede en fast administrativ praksis for, at den omhandlede aktivitet skulle anses for passiv kapitalanbringelse i lønsumsafgiftsmæssig henseende. Dette havde Landsskatteretten givet realkreditinstituttet medhold i, hvilket var tiltrådt af byretten (jf. SKM2014.551.BR), som udtalte, at der ikke var fremkommet oplysninger, der gav grundlag for en anden vurdering af administrativ praksis end Landsskatterettens. Landsretten ændrede også på dette punkt byrettens dom. Landsretten henviste herved bl.a. til, at der for landsretten var fremlagt nye oplysninger om korrespondance mellem skattemyndighederne og Realkreditrådet og Realkreditforeningen. Landsretten fandt, at realkreditinstituttet ikke havde godtgjort eksistensen af en fast administrativ praksis, hvorefter realkreditinstitutter forud for udstedelsen af SKATs styresignal af 6. juli 2010 (SKM2010.444.SKAT) var fritaget for pligten til at betale lønsumsafgift, når de foretog investeringer som de omhandlede.
SKM2015.700.ØLR Skatteyder havde ikke godtgjort, at der havde bestået en administrativ praksis om fuld tilbagebetaling af el- og vandafgift til transportvirksomhederne. Stadfæster SKM2014.518.BR
SKM2015.641.ØLR Landsretten fandt, at der ikke var oplysninger om afgørelser, hvor forholdene var helt som i den foreliggende sag, hvorfor der ikke var grund til at antage, at afgørelsen var i strid med den foreliggende administrative praksis og lighedsgrundsætningen. Stadfæster SKM2014.138.BR
SKM2015.494.ØLR Sagsøgeren havde ikke bevist eksistensen af en fast administrativ praksis fra skattemyndighedernes side som påstået.
SKM2015.341.ØLR Selskabet havde ikke løftet bevisbyrden for, at SKATs afgørelse udgjorde en skærpelse af hidtidig praksis.
SKM2013.850.VLR Ikke godtgjort, at der tidligere havde eksisteret en lempeligere praksis om momspligt i grænsehandelsarrangement.
SKM2013.557.ØLR Landsretten fandt det ikke for godtgjort, at den udbetalte bonus havde den fornødne tilknytning til selskabets drift og ikke til salget af aktierne i selskabet, at udgifterne hertil i det væsentlige kunne anses for at have tjent til at erhverve, sikre eller vedligeholde selskabets indkomst. Indholdet af Ligningsvejledningen fra 2005 kunne heller ikke føre til et andet resultat, allerede fordi afsnit E.B.3 om driftsomkostninger, hvorefter alle erhvervsmæssigt betingede lønudgifter kan fradrages, måtte læses i sammenhæng med afsnit E.A.2 om hovedregler i SL § 6, stk. 1, og hvorefter "f.eks. lønudgifter...i almindelighed [vil] kunne fratrækkes". Det var således ikke godtgjort, at der i praksis som udtrykt ved Ligningsvejledningen skulle være sket en afvigelse af SL § 6, stk. 1, litra a.
SKM2012.7.VLR Ikke godtgjort, at SKAT havde en praksis om at undlade at udnytte en subsidiær beskatningsret til indkomst optjent fra Norge.
SKM2009.369.ØLR Underordnet praksis ingen betydning.
SKM2009.39.ØLR
Det blev lagt til grund, at der ikke havde foreligget en administrativ praksis om, at passagerer på katamaranfærgerne var fritaget for flyrejseafgift.
SKM2006.610.ØLR
Påberåbt praksis om pristalsregulering af anskaffelsessum gjaldt ikke for det relevante år.
SKM2006.497.VLR
Ingen fast praksis - balancetilpasning - FUL.
Dommen er stadfæstet ved SKM2009.484.HR, men præmisserne om betydningen af administrativ praksis findes kun i landsrettens dom.
SKM2004.153.VLR
Der kunne ikke støttes ret på Ligningsvejledningens udsagn om beskatningen af hovedaktionærer af værdi af rådighed over lystbåd, fordi personen i sagen, ud over at være hovedaktionær, også var direktør i selskabet.
Der kunne ikke støttes ret på praksis, der ikke havde støtte i lov eller forarbejder.
SKM2018.201.BR Sagsøgeren kunne ikke støtte ret på en administrativ praksis, hvorefter godtgørelser efter forskelsbehandlingslovens § 7, var skattefrie. Denne praksis udgjorde et selvstændigt hjemmelsgrundlag for skattefrihed for godtgørelser efter forskelsbehandlingsloven og kunne ikke udvides til også at omfatte godtgørelser efter ligebehandlingsloven. Godtgørelser efter ligebehandlingsloven var ifølge fast administrativ praksis skattepligtige.
SKM2017.359.BR Retten fandt, at der ikke i lovgivning eller retspraksis var holdepunkter for at antage, at en importør af biler kunne anvende andre importørers - i dette tilfælde den officielle importørs - mindstebeskatningspriser ved afgiftsberigtigelsen. En indsigelse fra sagsøgeren om, at der skulle foreligge en administrativ praksis om adgang til at afgiftsberigtige på baggrund af en anden importørs mindstebeskatningspris, kunne ikke føre til en anden vurdering.
SKM2016.604.BR Udtalelser fra to skattemedarbejdere i forbindelse med kursusafholdelse kunne ikke tillægges betydning ved fastlæggelsen af administrativ praksis.
SKM2014.271.BR Det var ikke godtgjort, at der havde eksisteret en administrativ praksis om, at grænsehandelskoncept var momsfritaget. Dommen er stadfæstet ved SKM2015.292.ØLR, men præmisserne om, at det ikke var godtgjort, at der havde eksisteret en administrativ praksis, findes kun direkte i Byrettens dom.
SKM2008.149.BR Udstykning af enfamilieshus - Ligningsvejledningens indhold.
SKM2017.373.LSR
Klagerne fik ikke medhold i deres påstande om adgang til genoptagelse af skatteansættelser vedrørende lagerbeskattede værdipapirer. Landsskatteretten fandt, at formuleringen af afsnit A.A.8.2.1.7 i de tidligere udgaver af Den juridiske vejledning ikke indeholdt entydige udsagn til støtte for klagernes påstand om, at der forud for januar 2014 var etableret en fast praksis om, at lagerbeskattede finansielle værdipapirer var omfattet af SFL § 26, stk. 7, og SFL § 27, stk. 1, nr. 2. SKATs bemærkning i Den Juridiske Vejledning afsnit A.A.8.2.1.7, gældende fra 15. januar 2014 om at bestemmelserne ikke finder anvendelse på lagerbeskattede værdipapirer, er derfor ikke udtryk for en praksisændring til skade for klageren.
SKM2016.562.LSR
Klager havde blandt andet påberåbt sig lighedsgrundsætningen.
Landsskatteretten anførte, at det er en betingelse for, at klageren kan støtte ret på lighedsgrundsætningen, at den afgørelse/praksis, der henvises til, er materielt rigtig og er i overensstemmelse med SKATs offentligt tilkendegivne praksis.
Landsskatteretten fandt ikke, at formuleringer i tidligere udgaver af den Juridiske Vejledning indeholdt entydige udsagn til støtte for klagerens påstand om, at der forud for januar 2014 var etableret en fast praksis om, at lagerbeskattede finansielle kontrakter iht. KGL § 33, stk. 1, var omfattet af SFL § 26, stk. 7.
SKATs bemærkning i Den Juridiske Vejledning, version 2.1 om, at SFL § 26, stk. 7, og SFL § 27, stk. 1, nr. 1 og 2, ikke finder anvendelse på lagerbeskattede værdipapirer er derfor ikke udtryk for en praksisændring.
Klageren havde ikke godtgjort, at der foreligger en fast administrativ praksis om, at SKAT ved forældres udlejning af ejendomme til deres børn accepterer udlejningen som erhvervsmæssig virksomhed, selvom udlejningen giver underskud, og der ikke er udsigt til overskud.
Administrativ praksis kan kun skærpes med fremadrettet virkning og efter udmelding af et passende varsel, der giver borgerne mulighed for at indrette sig efter den ændrede retstilstand. Der henvises til SKATs Den juridiske vejledning 2015-1 afsnit A.A.7.1.5 og Højesterets dom af 4. november 1982, offentliggjort i UfR 1983.8.HD.
Det er ikke godtgjort af klageren, at der forud for Skatterådets afgørelse af 20. november 2012, offentliggjort i SKM2012.701.SR, forelå en fast og bindende administrativ praksis om, at udlejning af andelsboliger til beboelse kunne godkendes som erhvervsmæssig virksomhed.
SKM2015.699.LSR
I perioden 15. juli 2008 - 14. juli 2011 var det anført i SKATs juridiske vejledning, at forældelsesfristen for krav på omkostningsgodtgørelse løb fra sidste rettidige betalingsdag på den pågældende faktura. Teksten ændredes herefter således, at det nu er anført, at forældelsesfristen løber fra det tidspunkt, hvor sagen er endelig afsluttet. Landsskatteretten fandt, at SKAT havde afskåret sig fra at gøre forældelse gældende for krav på omkostningsgodtgørelse af fakturaer, der kunne være udstedt i den periode, hvor teksten i Den juridiske Vejledning var gældende, hvorfor kravet på omkostningsgodtgørelse i den konkrete sag ikke kunne anses for forældet.
SKM2012.399.LSR Et udsagn i Juridisk vejledning om henstand ved klage over afslag på genoptagelse var i klar modstrid med SFL § 51. Der kunne ikke støttes ret herpå.
SKM2012.101.LSR Praksis om fritagelse for registreringsafgift på erhvervsbusser ikke godtgjort.
SKM2010.463.LSR Der kunne støttes ret på praksis nævnt i Momsvejledningen.
SKM2016.615.SR Der kunne ikke støttes ret på lighedsgrundsætningen, og der kunne ikke siges at eksistere en fast praksis, uanset at SKAT tidligere i tre sager ved bindende svar og herudover i yderligere 7 sager udtrykkeligt eller stiltiende havde godkendt den omhandlede model. Skatterådet fastslog, at der ikke herved var skabt en praksis, der kunne støttes ret på. Skatterådet lagde vægt på, at ingen af afgørelserne var truffet af Skatterådet eller andre højere skattemyndigheder, samt at ingen af afgørelserne var offentliggjort eller nævnt i Den Juridiske Vejledning. Hertil kom, at selv hvis det måtte antages, at der var skabt en praksis, ville der ikke kunne støttes ret på den, da de påberåbte afgørelser var i direkte strid med såvel lovreglerne som højere rangerende retskilder.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Skat.dk: Renter af tilbagebetalte sagsomkostninger
17 Apr 2020 11:58
SKM2020.160.BR
BS-34491/2019-KBH
ej, hjemmel, forrentning, sagsomkostninger, tilbagebetalte, påstand, nedlagt
Sagen angik, om sagsøgeren havde krav på renter efter renteloven af tilbagebetalte sagsomkostninger, herunder om det er en betingelse for forrentning af tilbagebetalte sagsomkostninger, at der er nedlagt påstand herom.
Rentelovens § 3, stk. 2,
Den juridiske vejledning 2020-1 A.A.12.3
Afgørelsen er jf. retsplejelovens § 366 behandlet på grundlag af parternes skriftlige grundlag.
Sagen er anlagt den 1. august 2019. Sagen drejer sig om forrentning af tilbagebetaling af sagsomkostninger.
Sagsøger har nedlagt påstand om at Skatteministeriet skal betale 3.909,70 kr. med rente efter renteloven fra 2. maj 2019.
Retten har med parternes samtykke at sagen kan afgøres uden mundtlig hovedforhandling, jf. retsplejelovens § 366 stk. 1. Parterne er endvidere enige om at afgørelse kan træffes på de foreliggende processkrifter.
Sagsøger har i sine processkrifter anført følgende til støtte for sin påstand:
Det gøres gældende, at beløbet på 46.875 kr. skal forrentes efter renteloven fra 28. november 2017 til 11. december 2018, i alt 3.909,70 kr., jf. U.2010.3165H.
Det er ikke en betingelse for forrentningen, at H1 har nedlagt påstand om forrentning af - eventuelt - tilbagebetalte sagsomkostninger.
Renter efter renteloven afhænger ikke af, at kreditor har nedlagt påstand om renter i en retssag.
Skatteministeriet gør gældende, at nærværende sag vedrører fortolkning af rentelovens § 3, stk. 2 eller stk. 4.
I U.2010.3165H lægger Højesteret imidlertid vægt på, at der foreligger "særlige forhold", hvilket må betyde, at sagen skal afgøres efter rentelovens § 3, stk. 5. Rentelovens § 3, stk. 5 forudsætter ikke, at der er anmodet om tilbagebetaling efter § 3 stk. 2.
Når en part ønsker betalte sagsomkostninger tilbagebetalt, er fremgangsmåden anke af dommen. Der skal ikke nedlægges påstand om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
Ankeinstansen afgør således ex officio, om bl.a. sagsomkostningerne i forudgående instans skal fastholdes, jf. retsplejelovens § 322, stk. 1.
Anke af dommen er dermed den korrekte fremgangsmåde ved bl.a. krav om tilbagebetaling af betalte sagsomkostninger.
Det er derfor overflødigt yderligere at nedlægge påstand om tilbagebetaling af sagsomkostninger. Skatteministeriet kan derfor ikke have ret i, at appellanter skal udsættes for et dobbelt hjemmelskrav vedrørende tilbagebetaling af sagsomkostninger fra den forudgående instans.
Det bemærkes yderligere, at rentelovens § 3, stk. 2 vedrører anmodning om betaling af hovedstolen, dvs. sagsomkostningerne. Anmodning om betaling af hovedstolen, dvs. sagsomkostningerne, foretages ved at anke dommen, jf. hertil retsplejelovens § 322, stk. 1. Heller ikke efter rentelovens § 3, stk. 2 er der derfor krav om, at der nedlægges påstand om forrentning.
I U.2010.3165H blev sagsomkostningerne på 250.000 kr. forrentet fra betalingstidspunktet. På det tidspunkt havde appellanten i U.2010.3165H ikke nedlagt påstand om tilbagebetaling af de 250.000 kr.
Skatteministeriets synspunkt er derfor ikke i nøje overensstemmelse med U.2010.3165H.
Sagsøgte har i sine processkrifter anført følgende til støtte for påstanden:
Frifindelsespåstanden støttes på, at der ikke er lovhjemmel til at kræve renter af de tilbagebetalte sagsomkostninger.
Det kræver hjemmel at udbetale renter. Spørgsmålet om forrentning af sagsomkostninger er reguleret i rentelovens § 8 a, stk. 1, hvoraf følger, at sagsomkostninger tilkendt ved dom eller anden retsafgørelse i en borgerlig sag forrentes fra fuldbyrdelsesfristens udløb med rente som fastsat efter lovens § 5, stk. 1 og 2.
Rentelovens § 8 a indeholder ikke hjemmel til at udbetale renter af tilbagebetalte Sagsomkostninger. Dette er fastslået af Højesteret i UfR 2010.3165 H. Krav på tilbagebetaling af pålagte sagsomkostningsforløb forrentes derimod som udgangspunkt efter den almindelige regel i rentelovens § 3, stk. 2, dvs. fra 30 dage efter at krav om tilbagebetaling er fremsat eller ved en påstand under et sagsanlæg, jf. rentelovens § 3, stk. 4. Skyldneren skal ikke betale rente for det tidsrum, der ligger forud for modtagelsen af anmodningen, jf. lovens § 3, stk. 2, 2. pkt. Forretning af krav på tilbagebetaling af sagsomkostninger kræver, at der forudgående er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren ikke for Højesteret nedlagde en sådan påstand, hvilket sagsøgeren havde kunnet gøre, er der ikke hjemmel til at forrente kravet om tilbagebetaling.
Sagsøgeren henviser i stævningen til Højesterets dom af 22. september 2015 (UfR 2016.191 H), hvor Højesteret ophævede landsrettens omkostningsafgørelse og fastsatte, at ingen af parterne under hensyn til sagens karakter skulle betale sagsomkostninger for byret, landsret eller Højesteret til den anden part. Ministeriet modtog af modparten påløbne renter for de tilkendte og udbetalte sagsomkostninger ved landsretsdommen, selvom ministeriet ikke havde nedlagt påstand om forretning af kravet for Højesteret.
Det har ingen betydning for afgørelsen af det retlige spørgsmål, at der ved en fejl blev anmodet om renter i 22. september 2015-dommen, og at der ved en fejl skete betaling. Det bemærkes, at et tilbagesøgningskrav på renter i den anden sag er forældet.
UfR 2010.3165 H viser, at tilbagebetalte sagsomkostninger forrentes efter reglerne i rentelovens § 3. En anke fører ikke i sig selv til, at rentelovens § 3, stk. 2 eller 4, finder anvendelse.
Det kræver, at der bliver nedlagt en særskilt påstand om tilbagebetaling af sagsomkostninger med renter, som det f.eks. var tilfældet i UfR 2010.3165 H. I UfR 2010.3165 H fandt Højesteret, at "der i denne sag foreligger sådanne særlige forhold, at beløbet som påstået bør forrentes fra betalingsdagen".
I højesteretssagen var der netop nedlagt påstand om tilbagebetaling af sagsomkostningerne med renter.
De "særlige forhold" må være begrundet i, at den pågældende part ikke havde mulighed for at handle anderledes, herunder at anke uden tilladelse. Henvisningen til særlige forhold viser, at der ikke i almindelighed er hjemmel til tilbagebetaling af sagsomkostninger med forrentning fra betalingstidspunktet uden påstand herom.
I nærværende sag foreligger der, modsat Højesterets dom fra 2010, ikke sådanne særlige forhold, der begrunder forrentning af de tilbagebetalte sagsomkostninger fra betalingstidspunktet. Sagsøgeren kunne have nedlagt påstand om forrentning af tilbagebetalte sagsomkostninger i forbindelse med ankesagen for landsretten, som det bl.a. blev gjort i Højesterets dom, UfR 2016.1630 H.
Ovenstående fremgår også af Højesterets dom af 27. november 2019 (sag 191/2018). I sagen tog Højesteret appellantens påstand om tilbagebetaling af sagsomkostninger med renter til følge. Sagsomkostningerne skulle tilbagebetales med procesrente fra datoen for indlevering af ankestævning til Højesteret, og altså ikke fra betalingstidspunktet, der lå forud for indleveringen af ankestævningen.
Spørgsmålet om forrentning af sagsomkostninger er reguleret i rentelovens § 8 a, stk. 1, hvoraf følger, at sagsomkostninger tilkendt ved dom eller anden retsafgørelse i en borgerlig sag forrentes fra fuldbyrdelsesfristens udløb med rente som fastsat efter lovens § 5, stk. 1 og 2.
Rentelovens § 8 a indeholder ikke hjemmel til at udbetale renter af tilbagebetalte sagsomkostninger.
Krav på tilbagebetaling af pålagte sagsomkostningsbeløb forrentes som udgangspunkt efter den almindelige regel i rentelovens § 3, stk. 2, dvs. fra 30 dage efter at krav om tilbagebetaling er fremsat eller ved en påstand under et sagsanlæg, jf. rentelovens § 3, stk. 4. Skyldneren skal ikke betale rente for det tidsrum, der ligger forud for modtagelsen af anmodningen, jf. lovens § 3, stk. 2, 2. pkt. jf. herved UfR 2010.3165 H.
Forrentning af krav på tilbagebetaling af sagsomkostninger kræver, at der forudgående er nedlagt påstand herom.
Da sagsøgeren ikke for Højesteret nedlagde en sådan påstand, er der ikke hjemmel til at forrente kravet om tilbagebetaling af sagsomkostninger.
Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 9.500 kr. Skatteministeriet er ikke momsregistreret.
H1 skal til Skatteministeriet inden betale sagsomkostninger med 9.500 kr. Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Højesteret fastslår sagsomkostninger i sager om store økonomiske værdier - Jurainfo.dk - Juridiske nyheder og arrangementer samlet ét sted
Horten d. 01/05/2019
En ny højesteretsdom fastslår, hvordan sagsomkostninger bør fastsættes i retssager med en økonomisk værdi i millionklassen. Dermed omgør Højesteret den tidligere landsretsdom og tildeler Roskilde Banks revisorer en forøgelse af sagsomkostningerne fra ca. 9,5 mio. kr. til ca. 15,5 mio. kr. Forhøjelsen lå dog stadig langt fra revisorernes ønske; de krævede sagsomkostningerne forøget til 45 mio. kr.
Revisorerne med tilknytning til Ernst & Young blev ved landsrettens dom af 7. november 2017 frifundet for at have handlet ansvarspådragende i forbindelse med revisionsarbejdet for Roskilde Bank op til bankens kollaps. Ved denne dom blev modparten, Finansiel Stabilitet, dømt til at betale 9.434.897 kr. i sagsomkostninger, hvoraf 9 mio. kr. skulle gå til dækning af advokatbistand.
Finansiel Stabilitet havde rejst krav overfor revisorerne og ledelsen for Roskilde Bank, bortset fra en af direktørerne. Revisorerne medinddrog denne direktør i sagen og krævede, at denne direktør skulle erstatte revisorerne de beløb, som revisorerne måtte blive dømt til at betale til Finansiel Stabilitet (“adcitation”).
Finansiel Stabilitet blev ved landsrettens dom ikke dømt til at afholde sagsomkostningerne til direktøren, som revisorerne havde adciteret. Domstolen fandt nemlig ikke grundlag for at fravige udgangspunktet om, at revisorerne måtte bære omkostningerne ved at adcitere direktøren, der blev frifundet som følge af revisorernes frifindelse.
Omkostningerne, som revisorerne blev pålagt at betale for direktørens advokatbistand, blev af landsretten fastsat til 6.250.000 kr. Procesbevillingsnævnet tillod revisorerne at anke omkostningsafgørelsen til Højesteret.
Højesterets opjustering af sagsomkostninger baseret på et skøn
Ved dom af 24. april 2019 forhøjede Højesteret omkostningerne til revisorerne med 6 mio. kr. og bestemte, at Finansiel Stabilitet også skulle friholde revisorerne for de 6.250.000 kr., som de var blevet pålagt at betale for advokatbistand til den adciterede direktørs.
Højesteret udtalte, at det forhold, at en sag er principiel, ikke i sig selv er tilstrækkelig for at begrunde nedsættelse af sagens omkostninger, hvor en tabende statslig part står over for en vindende privat part. Dermed afviste Højesteret Finansiel Stabilitets påstand om at nedsætte sagsomkostningerne med hjemmel i retsplejelovens § 312, stk. 3.
Højesteret fremhævede, at der ved erstatning af advokatomkostninger med et “passende beløb” i medfør af retsplejelovens § 316 i sager med meget store værdier skal foretages en skønsmæssig vurdering. Vurderingen må ske på baggrund af, hvad der kan anses som rimeligt under hensyn til sagens omfang og karakter. Herunder bør der tages hensyn til det omfang og det ansvar, der er forbundet med at føre sagen.
Desuden bør der i vurdering ved sager med flere sagsøgte lægges vægt på, om der har været mulighed for at koordinere sagsarbejdet. Som følge af sagens særlige anbringender mod revisionen og det omfattende arbejde, der havde været bl.a. i forbindelse med syn og skøn samt spørgsmål til responsumudvalget, fandt Højesteret, at det måtte anses som rimeligt, at sagsomkostninger antog et beløb, der var væsentligt højere end det beløb, der var blevet tildelt de enkelte ledelsesmedlemmer i samme sag. Ledelsesmedlemmerne var blevet tilkendt kr. 9 mio.
Særlige omstændigheder medførte dækning af sagsomkostninger i adcitationssagen
Ligeledes fandt Højesteret, at der var grundlag for at fravige udgangspunktet om, at en sagsøgt selv må bære adciteredes sagsomkostninger, hvor denne frifindes efter at have adciteret tredjemand med påstand om friholdelse. I denne forbindelse lagde domstolene navnlig vægt på, at Finansiel Stabilitet ikke tilstrækkeligt havde præciseret, i hvilket omfang revisorerne skulle være ansvarlige som følge af en uforsvarlig bankdrift i den periode, hvor den adciterede var direktør. Derfor blev Finansiel Stabilitet idømt at friholde revisorerne fra omkostningerne i adcitationssagen.
Højesteret har hermed afvist, at fastsættelsen af sagsomkostninger, hvor sagsgenstanden er over kr. 5 mio., skal ske med udgangspunkt i 3% af sagens værdi, hvilket ellers var revisorernes argument. Derimod skal sagsomkostningerne fastsættes efter en rimelighedsvurdering.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret


text:
Elmer Advokater | Højesteret har i dag afsagt dom i ”rygersagen” - Elmer Advokater
Som vi oplyste i vores nyhedstekst den 12. november 2014 har sagen omhandlet det principielle spørgsmål om afgrænsningen af producentens ansvar, når produktet er et ”artsfarligt” produkt. Det er produkter, som indebærer en uundgåelig skade, der er almindelig kendt – også kaldet systemskader.
Læs vores nyhedstekst her.
For Højesteret har de rejste spørgsmål navnlig været, om de indstævnte skal ifalde ansvar for ikke oprindeligt at advare mod cigarettens reelle skadevirkning i form af at skabe en farmakologisk afhængighed, og om producenten skal ifalde ansvar for, at de konstruktionsændringer, man har gennemført fra 1970’erne og frem for at imødekomme grænseværdierne for nikotin og tjære, ikke reelt har været virksomme.
De gennemførte konstruktionsændringer forudsætter, at den enkelte ryger vil ryge mere luft og mindre røg (altså vil inhalere en ”fortyndet” røg). Konstruktionsændringerne fjerner imidlertid ikke nikotin og tjære fra tobakken. Indholdet af tjære og nikotin i Prince Rich Taste, som sælges i dag, er derfor de facto det samme som i den oprindelige Røde Prince Cigaret fra 1957.
Allan Lykke gjorde for Højesteret gældende, at den nikotinafhængige ryger – for at få opfyldt sit grundlæggende nikotinbehov – vil ”kompensationsryge”, og at konstruktionsændringerne netop giver mulighed herfor. Kompensationsrygning er bl.a. at man tager flere og dybere inhaleringer af den enkelte cigaret. Når man gør dette, optager man tilsvarende flere af de giftige forbindelser i røgen.
I sin dom af dags dato slår Højesteret indledningsvist fast, at også producenter af systemskade-produkter er ansvarlig for at afgive urigtige og vildledende oplysninger, ligesom producenten kan ifalde ansvar for at undlade at advare om en fare ved et systemskade-produkt, som ikke er almindelig kendt.
I den konkrete sag finder Højesteret herefter, at Allan Lykke ifølge Retslægerådets erklæring meget sandsynligt har været afhængig af nikotin, og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens vurdering af størrelsen af Allan Lykkes méngraden, eller styrelsens vurdering af årsagssammenhængen mellem hans mén og hans rygning.
Højesteret finder dog ikke, at de indstævnte er ansvarlig for hans rygeskade. Højesteret bergrunder det med,
at det allerede i 1962/63, hvor Allan Lykke Jensen efter 2 års pause begyndte at ryge, var almindelig kendt (også blandt de unge) at langvarigt forbrug af cigaretter var forbundet med alvorlige helbredsskader samt at det kunne være svært at holde op med at ryge efter flere års forbrug,
at det desuden efterfølgende har været muligt at ophøre med at ryge, selvom det er stærkt vanedannende (afhængighedsskabende), og
at risikoen forbundet med kompensationsrygning og øget indtagelse ved passiv rygning af egen røg tillige må antages at have været myndighederne bekendt uden, at det dog har givet anledning til et påbud til tobaksproducenterne om at oplyse herom.
Sagen har utvivlsomt været vanskelig at føre frem til et positivt resultat, og vi er derfor meget tilfredse med blot at have fået en velbegrundet dom, som tager stilling til de væsentlige spørgsmål i sagen om producentens ansvar for et artsfarligt produkt som cigaretter.
Som en konsekvens af sagens drejning for Højesteret gjorde de indstævnte eksempelvis gældende, at fordi Allan Lykkes krav nu blev bundet op på bl.a. en manglende oprindelig advarsel, så var kravet forældet. Desuden fremhævede de indstævnte en proceserklæring, som Allan Lykke havde afgivet for landsretten om accept af risiko.
Vi gjorde herimod gældende, at synspunkterne fremført for Højesteret ikke i sig selv gav anledning til en forældelsesindsigelse, ligesom vi gjorde gældende, at proceserklæringen afgivet for landsretten måtte læses i lyset af, at sagens tema dengang vedrørte tilsætningsstoffer.
Begge de indstævntes synspunkter kunne have givet anledning til en ”allerede fordi” afgørelse uden stillingtagen til ansvaret, men ingen af dem er gjort til genstand for særskilt behandling i Højesterets dom.
Endelig bestred de indstævnte også, at der skulle være årsagssammenhæng mellem rygningen og Allan Lykkes varige mén, men Højesteret fandt altså heller ikke grundlag for at tilsidesætte vurderingen om årsagssammenhæng.
Alt i alt er dommen derfor meget interessant læsning i forhold til spørgsmålet om producentens ansvar for systemskader.
Henvendelse kan ske til advokat Karsten Høj eller til advokat Kira Kolby Christensen.

matches: Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret Højesteret