matches: ['teismas ', 'Teismas ', 'teismas ', 'Teismas ', 'teismas ', 'teismas ', 'teismas ', 'Teismas ', 'Teismas ', 'teismas ', 'Teismas ']

text:
sniegti 2015. gada 24. septembrī (1)
ERGO Insurance SE, kuru pārstāv ERGO Insurance SE Lietuvos filialas
If P&C Insurance AS, kuru pārstāv If P&C Insurance AS filialas
(Vilniaus miesto apylinkės teismas (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
AAS Gjensidige Baltic, kuru pārstāv AAS “Gjensidige Baltic” Lietuvos filialas
UAB DK “PZU Lietuva”
(Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Piemērojamo tiesību aktu noteikšana – Regulas Roma I un Regulas Roma II piemērošanas joma – Direktīva 2009/103/EK – Negadījums, ko izraisījis kravas vilcējs ar piekabi, taču katra transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesisko atbildību apdrošinājusi cita apdrošināšanas sabiedrība – Negadījums, kas noticis dalībvalstī, kura nav tā valsts, kurā noslēgti civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumi
1. Kravas vilcējs ar piekabi ir iesaistīts satiksmes negadījumā vienā dalībvalstī, bet abi transportlīdzekļi ir reģistrēti citā dalībvalstī, kur to īpašnieku civiltiesiskā atbildība ir apdrošināta divās dažādās apdrošināšanas sabiedrībās. Kravas vilcēja (velkošā transportlīdzekļa) apdrošinātājs pilnā apmērā samaksā nelaimes gadījuma rezultātā cietušajam pienākošos kompensāciju. Šis apdrošinātājs pēc tam iesniedz prasību atgūt daļu no šī maksājuma (regresa prasību) pret piekabes (velkamā transportlīdzekļa) apdrošinātāju.
2. Šajos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu divas iesniedzējtiesas lūdz norādes par to, vai šāda regresa prasība atbilst ES noteikumiem, kas nosaka piemērojamos tiesību aktus civillietās un komerclietās, un, ja jā, tad kādi noteikumi ir piemērojami. Lietā C‑359/14 iesniedzējtiesa ir Vilniaus miesto apylinkės teismas (Viļņas pilsētas rajona tiesa); lietā C‑475/14 iesniedzējtiesa ir Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa). Abas uzdod svarīgus jautājumus par ES tiesību aktu, kuros saskaņotas tiesību kolīziju normas, proti, Regulas Roma I (2) un Regulas Roma II (3), darbības jomu un interpretāciju. Rodas arī jautājums par to, vai ar Direktīvu 2009/103/EK (4) šajā kontekstā ir ieviestas īpašas tiesību normas piemērojamo tiesību aktu noteikšanai saistībā ar ceļu satiksmes negadījumiem.
Sistēma starptautisko privāttiesību saskaņošanai civillietās un komerclietās
3. Saistībā ar starptautisko privāttiesību civillietās un komerclietās saskaņošanu starp dalībvalstīm Briseles konvencijā (5) ir paredzētas tiesību normas, kurās noteikta valsts, kuras tiesu jurisdikcijā ir pārrobežu strīdu izskatīšana un noteikšana. Tā ir aizstāta ar Regulu “Brisele I” (6). Romas konvencija (7) tika noslēgta, lai turpinātu saskaņošanas procesu. Nākamais posms bija divu regulu pieņemšana (pazīstamas kā Regula Roma I un Regula Roma II), lai nodrošinātu, ka tiesību normu kolīziju situācijās visā Eiropas Savienībā tiek piemēroti vienādi noteikumi, nosakot tiesvedību reglamentējošās valsts tiesību aktus, neatkarīgi no tā, kuras dalībvalsts tiesā ir iesniegta prasība. Regulas Roma I un Regulas Roma II galvenais mērķis ietver pienācīgas iekšējā tirgus darbības nodrošināšanu, veicinot tiesvedības iznākuma paredzamību, noteiktību attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem un spriedumu brīvu apriti (8).
4. Abām regulām ir vairāki kopēji principi, tostarp mērķis nodrošināt, ka to materiāltiesiskā darbības joma un interpretācija ir saskaņota savstarpēji, kā arī ar Regulu Brisele I (9). Tā ir saderīga arī ar divām regulām par kolīziju normām, kas jānosaka ar citiem ES tiesību aktiem, kuri reglamentē īpašas jomas (10).
Regula Roma I
5. Regulu Roma I “piemēro līgumsaistībām civillietās un komerclietās gadījumos, kas saistīti ar tiesību normu kolīziju” (11).
6. Vispārējs noteikums ir tāds, ka līgumu reglamentē tie tiesību akti, kurus izvēlas puses (12).
7. Ciktāl puses nav izdarījušas izvēli attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, līgumus reglamentējošos tiesību aktus principā nosaka vispārīgie 4. pantā paredzētie noteikumi. Regulas 4. panta 1. punktā ir paredzētas normas piemērojamo tiesību aktu noteikšanai, kuras attiecas uz konkrētiem līgumu veidiem. Citus vai hibrīdlīgumu veidus saskaņā ar 4. panta 2. punktu reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā pastāvīgā mītnesvieta ir tai pusei, kam jāveic līgumam raksturīgais izpildījums. Citos apstākļos līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru tas ir visciešāk saistīts (4. panta 3. un 4. punkts).
8. Turklāt īpaša veida līgumi ir aplūkoti 5. līdz 8. pantā. 7. pants attiecas uz tiesību aktiem, kas piemērojami attiecībā uz apdrošināšanas līgumiem. Regulas 7. panta 3. punktā ir paredzēts, ka šeit izskatāmajiem līgumu veidiem puses var izvēlēties vienīgi noteiktus tiesību aktus saskaņā ar 3. pantu. Tie ietver tās valsts tiesību aktus, kurā risks atrodas līguma noslēgšanas brīdī (7. panta 3. punkta a) apakšpunkts), un tās valsts tiesību aktus, kurā ir apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā mītnesvieta (7. panta 3. punkta b) apakšpunkts). Regulas 7. panta 4. punktā ir paredzēti papildu noteikumi saistībā ar apdrošināšanas līgumiem par riskiem, attiecībā uz kuriem dalībvalsts nosaka pienākumu apdrošināties (13).
9. Regulas 15. panta nosaukums ir “Likumiskā subrogācija”. Tajā ir paredzēts: “Ja personai (“kreditoram”) ir līgumisks prasījums pret citu personu (“parādnieks”) un ja trešajai personai ir pienākums apmierināt kreditora prasījumu, vai arī šī trešā persona, izpildot attiecīgo pienākumu, faktiski ir apmierinājusi kreditora prasījumu, tad tiesību akti, kas reglamentē trešās personas pienākumu apmierināt kreditora prasījumu, nosaka to, vai un ciktāl attiecīgā trešā persona ir tiesīga īstenot pret parādnieku tiesības, kas kreditoram bija attiecībā pret parādnieku saskaņā tiesību aktiem, kuri reglamentē viņu attiecības”.
10. Saskaņā ar 16. pantu, “ja kreditoram ir prasījums pret vairākiem parādniekiem, kas ir atbildīgi par vienu un to pašu prasījumu, un ja viens no parādniekiem jau ir pilnīgi vai daļēji apmierinājis šo prasījumu, tad tiesību akti, kuri reglamentē šā parādnieka saistības pret kreditoru, reglamentē arī šā parādnieka tiesības vērst regresa prasību pret pārējiem parādniekiem. Ciktāl to ļauj tiesību akti, kas reglamentē viņu saistības pret kreditoru, pārējie parādnieki var izmantot ierunas, kas viņiem ir pret kreditoru”.
Regula Roma II
11. Regula Roma II ir piemērojama “gadījumos, kas ir saistīti ar tiesību normu kolīzijām [..] ārpuslīgumiskām saistībām civillietās un komerclietās” (14).
12. Regulas II nodaļas nosaukums ir “Neatļautas darbības”. Regulas 4. panta 1. punktā ir minēts vispārējs noteikums, ka “tiesību akti, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, kuras izriet no neatļautas darbības, ir tās valsts tiesību akti, kurā radies kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī iestājies notikums, kas radījis kaitējumu, un neatkarīgi no tā, kurā valstī vai kurās valstīs radušās netiešas minētā notikuma sekas”. Noteikumi par īpašām ārpuslīgumiskām saistībām ir uzskaitīti 5. līdz 12. pantā (15).
13. Regulas 18. pantā ir paredzēts, ka cietušais var celt tiešu prasību pret atbildīgās personas apdrošinātāju. Tajā ir konstatēts: “Persona, kam nodarīts kaitējums, var celt prasību tieši pret tās personas apdrošinātāju, kura atbildīga par kompensācijas nodrošināšanu, ja tā paredzēts tiesību aktos, ko piemēro ārpuslīgumiskajai saistībai vai apdrošināšanas līgumam”.
14. Daži kopīgi noteikumi ir formulēti V nodaļā, tostarp subrogāciju reglamentējoši noteikumi – 19. pantā un atbildību prasībās pret vairākām personām reglamentējoši noteikumi – 20. pantā. Šajos noteikumos ir atspoguļota Regulas Roma I 15. un 16. panta redakcija.
15. Direktīvā 2009/103 ir veikta direktīvu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu kodifikācija. Saskaņā ar šo direktīvu transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskajai atbildībai ir jābūt apdrošinātai braucieniem visā Eiropas Savienībā. Būtiski ir turpmāk minētie šīs direktīvas preambulas apsvērumi. Saskaņā ar preambulas 12. apsvērumu dalībvalstu saistībām garantēt apdrošināšanas segumu vismaz attiecībā uz noteiktām minimālajām summām ir liela nozīme cietušo aizsardzības nodrošināšanā. Direktīvas preambulas 26. apsvērumā ir teikts: “Apdrošināto personu interesēs katrai apdrošināšanas polisei visās dalībvalstīs būtu jānodrošina apdrošinājuma vienreizēja prēmija, ko paredz valsts tiesību akti vai ko paredz tās dalībvalsts tiesību akti, kurā transportlīdzeklis parasti atrodas, ja apdrošinājums ir lielāks”.
16. Transportlīdzeklis ir definēts kā “jebkurš mehāniskais transportlīdzeklis, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkura piekabe, neatkarīgi no tā, vai tā ir piekabināta” (16).
17. Direktīvas 3. panta vispārējais princips nosaka, ka katra dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta (17).
18. Direktīvas 14. pantā ir noteikts:
19. 2001. gada 14. jūnija Likuma Nr. 1X‑378 par mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku obligāto civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 16. panta nosaukums ir “Kompensācijas maksāšanas principi”. Tā 1. punktā ir prasība, ka atbildīgajam apdrošinātājam vai Birojam ir jāmaksā kompensācija, ja mehāniskā transportlīdzekļa lietotājam rodas civiltiesiskā atbildība par trešajai personai nodarītajiem zaudējumiem. Kompensācija izmaksājama, ievērojot tiesību aktus, ar kuriem regulē obligāto civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar transportlīdzekļu lietošanu tajā valstī, kurā ir noticis ceļu satiksmes negadījums. Kompensācija jāmaksā saskaņā ar tiesību aktiem, kas regulē obligāto civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu valstī, kurā noticis ceļu satiksmes negadījums. Saskaņā ar Regulas 16. panta 5. punktu vispārējais noteikums ir tāds, ka kompensācija par velkamā transportlīdzekļa radītajiem zaudējumiem ir maksājama saskaņā ar apdrošināšanas līgumu, kas sedz velkošo transportlīdzekli, ja ceļu satiksmes negadījuma brīdī abi transportlīdzekļi ir sakabināti. Kompensācija saskaņā ar līgumu, kas sedz velkamā transportlīdzekļa apdrošināšanu, ir maksājama tikai tad, ja abi transportlīdzekļi ir bijuši atdalījušies un radītā kaitējuma rezultātā iestājas velkamā transportlīdzekļa lietotāja civiltiesiskā atbildība.
20. Iesniedzējtiesa lietā C‑475/14 paskaidro, ka Lietuvas un Vācijas tiesību aktos ir piemērojami atšķirīgi principi atbildības sadalījuma starp velkošā transportlīdzekļa un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātājiem reglamentēšanai gadījumos, kad ceļu satiksmes negadījumā zaudējumus nodarījuši šādi savienoti izmantoti transportlīdzekļi. Iepriekš ir izklāstīta nostāja saskaņā ar Lietuvas tiesību aktiem. Tomēr saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem velkošā transportlīdzekļa apdrošinātājam un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātājam katram ir jāsedz 50 % no savienoto transportlīdzekļu nodarītajiem zaudējumiem – neatkarīgi no tā, vai negadījuma laikā velkamais transportlīdzeklis bijis atdalījies no velkošā transportlīdzekļa vai nē, ja vien apdrošinātās personas nav vienojušās citādi (18). Turklāt pastāv atšķirības starp Lietuvas un Vācijas tiesību aktiem attiecībā uz noilguma termiņiem regresa prasības celšanai.
21. 2011. gada 1. septembrī Vācijā Manheimas [Mannheim] apkārtnē kravas vilcējs ar piekabi, griezdamies šaurā ielā, noslīdēja no ceļa un apgāzās, tādēļ tika nodarīti zaudējumi EUR 2247,45 (LTL 7760,02) apmērā. Kohemas [Cochem] (Vācija) policija konstatēja, ka kravas vilcēja vadītājs ir atbildīgs par negadījumu un nodarītajiem zaudējumiem. Negadījuma laikā kravas vilcēja īpašnieka vai tiesiskā lietotāja civiltiesisko atbildību sedza ERGO SE (turpmāk tekstā – “ERGO”) obligātā apdrošināšana, bet piekabe bija apdrošināta If P&C Insurance AS (turpmāk tekstā – “If P&C”) meitassabiedrībā. Abu apdrošinātāju parastā uzņēmējdarbības veikšanas vieta bija Lietuva. ERGO izmaksāja kompensāciju par negadījuma rezultātā radītajiem zaudējumiem un uzsāka tiesvedību Lietuvā, apgalvojot, ka If P&C ir jāuzņemas līdzatbildība par nodarītajiem zaudējumiem.
22. Vilniaus miesto apylinkės teismas paskaidro, ka atbilstoši Lietuvas Augstākās tiesas norādītajam tiesiskajām attiecībām starp velkošā transportlīdzekļa apdrošinātāju un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātāju gadījumā, ja rodas jautājums par pirmā apdrošinātāja tiesībām uz regresa prasību pret otru, ir līgumisks raksturs. Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas par šo nostāju, jo Eiropas Savienības tiesībās noteiktie līgumisko un ārpuslīgumisko attiecību jēdzieni pēc sava rakstura ir autonomi. Turklāt starp abiem apdrošinātājiem nav ne rakstiska līguma, ne mutvārdu vienošanās. Šajos apstākļos nav arī skaidrs, vai šajā lietā piemērojamie tiesību akti (Vācijas tiesību akti vai Lietuvas tiesību akti) ir jānosaka saskaņā ar Regulu Roma II.
23. 2011. gada 21. janvārī Vācijā notika ceļu satiksmes negadījums, kurā kravas vilcējs ar piekabi radīja zaudējumus trešās personas īpašumam. Negadījuma brīdī kravas vilcēja īpašnieka vai tiesiskā lietotāja civiltiesiskā atbildība bija apdrošināta AAS Gjensidige Baltic Lietuvā reģistrētajā meitsabiedrībā (turpmāk tekstā – “Gjensidige Baltic”), savukārt piekabe bija apdrošināta UAB DK PZU Lietuva (turpmāk tekstā – “UAB”). Cietušā pārstāvji Vācijā iesniedza prasību, un Gjensidige Baltic samaksāja kompensāciju EUR 1254,36 (LTL 4331,05) apmērā. Tad Gjensidige Baltic no piekabes apdrošinātāja mēģināja atgūt pusi no šīs kompensācijas EUR 672,02 (LTL 2165,53) apmērā. Strīds radās par tiesību aktiem (Vācijas vai Lietuvas), kuri piemērojami Gjensidige Baltic tiesībām uz regresa prasību, kā arī par to, vai apdrošinātājs ir atbildīgs viens pats vai kopā ar UAB.
24. Viļņas pilsētas rajona tiesa apmierināja Gjensidige Baltic prasību. Tā uzskatīja, ka, tā kā zaudējumi ceļu satiksmes negadījuma rezultātā radušies Vācijā, tad saskaņā ar Regulas Roma II 4. panta 1. punktu ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no neatļautas darbības, ir piemērojami Vācijas tiesību akti. Šo spriedumu atcēla Vilniaus apygardos teismas (Viļņas Apgabaltiesa). Gjensidige Baltic pēc tam iesniedza kasācijas sūdzību Lietuvas Augstākajā tiesā, kura uzskata, ka tās izskatāmais strīds galvenokārt attiecas uz to, kā jāklasificē attiecības starp velkošā transportlīdzekļa apdrošinātāju un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātāju un kuri tiesību akti (Vācijas vai Lietuvas) ir piemērojami šīm attiecībām.
25. Iesniedzējtiesa uzskata par svarīgu noskaidrot, vai Direktīvas 2009/103 14. panta b) punkts ir jāuztver kā tiesību norma, ar kuru ir noteikti piemērojamie tiesību akti ne tikai lietās par ceļu satiksmes negadījumos cietušo personu aizsardzību, bet arī izskatot apdrošinātāja regresa prasību, ja noticis ceļu satiksmes negadījums, kurā iesaistīti savienoti velkošais transportlīdzeklis un velkamais transportlīdzeklis.
26. Tāpēc Tiesai ir uzdoti šādi prejudiciāli jautājumi šajās divās lietās.
Lietā C‑359/14 Vilniaus miesto apylinkės teismas jautā:
“1) Vai [Regulas Roma I] 4. panta 4. punkts, kurā ir noteikts, ka, “ja piemērojamos tiesību aktus nevar noteikt atbilstīgi 1. vai 2. punktam, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru tas ir visciešāk saistīts”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā ir jāpiemēro Vācijas tiesību akti?
2) Noraidošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā, vai [Regulas Roma II] 4. pantā ietvertā norma ir interpretējama tādējādi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā strīdam starp kravas vilcēja un piekabes apdrošinātājiem piemērojamie tiesību akti ir jānosaka atbilstoši tās valsts tiesību aktiem, kur atrodas vieta, kurā ir radušies zaudējumi ceļu satiksmes negadījuma dēļ?”
Lietā C‑475/14 Lietuvos Aukščiausiasis Teismas jautā:
“1) Vai [Direktīvas 2009/103] 14. panta b) punktā ir noteikta tiesību normu kolīzija, kas ratione personae ir jāpiemēro ne vien ceļu satiksmes negadījumā cietušajiem, bet arī par negadījumā radītajiem zaudējumiem atbildīgā transportlīdzekļa apdrošinātājam, nolūkā noteikt attiecībām starp tiem piemērojamos tiesību aktus, kā arī, vai šis noteikums ir speciālā tiesību norma attiecībā uz noteikumiem, kas paredzēti [Regulā Roma I un Regulā Roma II] par piemērojamajiem tiesību aktiem?
2) Noraidošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā ir svarīgi noskaidrot, vai šajā lietā tiesiskās attiecības starp apdrošinātājiem atbilst jēdzienam “līgumsaistības” [Regulas Roma I] 1. panta 1. punkta nozīmē? Ja tiesiskās attiecības starp apdrošinātājiem patiešām ietilpst jēdzienā “līgumsaistības”, tad ir svarīgi noskaidrot, vai šīs tiesiskās attiecības atbilst apdrošināšanas līgumu (tiesisko attiecību) kategorijai un vai tām piemērojamie tiesību akti ir jānosaka atbilstoši [Regulas Roma I] 7. pantam.
3) Noraidošas atbildes uz pirmajiem diviem jautājumiem gadījumā ir svarīgi noskaidrot, vai regresa prasības gadījumā tiesiskās attiecības starp izmantotiem savienotiem transportlīdzekļiem atbilst “ārpuslīgumisku saistību” jēdzienam [Regulas Roma II] nozīmē un vai šīs tiesiskās attiecības ir jāuzlūko kā atvasinātas tiesiskās attiecības, kuras radušās ceļu satiksmes negadījuma (neatļautas darbības) rezultātā, nosakot piemērojamos tiesību aktus atbilstoši [Regulas Roma II] 4. panta 1. punktam. Vai tādā gadījumā kā šajā lietā izmantotu savienotu transportlīdzekļu apdrošinātāji ir jāuzlūko kā parādnieki, kuri ir atbildīgi par vienu un to pašu prasījumu [Regulas Roma II] 20. panta nozīmē, un vai starp tiem pastāvošajām tiesiskajām attiecībām piemērojamie tiesību akti ir jānosaka atbilstoši šai tiesību normai [?]”
27. Lietā C‑359/14 rakstveida apsvērumus iesniedza ERGO, If P&C, Vācijas un Lietuvas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Lietā C‑475/14 rakstveida apsvērumus iesniedza arī Gjensidige Baltic, Lietuva un Komisija. Abas lietas tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai. Tomēr tiesas sēde nav lūgta un nav arī notikusi.
28. If P&C un Lietuvas valdība norāda, ka Lietuva ir parakstījusi Hāgas Konvenciju par ceļu satiksmes negadījumiem piemērojamo likumu (19). Tomēr šīs konvencijas 2. panta 5. punktā ir noteikts, ka tā neattiecas uz regresa prasībām un prasības tiesību pārņemšanu, ciktāl tas attiecas uz apdrošināšanas kompānijām. Tāpēc šī konvencija neattiecas uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu šajā lietā.
29. Lietā C‑475/14 Lietuvos Aukščiausiasis Teismas ar savu pirmo jautājumu jautā, vai Direktīvas 2009/103 14. panta b) punktā ir paredzēti īpaši regresa prasībai piemērojami kolīziju tiesību noteikumi. Šis jautājums ir tikpat būtisks lietā C‑359/14, kur to nav uzdevusi Vilniaus miesto apylinkės teismas.
30. Gjensidige Baltic apgalvo, ka 14. panta b) punkts ir šāds lex specialis noteikums.
31. Es nepiekrītu šim viedoklim.
32. No Direktīvas redakcijas un mērķiem ir skaidrs, ka 14. panta b) punktā nav paredzēti īpaši noteikumi piemērojamo tiesību aktu noteikšanai regresa prasībā starp apdrošinātājiem.
33. Pirmkārt, kā pareizi norāda Komisija, Direktīvā nav saskaņotas normas piemērojamo tiesību aktu noteikšanai strīdos par ceļu satiksmes negadījumiem. Drīzāk Direktīvas galvenais mērķis ir nodrošināt negadījumos cietušo aizsardzību, garantējot, ka ir spēkā apdrošināšanas segums (20).
34. Otrkārt, 14. panta a) un b) punkts ir jāinterpretē kopā. Attiecībā uz transportlīdzekļu apdrošināšanas polisēm 14. pantā dalībvalstīm ir paredzēts nodrošināt, ka vienreizēja prēmija attiecas uz visu Eiropas Savienības teritoriju visā līguma darbības laikā un, pamatojoties uz prēmiju, katrā dalībvalstī nodrošina segumu, kas paredzēti tās tiesību aktos, vai segumu, kas paredzēti tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā transportlīdzeklis atrodas, ja apdrošinājuma segums ir lielāks (21). Šis teksts attiecas tikai uz apdrošinājuma seguma teritoriālo apmēru un līmeni, kāds apdrošinātājam ir jānodrošina, lai garantētu atbilstošu aizsardzību ceļu satiksmes negadījumos cietušajām personām.
35. Tādējādi nav uzskatāms, ka šis teksts varētu tikt interpretēts paplašināti kā īpašs noteikums piemērojamo tiesību aktu noteikšanai strīdos starp apdrošināšanas sabiedrībām par regresa prasībām. Vienkārši runājot, ne Direktīvas tekstā, ne mērķī netiek atbalstīta šāda interpretācija.
Vispārīgas piezīmes par Regulu Roma I un Regulu Roma II
36. Lietas dalībniekiem ir atšķirīgas pieejas jautājumā par to, vai regresa prasībai piemērojamie tiesību akti būtu jānosaka Regulas Roma I vai Regulas Roma II normām. Būtībā to nostājas atšķiras atkarībā no tā, vai tie uzskata, ka regresa prasība ir radusies no līgumiskām attiecībām (apdrošināšanas līgumi) vai no ārpuslīgumiskām attiecībām (ceļu satiksmes negadījums).
37. Lietā C‑359/14 trīs lietas dalībnieki (If P&C, Vācija un Komisija) apgalvo, ka regresa prasībai ir līgumsaistību raksturs, jo tā ir cēlusies no un ir saistīta ar: a) līgumu starp velkošā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmēju un apdrošinātāju un b) līgumu starp velkamā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmēju un apdrošinātāju. Tādēļ piemērojamie tiesību akti esot jānosaka saskaņā ar Regulu Roma I un esot piemērojamas Lietuvas tiesību normas. If P&C uzskata, ka šī situācija ir reglamentēta Regulas Roma I 7. pantā, kurā īpaši ir aplūkoti apdrošināšanas līgumi. Vācija apgalvo, ka ir piemērojams Regulas Roma I 16. pants par atbildības prasījumiem pret vairākām personām.
38. Komisija norāda, ka saistībā ar Briseles konvencijas 5. pantu jēdziens “lietas, kas attiecas uz kaitējumu vai neatļautu rīcību” ir “pārējās”, jo tas rodas pēc tam, kad ir izskatītas “lietas, kas attiecas uz līgumu”. Komisija apgalvo, ka apdrošinātāja prasība atbilst Regulas Roma I 15. un 16. panta darbības jomai. No 16. panta (tajā ir reglamentēta vairāku personu atbildība) izriet, ka tad, ja kreditoram ir prasījums pret vairākiem parādniekiem, kuri ir atbildīgi par vienu un to pašu prasījumu, tad pašiem parādniekiem nav jābūt saistītiem ar līgumattiecībām. Lai situācijai, kas ir saistīta ar atbildības prasījumiem pret vairākām personām, būtu piemērojama Regula Roma I, esot pietiekami, ja pastāv līgumattiecības starp katru no parādniekiem un tā kreditoru.
39. ERGO apgalvo, ka ir piemērojama Regula Roma II. Satiksmes negadījumā rodas ārpuslīgumiskas attiecības starp vainīgo personu un cietušo personu. Tāpēc saskaņā ar Regulas Roma II 4. panta 1. punktu ir jāpiemēro Vācijas tiesību akti un Regulas Roma II 20. panta noteikumi par vairāku personu atbildību reglamentē regresa prasību. Lietuvas valdība apgalvo, ka ārpuslīgumisko saistību jēdziens ir jāinterpretē plaši un ka attiecības starp apdrošinātājiem ir tuvākas ārpuslīgumiskām attiecībām.
40. Lietā C‑475/14 Gjensidige Baltic apgalvo, ka tiesiskās attiecības starp velkošā transportlīdzekļa apdrošinātāju un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātāju rodas no ceļu satiksmes negadījuma un tādēļ uz tām attiecas Regula Roma II, kuras 20. pantā (par vairāku parādnieku atbildību) tādējādi ir noteikti piemērojamie tiesību akti regresa prasībā starp apdrošinātājiem. Lietuvai un Komisijai ir tādas pašas attiecīgās nostājas kā lietā C‑359/14.
41. Vai velkošā transportlīdzekļa apdrošinātāja regresa prasība pret velkamā transportlīdzekļa apdrošinātāju izriet no līgumiskām saistībām vai no ārpuslīgumiskām saistībām? Šķiet, ka nav strīda vismaz par šādiem jautājumiem.
42. Pirmkārt, Regulā Roma II nav definēts jēdziens “līgumsaistības”.
43. Otrkārt, Regulas Roma I un Regulas Roma II materiāltiesiskās piemērošanas jomai ir jābūt saskaņotai savstarpēji un ar Regulu Brisele I (22).
44. Treškārt, Tiesai šeit tiek uzdots jautājums, vai Regulas Roma I un Regulas Roma II normās ir noteikti piemērojamie tiesību akti situācijā, kad divi vai vairāki apdrošinātāji saskaņā ar attiecīgajiem apdrošināšanas līgumiem varētu būt solidāri atbildīgi par kompensācijas samaksu cietušajam, kurš cietis zaudējumus apdrošinājuma ņēmēja neatļautas darbības rezultātā, un viens apdrošinātājs ir samaksājis kompensāciju pilnā apmērā un pieprasa atlīdzinājumu no cita (citiem). Lai gan judikatūra saistībā ar Regulu Brisele I par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi automātiski nevar tikt piemērota, tomēr šī judikatūra var palīdzēt Tiesai.
45. Man šķiet, ka būtiski ir šādi principi, kas izriet no judikatūras saistībā ar Regulu Brisele I.
46. Pirmkārt, jēdzieni “lietas, kas attiecas uz līgumu” un “lietas, kas attiecas uz kaitējumu vai neatļautu rīcību” Regulas Brisele I 5. panta attiecīgi 1. un 3. punktā ir jāinterpretē autonomi saistībā ar regulas sistēmu un mērķiem (23). Tas pats attiecas uz jēdzienu “līgumsaistības” Regulā Roma I un jēdzienu “ārpuslīgumiskās saistības” Regulā Roma II.
47. Turklāt jāatceras, ka, ciktāl Regula Brisele I aizstāj Briseles konvenciju, Tiesas interpretācija par Briseles konvencijas noteikumiem ir attiecināma arī uz Regulas Brisele I noteikumiem (24).
48. Turklāt ir vispāratzīts, ka ar jēdzienu “lietas, kas attiecas uz līgumu” Regulas Brisele I 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē tiek prasīts noteikt juridisko pienākumu, kuru brīvprātīgi uzņemas viena persona attiecībā pret otru un uz kuru ir balstīta prasītāja celtā prasība (25). Tādēļ jēdzienam “līgumsaistības” saskaņā ar Regulu Roma I ir jābūt tādam pašam pamatam.
49. Visbeidzot, jēdziens “lietas, kas attiecas uz kaitējumu vai neatļautu rīcību” Regulas Brisele I 5. panta 3. punkta nozīmē aptver visas prasības, kuru mērķis ir noteikt atbildētāja atbildību un kuras nav saistītas ar “lietām, kas attiecas uz līgumu” šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē (26). Kā pamatoti norāda Komisija, ārpuslīgumiskas lietas ir pārējās lietas. Tā pati loģika ir jāpiemēro robežšķautnei starp Regulā Roma I reglamentētajām līgumsaistībām un Regulā Roma II reglamentētajām ārpuslīgumiskajām saistībām.
50. Tāpēc sākumā pārbaudīšu, vai apdrošinātāja regresa prasībai būtībā ir līgumsaistību raksturs. Tikai tad, ja tā atbilstoši neietilpst šajā kategorijā, tā būtu jāuzskata par ārpuslīgumisku.
51. Lietā C‑359/14 iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Roma I 4. panta 4. punkts nozīmē, ka pamata tiesvedībā ir piemērojami Vācijas tiesību akti (pirmais jautājums). Lietā C‑475/14 iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tiesiskās attiecības starp attiecīgajiem kravas vilcēja un piekabes apdrošinātājiem rada līgumiskas saistības Regulas Roma I 1. panta nozīmē. Ja tas tā ir, tad iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Roma I 7. pants ir piemērojams, lai noteiktu piemērojamos tiesību aktus (otrais jautājums).
52. No iesniedzējtiesas lēmumiem ir skaidri divi elementi. Pirmkārt, nevienā no lietām starp abiem apdrošinātājiem nav nekāda līguma. Tādējādi nav nekā, kam varētu būt piemērojami Regulas Roma I 3. panta izvēles brīvības noteikumi un šīs regulas 4. panta noteikumi, kuros reglamentēti tiesību akti, kas piemērojami, ja nav izdarīta izvēle; un tāpat uz šo situāciju neattiecas šīs regulas 7. pants. Otrkārt, neapšaubāmi pastāv velkošā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmēja un velkamā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmēja apdrošināšanas līgumi ar attiecīgajiem apdrošinātājiem.
53. Ne lietā C‑359/14, ne lietā C‑475/14 nav ticis konstatēts, ka šos līgumus reglamentē Lietuvas tiesību akti. Ja ir jānosaka apdrošināšanas līgumiem piemērojamie tiesību akti, tad tas ir jādara saskaņā ar 3., 4. un/vai 7. pantu. Lai gan tas, galu galā, ir valsts tiesas kompetencē, Tiesas rīcībā esošie materiāli liek domāt, ka tie varētu būt Lietuvas tiesību akti (27).
54. Attiecībā uz apdrošinātāja regresa prasību es tomēr uzskatu, ka piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar Regulas Roma I noteikumiem šādu iemeslu dēļ.
55. Regulas Roma I 1. panta 1. punktā ir teikts, ka “šo regulu piemēro līgumsaistībām civillietās un komerclietās gadījumos, kas saistīti ar tiesību normu kolīziju”. Šie vārdi var aptvert tādas situācijas kā pamata tiesvedībās izskatāmās.
56. Regulas Brisele I 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā (28) ir izmantots nedaudz atšķirīgs formulējums, proti, “[..] lietās, kas attiecas uz līgumiem [..]”. Tomēr pasākumu par starptautisko privāttiesību saskaņošanu civillietās un komerclietās materiāltiesiskajam saturam ir jābūt konsekventam (29). Vārda “līgumsaistības” Regulas Roma I 1. panta 1. punktā nozīme nosaka šīs regulas materiāltiesisko piemērošanas jomu. Tāpēc ir likumīgi vērsties pēc palīdzības pie judikatūras par Regulu Brisele I.
57. Tiesa ir paziņojusi, ka Regulas Brisele I 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav pieprasīts noslēgt līgumu, kaut gan tomēr ir būtiski piemērot šo noteikumu, lai identificētu saistību, jo valsts tiesas jurisdikcija saskaņā ar šo noteikumu tiek noteikta atbilstoši attiecīgās saistības izpildes vietai. Šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā īpašās jurisdikcijas loma “prasa paredzēt juridisku pienākumu, kuru brīvprātīgi uzņemas viena persona attiecībā pret otru un uz kuru ir balstīta prasītāja celtā prasība” (30). Ar šī noteikuma interpretāciju, nenosakot šādu prasību, tiktu pārsniegtas Regulā Brisele I paredzētās situācijas.
58. Es uzskatu, ka šeit pastāv atbilstība šiem kritērijiem, lai analizētu, vai pastāv “lieta, kas attiecas uz līgumu” (un tai ir jābūt saistītai ar pastāvošām “līgumsaistībām”). Katrs apdrošinātājs ir pakļauts savstarpējas saistības radošam līgumam ar apdrošinājuma ņēmēju. Apdrošinātāja pienākums ir arī nodrošināt civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas segumu apdrošinājuma ņēmējam. Apdrošinājuma ņēmējam ir arī pienākums samaksāt apdrošināšanas prēmiju. Nav nekā, kas liecinātu, ka šīs saistības viena puse pret otru neuzņemas brīvi. Īsi sakot, mēs nepārprotami izskatām “lietas, kas attiecas uz līgumu” un “līgumsaistības”, ciktāl tas attiecas uz šīm personām.
59. Lai klasificētu civiltiesiskus prasījumus, kuri ir pamata tiesvedības svarīgākais elements, tagad var būt noderīgi tālāk abstraktāk aplūkot attiecības starp dažādiem iesaistītajiem lietas dalībniekiem.
60. Iedomāsimies, ka notiek ceļu satiksmes negadījums, kurā ir iesaistīts velkošais transportlīdzeklis un velkamais transportlīdzeklis. Negadījumā ir radīti zaudējumi cietušajam, kurš nekādā ziņā nav vainojams notikušajā. Pieņemsim, ka A ir velkošā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmējs, B ir velkamā transportlīdzekļa apdrošinājuma ņēmējs, X ir ceļu satiksmes negadījumā cietušais, C ir velkošā transportlīdzekļa apdrošinātājs, bet D ir velkamā transportlīdzekļa apdrošinātājs. A un B ir izraisījuši X nodarīto kaitējumu un zaudējumus un/vai ir atbildīgi par tiem. Tādēļ X ir ārpuslīgumisks prasījums pret A un B par neatļautu darbību.
61. Gan A, gan B ir līgumattiecības ar to attiecīgajiem apdrošinātājiem C un D. Saskaņā ar šiem līgumiem X tiek maksāta kompensācija. Tomēr, pat ja X saņem samaksu no C un/vai D, tad nav tiešu līgumattiecību starp X, no vienas puses, un C un/vai D, no otras puses. Ceļu satiksmes negadījums un prasījumi saskaņā ar apdrošināšanas polisēm ir notikumi, kuru rezultātā rodas pienākums maksāt.
62. Apsvērums, vai maksājums ir veikts apdrošinājuma ņēmējiem (A un B), vai tieši cietušajam X, nav būtisks. Tā kā samaksas saistība rodas no līguma, šī maksājuma saņēmēja identitāte (vai tas ir apdrošinājuma ņēmējs, cietušais, vai velkošā transportlīdzekļa apdrošinātājs) nevar mainīt šīs saistības būtību. Tādējādi atlīdzināšanas saistības smaguma centrs ir līgumsaistības (apdrošinātāja līgumsaistības samaksāt atlīdzību apdrošinājuma ņēmējam), nevis kaut kāda veida ārpuslīgumiskas saistības starp vainīgo un cietušo, kādas radušās no ceļu satiksmes negadījuma. Ja vainīgais nebūtu bijis apdrošināts, tad viņam pašam nāktos atlīdzināt cietušajam ar neatļauto darbību nodarītos zaudējumus. Ja nebūtu vienošanās par apdrošināšanas seguma nodrošināšanu, tad apdrošināšanas sabiedrības ne par ko nebūtu atbildīgas. No tā izriet, ka viena apdrošinātāja regresa prasība pret citu apdrošinātāju (manā piemērā – C pret D) rodas no apdrošināšanas līguma, ka tādēļ tā ir cieši saistīta ar abu apdrošinātāju līgumsaistību izpildi pret saviem attiecīgajiem apdrošinājuma ņēmējiem un ka tādēļ tas atbilst Regulai Roma I.
63. Vai 15. pants (“Likumiskā subrogācija”) un 16. pants (“Vairāku personu atbildība”) papildus paskaidro to, vai regresa prasībai piemērojamie tiesību akti ir nosakāmi atbilstoši Regulai Roma I?
64. Manuprāt, tā nav.
65. Regulas Roma I 15. pantā ir paredzēts, ka tiesību akti, kas reglamentē trešās personas pienākumu apmierināt kreditora prasījumu, nosaka, vai un ciktāl attiecīgā trešā persona ir tiesīga īstenot pret parādnieku tiesības, kas kreditoram ir attiecībā pret parādnieku saskaņā ar tiesību aktiem, kuri reglamentē viņu attiecības, bet 16. pants attiecas uz situācijām, kad kreditoram ir prasījums pret vairākiem parādniekiem, kas ir atbildīgi par vienu un to pašu prasījumu.
66. Sākumā piebildīšu, ka šo noteikumu atspoguļojums Regulas Roma II 19. un 20. pantā liek domāt, ka tie nevar būt izšķiroši nolūkā noteikt, kas ir līgumisks (un kas tādējādi ir reglamentēts Regulā Roma I) un kas ir ārpuslīgumisks (un kas tādējādi ir reglamentēts Regulā Roma II) (31).
67. Diemžēl, nekas Regulas Roma I preambulā neizskaidro 15. panta vai 16. panta izcelsmi vai šo noteikumu mērķi. Regulas Roma I 15. panta redakcija ir līdzīga Romas konvencijas 13. panta 1. punktam. Guliano un Lagarde ziņojumā ir teikts, ka “subrogācija” ir kreditora prasījuma nodošana personai, kura, būdama saistīta samaksāt citu personu parādu vai samaksāt to citu personu uzdevumā, ir bijusi ieinteresēta, lai tas būtu nomaksāts, un, tā kā šī konvencija tiek piemērota tikai līgumsaistībām, šis noteikums tiek attiecināts tikai uz tiesībām, kas pēc būtības ir līgumiskas (32). Šī ziņojuma autori paskaidro, ka subrogācijas noteikumus nepiemēro subrogācijai pēc likuma, ja parāds, kas jāsamaksā, radies kaitējuma dēļ (piemēram, ja apdrošinātājs iegūst apdrošinātās personas prasījumu pret personu, kas radījusi zaudējumus). Likumiskās subrogācijas situācija parasti varētu rasties tad, ja kreditors parādniekam piešķir aizdevumu ar galvojumu. Ja galvotājs (trešā persona) samaksā kreditoram, pilnīgi nokārtojot parādu, tad tas aizstāj kreditoru un tam ir prasījums pret parādnieku.
68. Tomēr situācija abos šeit izskatāmajos valsts tiesvedības procesos nav tik vienkārša kā kreditoram, parādniekam un galvotājam.
69. Regulas Roma I 16. pantā ir saglabāta piemērojamo tiesību aktu nepārtrauktība, ja pastāv vairāku personu atbildība līgumsaistību kontekstā. Tomēr tas nepalīdz noteikt, vai konkrētās sākotnējās saistības ir līgumiskas vai ārpuslīgumiskas.
70. Tāpēc, manuprāt, nevienā no noteikumiem papildus nav paskaidrots, vai regresa prasība atbilst Regulai Roma I.
71. Pamatojoties uz manu iepriekš izklāstīto analīzi, es secinu, ka, ja divi vai vairāki apdrošinātāji ir solidāri atbildīgi par kompensācijas samaksu cietušajam, kurš cietis zudumus, zaudējumus vai kaitējumu to apdrošinājuma ņēmēja (ņēmēju) neatļautas darbības vai bezdarbības rezultātā, un ja viens apdrošinātājs ir samaksājis šo kompensāciju un prasa atlīdzinājumu no cita (citiem), tad apdrošinātāja saistības izmaksāt atlīdzību apdrošinājuma ņēmējam vai kompensācijas samaksāšana cietušajam apdrošinājuma ņēmēja vārdā ir jāklasificē kā līgumsaistības Regulas Roma I izpratnē. Gan tad, ja apdrošinātājs samaksā šo summu tieši cietušajam, gan tad, ja viens apdrošinātājs samaksā kādu summu citam, atlīdzinot šo summu, saistību maksāt atlīdzību līgumiskais raksturs paliek nemainīgs. Tādējādi piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar Regulu Roma I.
72. Esmu nonākusi pie secinājuma, ka apdrošinātāja regresa prasībai ir piemērojama Regula Roma I. Konkrēti raugoties, tādēļ nav jāpārbauda Regula Roma II. Taču kārtības labad to īsumā izdarīšu.
73. Manuprāt, apdrošinātāja regresa prasība neietilpst Regulas Roma I 1. panta 1. punkta piemērošanas jomā šādu iemeslu dēļ.
74. Pirmkārt, ārpuslīgumiskas saistības ir klasificējamas kā pārējās saistības. No manas analīzes 58.–62. punktā un mana secinājuma 71. punktā izriet, ka pamata tiesvedība attiecas uz līgumsaistībām. Tādēļ nevar tikt piemērots Regulas Roma II 1. panta 1. punkts.
75. Otrkārt, ar ārpuslīgumisko saistību vispārīgo klasifikāciju Regulas Roma II 4. pantā nevar tikt noteikti piemērojamie tiesību akti. Tas tā ir tāpēc, ka starp velkošā transportlīdzekļa apdrošinātāju un velkamā transportlīdzekļa apdrošinātāju nav kaitējumu radošā notikuma. Velkošā transportlīdzekļa apdrošinātājs nav nodarījis zaudējumus velkamā transportlīdzekļa apdrošinātājam, kā arī velkamā transportlīdzekļa apdrošinātājs nav nodarījis zaudējumus velkošā transportlīdzekļa apdrošinātājam. Tādējādi starp abiem apdrošinātājiem nav nekādu ārpuslīgumisku saistību. Lai gan ir taisnība, ka ceļu satiksmes negadījums un ar to cietušajam nodarītais kaitējums ir bijis pamats prasībai (prasībām) saskaņā ar apdrošināšanas līgumu (līgumiem), apdrošinātāji nebija šīs darbības galvenais ierosinātājs (ierosinātāji) un ir attālināti no tās. To vienīgais sakars ir saistības to apdrošināšanas līgumā (līgumos) ar attiecīgo apdrošināšanas ņēmēju (attiecīgajiem apdrošinājuma ņēmējiem) (33). No pastāvīgās judikatūras izriet, ka “[..] atbildība par neatļautu darbību vai kvazideliktu var iestāties vienīgi ar nosacījumu, ka ir iespējams pierādīt cēloņsakarību starp kaitējumu un šī kaitējuma pamatā esošo notikumu” (34).
76. Treškārt, apdrošinātāja regresa prasība neatbilst nevienai no Regulas Roma II 5.–12. pantā noteiktajām ārpuslīgumisko saistību kategorijām.
77. Un kā ir ar 18. pantu, kurā ir paredzēta tiesību aktu izvēle, ja “persona, kam nodarīts kaitējums” (tas ir, cietušais) vēlas iesniegt tiešu prasību pret vainīgās personas apdrošinātāju, “[..] ja tā paredzēts tiesību aktos, ko piemēro ārpuslīgumiskajai saistībai vai apdrošināšanas līgumam”?
78. Lai gan nav apsvērumu, kas varētu izskaidrot 18. panta nozīmi, palīdzību var iegūt no Komisijas priekšlikuma par 14. pantu (kas pēc tam kļuvis par 18. pantu) paskaidrojuma raksta, kurā teikts: “14. pantā ir noteikti tiesību akti, kas attiecas uz jautājumu par to, vai persona, kam nodarīts kaitējums, var iesniegt tiešu prasību pret atbildīgās personas apdrošinātāju. Piedāvātā norma nodrošina saprātīgu līdzsvaru starp iesaistītajām interesēm, jo tā aizsargā personu, kam nodarīts kaitējums, dodot tai iespēju, vienlaikus ierobežojot izvēli līdz divām tiesību normām, kuru piemērošanu apdrošinātājs var likumīgi sagaidīt[:] tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām, un tiesību aktiem, kas piemērojami apdrošināšanas līgumam. Katrā ziņā apdrošinātāja saistību darbības jomu nosaka tiesību akti, kas reglamentē apdrošināšanas līgumu. Tāpat kā 7. pantā, kas attiecas uz vidi, šeit izmantotais formulējums novērsīs šaubu iespēju, ka cietušais neizmanto savas izvēles tiesības”.
79. Manuprāt, 18. pants nedod neko vairāk kā iespēju cietušajam ierosināt lietu tieši pret apdrošinātāju (nevis vainīgo personu), neskarot šīs situācijas pamatparametrus. To, vai cietušais var celt prasību pret vainīgo personu, reglamentēs tiesību akti, kuri tiek piemēroti ārpuslīgumiskām saistībām. Tas, vai apdrošinātājam ir juridisks pienākums maksāt kompensāciju vainīgās personas vietā, būs atkarīgs no apdrošināšanas līguma noteikumiem, tos interpretējot saskaņā ar līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem.
80. Tādēļ apstiprinu savu viedokli, ka Regula Roma II nav piemērojama un ka tādēļ 20. panta noteikumi par vairāku personu atbildību nav attiecināmi uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu lietās C‑359/14 un C‑475/14.
81. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Vilniaus miesto apylinkės teismas lietā C‑359/14 un Lietuvos Aukščiausiasis Teismas lietā C‑475/14 uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
– Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvas 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 14. panta b) punktā nav paredzēti īpaši noteikumi par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu.
– Ja divi vai vairāki apdrošinātāji ir solidāri atbildīgi par kompensācijas izmaksāšanu cietušajam, kurš cietis zudumus, zaudējumus vai kaitējumu to apdrošinājuma ņēmēja (ņēmēju) neatļautas darbības vai bezdarbības rezultātā, un ja viens apdrošinātājs ir samaksājis šo kompensāciju un prasa atlīdzību no cita (citiem), tad apdrošinātāja saistības samaksāt atlīdzību apdrošinājuma ņēmējam vai kompensāciju cietušajam apdrošinājuma ņēmēja vārdā būtu jāklasificē kā līgumsaistības Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Regula Roma I), 1. panta 1. punkta izpratnē. Saistību maksāt atlīdzību līgumiskais raksturs paliek tas pats gan tad, ja apdrošinātājs maksā šo summu tieši cietušajam, gan tad, ja viens apdrošinātājs maksā citam apdrošinātājam, lai atlīdzinātu šo summu. Tādējādi piemērojamie tiesību akti ir jānosaka saskaņā ar Regulu Roma I.
2 –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV L 177, 6. lpp.).
3 –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regula (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma I) (OV L 199, 40. lpp.).
4 –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīva par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV L 263, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2009/103” vai “Direktīva”).
5 –	Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1978, L 304, 36. lpp.). Konsolidēto tekstu skat. OV 1998, C 27, 1. lpp.
6 –	Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Brisele I”). Šī regula neattiecas uz Dāniju (1. panta 3. punkts).
7 –	Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (OV 1980, L 266, 1. lpp.).
8 –	Skat. gan Regulas Roma I, gan Regulas Roma II preambulas 6. apsvērumu.
9 –	Skat. gan Regulas Roma I, gan Regulas Roma II preambulas 7. apsvērumu.
10 –	Skat. Regulas Roma I preambulas 40. apsvērumu un šīs regulas 23. pantu. Skat. arī Regulas Roma II preambulas 35. apsvērumu un šīs regulas 27. pantu.
11 –	1. panta 1. punkts.
12 –	3. panta 1. punkts.
13 –	Tiesas rīcībā esošajos materiālos nav pietiekami detalizētas informācijas par Lietuvas un Vācijas tiesību aktiem, kas reglamentē transportlīdzekļa īpašnieka obligāto civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, lai varētu piedāvāt noderīgus komentārus par to, kāda loma varētu būt 7. panta 4. punktam.
14 –	1. panta 1. punkts.
15 –	Šajos noteikumos tomēr nav iekļautas regresa prasības, piemēram, tādas, kuru pamats ir ceļu satiksmes negadījums.
16 –	1. panta 1. punkts. Skat. spriedumu Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146).
17 –	Saskaņā ar 5. pantu dalībvalstis var atkāpties no šīm saistībām attiecībā uz noteiktām fiziskām personām, publiskām vai privātām juridiskām personām, ievērojot konkrētus nosacījumus. Nekas no Tiesas rīcībā esošajiem materiāliem neliek domāt, ka uz abām šeit izskatāmajām lietām pamata tiesvedībā attiecas 5. pants.
18 –	Iesniedzējtiesa lēmumā lietā C‑475/14 atsaucas uz Vācijas Federālās augstākās tiesas 2010. gada 27. oktobra spriedumu lietā Nr. IV 279/08. Šī lieta bija saistīta ar transportlīdzekļiem, uz kuriem attiecās Vācijas apdrošināšanas līgumi saskaņā ar Vācijas apdrošināšanas tiesisko regulējumu. Tā atšķiras no nostājas pamata tiesvedībā, kas saistīta ar ārvalstīs reģistrētiem transportlīdzekļiem, uz kuriem attiecas citā dalībvalstī noslēgti apdrošināšanas līgumi.
19 –	Skat. Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences lēmumus un 1968. gada 11. sesijas dokumentus (III grāmata, Road Traffic Accidents, 223. lpp.).
20 –	Direktīvas preambulas 12. apsvērums.
21 –	Skat. Direktīvas preambulas 26. apsvērumu.
22 –	Skat. gan Regulas Roma I, gan Regulas Roma II preambulas 7. apsvērumu. Skat. arī spriedumu ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, 28. punkts).
23 –	Skat. spriedumu Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
24 –	Skat. spriedumu Brogsitter (EU:C:2014:148, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
25 –	Skat. spriedumu ÖFAB (EU:C:2013:490, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
26 –	Joprojām skat. spriedumu Brogsitter (EU:C:2014:148, 20. un 21. punkts). Skat. arī spriedumu ÖFAB (EU:C:2013:490, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
27 –	Iespējams, ar skaidri izteiktu izvēli (3. pants); citādi – tādēļ, ka pakalpojuma sniedzēja (apdrošināšanas sabiedrības) vai apdrošinājuma ņēmēja pastāvīgā mītnesvieta ir Lietuvā (attiecīgi 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts). Ir arī iespējams, ka līguma noslēgšanas laikā risks atradās Lietuvā (7. panta 3. punkta a) apakšpunkts). Attiecībā uz iespējamo atbilstību 7. panta 4. punktam, skat. iepriekš 13. zemsvītras piezīmi.
28 –	Vispārīgais noteikums saskaņā ar Regulu Brisele I ir tāds, ka personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā (2. pants). Ar Regulas Brisele I 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, atkāpjoties no šī vispārējā noteikuma, ir ieviesta īpaša jurisdikcija, kas nosaka, ka lietās, kas attiecas uz līgumiem, personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā.
29 –	Skat. iepriekš 43. punktu.
30 –	Skat. spriedumu Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, 46. un 47. punkts un tajos minētā judikatūra). Skat. arī manus secinājumus šajā lietā Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2012:586, 43.–45. punkts).
31 –	Skat. paskaidrojuma rakstu Komisijas priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Regula Roma II”), COM(2003) 427 (galīgā redakcija), 26. lpp.
32 –	Skat. Report by M. Giuliano, Professor, University of Milan, and P. Lagarde, Professor, University of Paris I, on the Convention on the law applicable to contractual obligations (OV 1980, C 282, 1. lpp.), 13. pants (“Subrogācija”).
33 –	Skat. iepriekš 60. punktu.
34 –	Skat. spriedumu ÖFAB (EU:C:2013:490, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).


matches: ['teismas ', 'teismas ', 'teismas ', 'teismas ', 'teismas ', 'teismas ']

text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:C:2015:493
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR] SECINĀJUMI,
sniegti 2015. gada 16. jūlijā (1)
Lieta C‑74/14
“Eturas” UAB
“Freshtravel” UAB
“Neoturas” UAB
“AAA Wrislit” UAB
“Visveta” UAB
“Baltic Clipper” UAB
“Guliverio kelionės” UAB
“Baltic Tours Vilnius” UAB
“Kelionių laikas” UAB
“Vestekspress” UAB
“Daigera” UAB
“Ferona” UAB
“Kelionių akademija” UAB
“Travelonline Baltics” UAB
“Kelionių gurmanai” UAB
“Litamicus” UAB
“Megaturas” UAB
“TopTravel” UAB
“Zigzag Travel” UAB
“ZIP Travel” UAB
(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Konkurence – LESD 101. panta 1. punkts – Saskaņotas darbības veidojošie elementi – Ceļojumu aģentūras, kas izmanto kopīgu datorizētu rezervācijas sistēmu – Maksimālās atlaides likmes ierobežojumi tiešsaistes režīmā pieejamām rezervācijām – Sistēmas administratora paziņojums par šo ierobežojumu – Saskaņota rīcība – Cēloņsakarība starp koncentrāciju un rīcību tirgū – Pierādīšanas pienākums – Nevainīguma prezumpcija
1. Bieži citētajā analīzē par “saskaņotām darbībām” atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam tiesnesis B. Vesterdorfs [B. Vesterdorf] kā ģenerāladvokāts rakstīja: “manuprāt, problēmu var reducēt līdz vienam jautājumam: kad tiesību pārkāpums izdarīts?” (2).
2. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) uzdod līdzīgu jautājumu, izskatot sūdzību par valsts kompetentās iestādes pieņemtā lēmuma, kurā atzīts, ka vairākas ceļojuma aģentūras saskaņoja saviem klientiem piemērojamās atlaižu likmes, spēkā esamību.
3. Lietas būtība ir tajā, ka pierādījumi par koncentrāciju pamatā ir saistīti ar darbībām, ko veica trešās personas – interneta rezervācijas sistēmas, ko izmantoja attiecīgās ceļojuma aģentūras, īpašnieks un administrators, kas noteica tehniskus ierobežojumus atlaides likmei un nosūtīja paziņojumu par šo ierobežojumu. Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šie pierādījumi atbilst nepieciešamo pierādījumu standartam, lai konstatētu LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu.
II – Faktiskie apstākļi, procedūra un uzdotie jautājumi
4. “Eturas” UAB (turpmāk tekstā – “Eturas”) pieder ekskluzīvas tiesības uz tiešsaistes rezervācijas sistēmu E‑TURAS (turpmāk tekstā – “E‑TURAS sistēma”), un tā to arī vada.
5. Šo sistēmu kontrolē viens administrators un to var integrēt ceļojumu aģentūru, kas no Eturas ieguvušas licenci, individuālajās interneta vietnēs. Eturas standarta licences līgumā nav tādu noteikumu, kas ļautu administratoram mainīt ceļojumu aģentūru, kas izmanto sistēmu, sniegto pakalpojumu cenas.
6. 2010. gadā Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Lietuvas konkurences iestāde, turpmāk tekstā – “Konkurences padome”) uzsāka izmeklēšanu, pamatojoties uz saņemto informāciju no viena no E‑TURAS sistēmas lietotājiem, kurā bija teikts, ka ceļojumu aģentūras, kas izplata organizētos ceļojumus, savstarpēji saskaņo atlaides, kas tiek piedāvātas pircējiem, kuri tiešsaistē pērk ceļojumus E‑TURAS sistēmā.
7. Šī izmeklēšana atklāja, ka zināmu laiku pirms apgalvotajiem ierobežojumiem Eturas direktors nosūtīja e-pastu vairākām ceļojumu aģentūrām, lūdzot tās balsot par atlaižu likmju samazināšanu no 4 % līdz 1 %–3 %. Lai gan lietas materiālos ir pierādījums, ka viena no attiecīgajām ceļojumu aģentūrām saņēma šo e-pastu, nav pierādījumu, vai pārējās ceļojumu aģentūras to saņēma vai atbildēja uz to.
8. 2009. gada 27. augustā plkst. 12.20 E‑TURAS sistēmā tika ieviesti tehniski ierobežojumi, ierobežojot rezervācijas tiešsaistes režīmā pieejamās atlaides līdz 3 %.
9. Pirms tam tajā pašā dienā E‑TURAS sistēmā sadaļā “Informatīvie paziņojumi” parādījās šāds sistēmas paziņojums (turpmāk tekstā – “2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojums”):
“Pēc ceļojumu aģentūru paziņojumu, ierosinājumu un vēlmju izvērtēšanas [..] mēs ļausim individuāli izvēlēties tiešsaistes atlaides no 0 % līdz 3 % amplitūdā. [..] Ceļojumu aģentūrām, kuras piedāvāja atlaides, kas pārsniedz 3 %, tās automātiski tiks [..] samazinātas līdz 3 %. [..]”
10. Eturas direktors apgalvoja, ka šāds paziņojums tika nosūtīts visām ceļojumu aģentūrām, kas lietoja šo sistēmu.
11. Netika ierobežota iespēja piedāvāt papildu atlaides individuālajiem klientiem (t.i., piedāvājot lojalitātes atlaides kodu).
12. Izmeklēšana tālāk atklāja, ka vairums ceļojumu aģentūru, kas pirms 2009. gada 27. augusta piemēroja atlaides likmi, kas augstāka par 3 %, pēc tam samazināja atlaides likmi līdz 3 %. Tomēr dažas ceļojumu aģentūras jau pirms 2009. gada 27. augusta piedāvāja zemāku atlaides likmi, un tās turpināja piemērot to pašu zemāko likmi. Dažas ceļojumu aģentūras pirms 2009. gada 27. augusta E‑TURAS sistēmā nepiedāvāja pakalpojumus. Dažas citas attiecīgās ceļojumu aģentūras izmeklēšanas periodā E‑TURAS sistēmā nepārdeva nevienu ceļojumu.
13. Savā 2012. gada 7. jūnija lēmumā Konkurences padome konstatēja, ka 30 ceļojumu aģentūras, kā arī Eturas laikā no 2009. gada 27. augusta līdz 2010. gada marta beigām ir piedalījušās pret konkurenci vērstās darbībās attiecībā uz rezervācijām piemērojamām atlaidēm E‑TURAS sistēmā.
14. Saskaņā ar šo lēmumu pārkāpums sākās dienā, kad paziņojums par atlaižu samazināšanu parādījās E‑TURAS sistēmā un atlaižu likme tika ierobežota ar tehniskiem līdzekļiem. Ceļojumu aģentūrām kā apdomīgiem tirgus dalībniekiem no šīs dienas vajadzēja zināt par šo ierobežojumu.
15. Konkurences padome uzskatīja, ka ceļojumu aģentūras, kas attiecīgajā periodā lietoja E‑TURAS sistēmu un neizteica iebildumus, ir atbildīgas par pārkāpumu. Šīs aģentūras varēja saprātīgā veidā secināt, ka visi pārējie sistēmas lietotāji arī ierobežos savas atlaides līdz maksimums 3 %. Tāpēc tās informēja viena otru par atlaižu likmēm, kādas tās nākotnē plāno piemērot, un tādējādi netieši – ar netiešu vai klusējot izteiktu apstiprinājumu – izteica savu kopīgo vienošanos attiecībā uz rīcību attiecīgajā tirgū. Tālāk tā norādīja, ka šāda ceļojumu aģentūru rīcība attiecīgajā tirgū uzskatāma par tādu, kas veido saskaņotu darbību. Konkurences padome atzina, ka, lai gan Eturas nebija aktīva attiecīgajā tirgū, tai bija zināma loma pārkāpuma veicināšanā.
16. Tāpēc Konkurences padome konstatēja, ka Eturas un attiecīgās ceļojumu aģentūras ir pārkāpušas LESD 101. panta 1. punktu, kā arī Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (Lietuvas Republikas Konkurences likums) 5. pantu, un noteica tām naudas sodus. Ceļojumu aģentūra, kura sniedza Konkurences padomei informāciju par pārkāpumu, tika atbrīvota no naudas soda atbilstoši iecietības programmai.
17. Prasītāji pamatlietā apstrīdēja Konkurences padomes lēmumu Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Reģionālā administratīvā tiesa). Ar 2013. gada 8. aprīļa spriedumu šī tiesa daļēji apmierināja prasību un samazināja piemērotos naudas sodus.
18. Gan prasītāji pamatlietā, gan Konkurences padome iesniedza apelācijas sūdzību Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.
19. Prasītāji pamatlietā apgalvo, ka viņi neiesaistījās saskaņotās darbībās LESD 101. panta 1. punkta vai valsts tiesību izpratnē. Attiecīgās ceļojumu aģentūras apgalvo, ka nav pierādīts to nodoms samazināt atlaides un ka tehniskie ierobežojumi bija vienpusēja Eturas rīcība. Daži prasītāji apgalvo, ka viņi neizlasīja sistēmas paziņojumu. Ņemot vērā sistēmas mazo nozīmi – ienākumi no E‑TURAS sistēmā pārdotajiem ceļojumiem bija daļa no to kopējiem ienākumiem (t.i. 0,12 %, 0,2 % vai 0,0025 %) –, ceļojumu aģentūras tai rūpīgi nesekoja. Tās paskaidroja, ka lietoja šo sistēmu tiešsaistes pārdošanas ērtības dēļ, alternatīvu sistēmu trūkuma dēļ tirgū un pārmērīgi augstu izmaksu dēļ, lai izstrādātu pašas savas tiešsaistes sistēmas. Būtībā atlaides nebija ierobežotas, jo ceļojumu aģentūras saglabāja iespēju piemērot papildu lojalitātes atlaides individuālajiem klientiem.
20. Konkurences padome apgalvo, ka E‑TURAS sistēma kalpoja prasītājiem kā līdzeklis savas rīcības saskaņošanai un izslēdza sapulču nepieciešamību, jo sistēmas lietošanas nosacījumi tiem ļāva panākt “gribas saskaņošanu” par atlaižu ierobežojumiem bez nepieciešamības tieši kontaktēties. Neiebilšana pret atlaižu ierobežojumiem ir līdzvērtīga netieši izteiktam apstiprinājumam. E‑TURAS sistēma darbojās ar vienādiem nosacījumiem, to viegli varēja atpazīt ceļojuma aģentūru interneta portālos, un tajā bija informācija par piemērojamām atlaidēm. Ceļojumu aģentūras neiebilda pret piemērotajiem ierobežojumiem un tāpēc viena otrai darīja zināmu, ka tās piemēro ierobežotas atlaides, tādējādi novēršot jebkādas neskaidrības par atlaižu likmēm. Prasītājiem bija pienākums būt piesardzīgiem un atbildīgiem, un tie nevarēja ignorēt vai neņemt vērā paziņojumus par rīcību, kas ietekmē to saimniecisko darbību.
21. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas ir šaubas par LESD 101. panta 1. punkta pareizu interpretāciju un it īpaši par pierādīšanas pienākuma sadalījumu, piemērojot šo normu.
22. Iesniedzējtiesa norāda, ka šis aspekts ir izšķirošs, lemjot par to, vai Konkurences padome ir vai nav konstatējusi pietiekamus faktus, lai secinātu, ka ir bijis pārkāpums, un lai noteiktu brīdi, no kura aprēķināms pārkāpuma ilgums. No apstrīdētā lēmuma pamatojuma secināms, ka, nosakot pārkāpumu, Konkurences padome galvenokārt ir balstījusies uz 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumu. Tāpēc būtībā Konkurences padome ir piemērojusi prezumpciju, ka ceļojumu aģentūras, kas saņēma paziņojumu, zināja vai tām vajadzēja zināt par ierobežojumu.
23. Pēc iesniedzējtiesas domām, no vienas puses, ir iespējams uzskatīt, ka prasītāji lietoja E‑TURAS sistēmu kopā ar saviem konkurentiem un tāpēc tiem bija pienākums rīkoties rūpīgi un pievērst uzmanību sistēmā atsūtītajiem paziņojumiem. Daži no tiem patiešām atzina, ka zinājuši par atlaižu ierobežojumiem un praksē ievērojuši šo ierobežojumu. Zinot, ka pret konkurenci vērstām darbībām piemīt slepenība, uz sistēmu balstīti pierādījumi tomēr, ņemot vērā visus lietas apstākļus, ir uzskatāmi par pietiekamiem. No otras puses, konkurences tiesību pārkāpumos piemērojama nevainīguma prezumpcija. Šajā lietā nav pierādījumu, ka prasītāji patiešām būtu izlasījuši sistēmas paziņojumu un sapratuši, ka tā ir saskaņota pret konkurenci vērsta darbība, ko īsteno visi sistēmas lietotāji.
24. Tāpēc iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tikai sistēmas paziņojuma nosūtīšana par atlaižu ierobežojumiem šīs lietas apstākļos var būt pierādījums, kas ir pietiekams, lai apstiprinātu vai izvirzītu prezumpciju, ka uzņēmumi, kas piedalījās sistēmā, zināja vai tiem vajadzēja zināt par atlaižu ierobežojumiem, lai gan daži no tiem apgalvo, ka nezināja par ierobežojumiem, un daži nemainīja esošās atlaižu likmes vai pat attiecīgajā periodā nepārdeva nevienu ceļojumu E‑TURAS sistēmā.
25. Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas ar 2014. gada 17. janvāra lēmumu, kas Tiesā saņemts 2014. gada 10. februārī, lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1) Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad uzņēmumi piedalās šajā lietā raksturotā kopīgā datorizētā informācijas sistēmā un Konkurences padome ir pierādījusi, ka šajā sistēmā ir ieviests sistēmas paziņojums par atlaižu ierobežojumiem un tehniskie ierobežojumi atlaides likmes ievadīšanai, var uzskatīt, ka šie uzņēmumi zināja vai tiem vajadzēja zināt par sistēmas paziņojumu, kas ieviests datorizētajā informācijas sistēmā, un ka, neiebilstot pret šādu atlaižu ierobežojumu piemērošanu, tie ir klusējot izteikuši piekrišanu cenas atlaides ierobežojumam un tāpēc atzīstami par atbildīgiem par piedalīšanos saskaņotās darbībās atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, kādi faktori būtu jāņem vērā, nosakot, vai uzņēmumi, kuri piedalījās kopējā datorizētajā informācijas sistēmā, pamatlietā esošajos apstākļos ir piedalījušies saskaņotās darbībās LESD 101. panta 1. punkta izpratnē?”
26. Šajā tiesvedībā rakstveida apsvērumus ir iesnieguši vairāki prasītāji pamatlietā (3), Lietuvas un Austrijas valdība, kā arī Komisija. Daži prasītāji pamatlietā, (4) Konkurences padome, Lietuvas valdība un Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē, kas notika 2015. gada 7. maijā.
27. Šī lieta piešķir Tiesai retu izdevību interpretēt saskaņotas rīcības jēdzienu atsevišķi no jēdzieniem, kas saistīti ar līgumu vai uzņēmumu apvienību lēmumu (5).
28. Vispirms es atsaukšos uz mūsu Tiesas judikatūru par saskaņotām darbībām.
29. LESD 101. panta 1. punktā ir noteikts, ka aizliegti kā nesaderīgi ar kopējo tirgu ir: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
30. Jēdzieni “nolīgums”, “uzņēmumu apvienību lēmumi” un “saskaņotās darbības” no subjektīvā viedokļa aptver slepenu norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem (6).
31. Tiesa vairākkārtīgi ir nospriedusi, ka saskaņotas darbības jēdziens nozīmē koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj praktisko sadarbību starp tiem, apdraudot konkurenci (7).
32. Attiecībā uz saskaņošanas kritēriju Tiesa ir atzinusi, ka Līguma noteikumi par konkurenci balstās uz jēdzienu, ka ikvienam saimnieciskās darbības subjektam neatkarīgi jānosaka politika, kādu tas plāno pieņemt kopējā tirgū. Šī prasība par patstāvību iestājas pret jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu nodibināšanu starp saimnieciskās darbības subjektiem, ar ko uzņēmums ietekmē savu konkurentu rīcību tirgū vai tos informē par lēmumiem vai apsvērumiem par savu paša rīcību tirgū, ja šādā veidā var rasties konkurences nosacījumi, kas neatbilst normāliem attiecīgā tirgus nosacījumiem (8).
33. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saskaņota darbība līdzās saskaņošanai starp uzņēmumiem nozīmē atbilstošu rīcību tirgū un cēloņsakarību starp abiem šiem elementiem. Tiek prezumēts, ka – izņemot gadījumu, ja ir pierādījumi par pretējo, kuri ir jāiesniedz minētajiem uzņēmumiem – uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar saviem konkurentiem, nosakot savu rīcību šajā tirgū, it īpaši tad, ja saskaņošana regulāri ir notikusi ilgāku laika posmu (turpmāk tekstā – “Anic prezumpcija”) (9).
34. No judikatūras secināms, ka “Anic prezumpciju” – tas ir, prezumpciju par cēloņsakarību starp saskaņošanu un attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū – var arī piemērot viena kontakta gadījumā starp konkurentiem (10).
35. Kā Tiesa nosprieda lietā T‑Mobile Netherlands u.c., tas, cik bieži, cik regulāri un kādā formā konkurentiem ir jānodibina kontakts, lai panāktu to rīcības tirgū saskaņošanu, ir atkarīgs gan no saskaņošanas priekšmeta, gan attiecīgajiem tirgus apstākļiem. Ja iesaistītie uzņēmumi noslēdz aizliegtu vienošanos ar kompleksu saskaņošanas sistēmu, kas attiecas uz lielu to rīcības tirgū aspektu skaitu, tad var būt vajadzīga regulāra kontaktu uzturēšana ilgākā laikposmā. Turpretim, ja darbību saskaņošana attiecas uz kādu konkrētu aspektu, veicot vienreizēju rīcības tirgū koriģēšanu saistībā tikai ar vienu konkurences parametru, tad arī vienreizēja kontaktēšanās var būt pietiekama, lai īstenotu attiecīgo uzņēmumu paredzēto pret konkurenci vērsto mērķi (11).
36. Turklāt tāpat kā pret konkurenci vērsta līguma gadījumā konkrēto seku ņemšana vērā ir lieka, ja ir redzams, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (12).
B – LESD 101. panta 1. punkta interpretācija
37. Ar diviem jautājumiem, kurus es piedāvāju analizēt kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 101. panta 1. punkts interpretējams kā tāds, kas nozīmē, ka saskaņota darbība aptver situāciju, kurā vairākas ceļojumu aģentūras lieto kopīgu rezervācijas sistēmu un šīs sistēmas administrators publicē paziņojumu, informējot tās lietotājus, ka klientiem piemērojamās atlaides tiks ierobežotas līdz vienādai maksimālajai likmei, un šim paziņojumam seko tehnisks ierobežojums atlaides likmes izvēlei.
38. Iesniedzējtiesa attiecīgi vaicā, vai un, ja tā ir, kādos apstākļos ceļojumu aģentūras, kuras uzzināja par šo nelikumīgo iniciatīvu un kuras turpināja lietot rezervācijas sistēmu, var saukt pie atbildības par LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu.
39. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai (13) saskaņota darbība aptver trīs veidojošos elementus: pirmkārt, saskaņošanu starp uzņēmumiem, otrkārt, rīcību tirgū un, treškārt, cēloņsakarību starp abiem elementiem.
40. Šī lieta galvenokārt attiecas uz pirmo no šiem elementiem: saskaņošanu starp uzņēmumiem.
41. Būtībā, ja ir pierādīta saskaņošana, pārējos divus elementus – rīcību tirgū un cēloņsakarību – nav grūti pierādīt, pamatojoties uz šīs lietas faktiem. Saskaņā ar “Anic prezumpciju” patieso rīcību tirgū var prezumēt attiecībā uz tiem uzņēmumiem, kuri piedalījās saskaņotās darbībās un kuri palika tirgū. Turklāt šajā lietā rīcību tirgū var secināt no tā, ka atlaides likmes ierobežojumi tika ieviesti ar tehniskiem līdzekļiem un tika automātiski piemēroti attiecībā uz visām ceļojumu aģentūrām, kuras turpināja lietot E‑TURAS sistēmu.
42. Jāatzīmē, ka valsts tiesas uzdotie jautājumi neattiecas uz pašas Eturas kā aizliegtas vienošanās veicinātājas atbildību. Tiesai vēl jālemj, vai trešā persona, kas nav aktīva attiecīgajā tirgū, bet kalpo vienīgi kā aizliegtas vienošanās sekretariāts, var tikt atzīta par atbildīgu LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumā. Šo jautājumu nesen analizēja ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] lietā AC Treuhand/Komisija, uzskatot, ka LESD 101. panta 1. punkts nav piemērojams tāda konsultāciju uzņēmuma atbildībai, kas nedarbojas attiecīgajā tirgū vai ar to saistītajā tirgū, atbildībai (14). Es tikai atzīmēšu, ka šī lieta ir atšķirīga no iepriekšējā scenārija, jo Eturas ir visu attiecīgo ceļojuma aģentūru līgumiskais partneris, ar kurām tas noslēdzis licencēšanas līgumus, un tas ir arī tiešsaistes rezervācijas licencēšanas tirgū aktīvs uzņēmums, kas ir saistīts ar ceļojuma aģentu tirgu.
43. Tālākajā analīzē es pārbaudīšu juridiskos nosacījumus, lai konstatētu vienošanos starp uzņēmumiem, un arī izskatīšu vairākus saistītos jautājumus: trešās personas vienpusējo rīcību, attiecīgo uzņēmumu iespēju norobežoties no pārkāpuma un atbilstošā pierādīšanas standarta saderību ar nevainīguma prezumpcijas principu.
1) Saskaņošana starp uzņēmumiem
44. Tiesai vēl nav bijusi iespēja izskaidrot apstākļus, kādos vienpusējs paziņojums var novest pie saskaņotas darbības starp adresātiem un nosūtītāju.
45. Saskaņā ar Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru saskaņotas darbības jēdziens nozīmē savstarpēju kontaktu esamību. Šis nosacījums ir izpildīts, ja viens konkurents izpauž savus nākotnes nodomus vai rīcību tirgū citam konkurentam, kad tas to lūdz vai vismaz pieņem šādu informāciju (15).
46. Manuprāt, saskaņotas darbības jēdziens nozīmē arī savstarpīgumu. Saskaņota rīcība noteikti ir vienošanās rezultāts (16). Tomēr šīs saskaņas formālisma līmenim nevajadzētu būt atkarīgam no pārāk stingrām prasībām, jo tas vājinātu daudzpusīgumu, kas raksturīgs saskaņotas darbības jēdzienam.
47. Savstarpīgumam it īpaši būtu jāaptver klusējot izteikta piekrišana.
48. Tomēr iespēja secināt klusējot izteiktu piekrišanu un tāpēc noteikt piekrišanas sadarboties – nevis konkurēt – esamību ir atkarīga no saziņas konteksta.
49. Pirmkārt, ja uzņēmums saņem informāciju, kas saistīta ar pretlikumīgu iniciatīvu, un neiebilst pret to, tā piekrišanu šai iniciatīvai var secināt no atbildes neesamības, ar nosacījumu, ka apstākļi ir labvēlīgi, lai klusējot izteiktu piekrišanu. Neiebilšana pret pretlikumīgu iniciatīvu ir nosodāma, jo noteiktos apstākļos adresātu reakcijas trūkums liks otrai pusei vai pusēm domāt, ka adresāts piekrīt pretlikumīgajai iniciatīvai un to ievēros (17). Tāpēc, lai konstatētu adresāta apzinātu līdzdalību saskaņotās darbībās, jābūt tādam mijiedarbības kontekstam, kurā var uzskatīt, ka adresēts ir sapratis, ka konkurents uzskatīs viņa klusēšanu par piekrišanu un paļausies uz savstarpēju rīcību arī bez atbildes saņemšanas.
50. Otrkārt, ja informācijas nosūtītājs nav konkurents, bet gan trešā persona, tad šāda mijiedarbība var radīt pamatu horizontālas vienošanās noslēgšanai starp konkurentiem tikai tad, ja adresāts ir sapratis, ka trešās personas nodotā informācija nāk no konkurenta vai vismaz ir arī paziņota konkurentam.
51. Tāpēc, lai noteiktu saskaņošanas esamību pamatlietā, kas ietver gan netiešu saziņu ar trešās personas starpniecību, gan skaidras atbildes neesamību, mijiedarbības kontekstam jābūt tādam, ka adresāts ir sapratis, ka pretlikumīgo iniciatīvu ir izteicis konkurents vai vismaz tas ir arī paziņots konkurentam vai konkurentiem, kuri paļausies uz savstarpēju rīcību, pat nesaņemot atbildi.
52. Iesniedzējtiesai jānoskaidro, vai šāda juridiska analīze ir piemērojama konkrētās lietas faktiem.
53. It īpaši iesniedzējtiesai vispirms jānoskaidro, vai, ņemot vērā neparasto saziņas metodi, var uzskatīt, ka attiecīgie uzņēmumi ir iepazinušies ar 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumu.
54. Šajā ziņā iesniedzējtiesa vaicā, vai var prezumēt, ka E‑TURAS sistēmas lietotāji zināja par sistēmas paziņojumu.
55. Norādīšu, ka prezumpciju izmantošana konkurences tiesībās ir attaisnojama, ja secinājums ir ļoti iespējams, balstoties uz pieredzē dibinātajiem no tipiskās notikumu gaitas izrietošajiem konstatējumiem un ar nosacījumu, ka prezumpcija ir atspēkojama (18).
56. Ja iesniedzējtiesa uzskatīs, ka pastāv augsta iespēja, ņemot vērā rezervācijas sistēmas pazīmes un pārkāpuma ilgumu, ka saprātīgi uzmanīgs un apdomīgs uzņēmējs uzzinātu par sistēmas paziņojumu un par saistītajiem ierobežojumiem, šī tiesa arī varētu konstatēt, ka šāda secinājuma lielā varbūtība attaisno atspēkojamas prezumpcijas piemērošanu par to, ka attiecīgās ceļojumu aģentūras 2009. gada 27. augustā uzzināja par pretlikumīgo iniciatīvu. Paliek varbūtība, ka attiecīgais uzņēmums nekavējoties neuzzināja par 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumu vai, izņēmuma apstākļos, ka tas vispār par to neuzzināja. Tomēr šajā gadījumā atspēkošanas pienākums ir attiecīgajam uzņēmumam, kurš ir labākā situācijā, lai to izskaidrotu.
57. Tomēr tas, kā valsts iestāde piemēro pierādījumu prezumpcijas, ir noteikts valsts tiesību aktos, ja vien prezumpcija neizriet no LESD 101. panta 1. punkta atbilstoši Tiesas interpretācijai, kas attiecīgi ir piemērojamo ES tiesību neatņemama sastāvdaļa (19). Manuprāt, pierādījumu prezumpcijas par to, vai ir uzskatāms, ka uzņēmums ir saņēmis un izlasījis noteiktu paziņojumu, neizriet no saskaņotas darbības jēdziena, kā to interpretējusi Tiesa, ne arī tās ir būtiski saistītas ar šo jēdzienu, un tāpēc šādas prezumpcijas ir izskatāmas atbilstoši valsts tiesībām.
58. Tālāk iesniedzējtiesai ir jāpierāda tas, vai var uzskatīt, ka uzņēmumi saprata, ka informācija par atlaižu likmju ierobežojumiem nāca no viņu konkurentiem vai ka vismaz tā tika paziņota viņu konkurentiem, un ka bija ticams, ka šie konkurenti arī paļausies uz savstarpēju rīcību, pat neesot skaidram apstiprinājumam.
59. Manuprāt, paziņojuma veids kā tāds nav būtisks, īpaši tāpēc, ka bija sagaidāms, ka vienošanās dalībnieki izmantos tehnoloģiju piedāvātās iespējas. Tomēr paziņojuma veids var būt nozīmīgs, novērtējot mijiedarbības kontekstu.
60. Šajā ziņā es nepiekrītu Komisijas viedoklim, ka datorizētas sistēmas informatīvo paziņojumu laukā nosūtīto paziņojumu var atzīt par pilnīgi līdzvērtīgu ar citām uzņēmējdarbības pasaules saziņas metodēm, tādām kā piedalīšanās sapulcē vai e-pastu apmaiņa. Sistēmas administratora paziņojumi nav parasts uzņēmējdarbības saziņas kanāls. Turklāt uzņēmumi, kas lieto to pašu datorizēto sistēmu, nav komerciālā dialoga partneri: starp viņiem esošā saikne ir smalkāka nekā saikne starp uzņēmumiem, kas uztur kontaktus e-pastā vai piedalās kopīgās sanāksmēs.
61. Tomēr šajā lietā citi apstākļi līdzsvaro saziņas metodes neparasto dabu.
62. 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojums sniedz skaidru ziņu, ko nevar saprast nekā citādi kā ierosinājumu piedalīties pretlikumīgā pret konkurenci vērstā darbībā. To var secināt gan no šī paziņojuma noteikumiem, gan no paziņojuma veida, ka tas vienlaikus nosūtīts visiem konkurentiem, kas lieto E‑TURAS sistēmu. Ierosinājums vēl jo vairāk bija ticams, jo tas nāca no trešās personas, kurai kā kopīgam līgumiskajam partnerim un sistēmas administratoram kopīgā rezervācijas sistēmā bija saikne ar visiem pārējiem sistēmas lietotājiem un arī tehniskās iespējas, lai panāktu saskaņošanas rezultātu. Šo tehnisko līdzekļu izmantošana, ko veica sistēmas administrators, ir ļoti efektīva veicināšanas prakse, kas netieši pierāda saskaņošanas esamību.
63. Tāpēc uzņēmumiem, kas uzzināja par sistēmas paziņojumu, vajadzēja saprast, ka – neizrādot tūlītēju reakciju – ierosinājums automātiski un nekavējoties tiks ieviests attiecībā uz visiem sistēmas lietotājiem.
64. Turklāt attiecīgais konkurences ierobežojums ir nepārprotami horizontāls. Lai konkurenti varētu piemērot vienveidīgu maksimālo atlaides likmi, viņiem ir vajadzīga savstarpēja paļāvība, un uzņēmums atsauktos uz šādu ierosinājumu vienīgi tad, ja šāds ierobežojums tiktu horizontāli piemērots tā konkurentiem. Piekrītot šādam ierobežojumam, attiecīgie uzņēmumi nerīkojas kā konkurējoši tirgus dalībnieki. Tāpēc, manuprāt, prasītāji nevar atsaukties uz vērtīgu analoģiju Tiesas judikatūrā, kas raksturīga vertikālajiem ierobežojumiem, atbilstoši kuriem, ja ražotājs vienpusēji nosaka konkurenci ierobežojošu pasākumu, komerciālo attiecību turpināšana nenozīmē vairumtirgotāju klusējot izteiktu piekrišanu šim pasākumam (20).
65. Turklāt, pretēji prasītāju pamatlietā teiktajam tiesas sēdē, iesniedzējtiesā esošā lieta neatgādina angliski tā saukto “hub and spoke collusion”, kas aptver informācijas apmaiņu starp konkurentiem, izmantojot kopīgu tirdzniecības partneri vertikālajās attiecībās, tādās kā saziņa starp izplatītājiem ar kopīga piegādātāja starpniecību (21). Šādā netiešā apmaiņā papildus jāapsver iesaistīto pušu nodoms, jo sensitīvas tirgus informācijas izpaušanu starp izplatītāju un tā piegādātāju var uzskatīt par tiesisku komercpraksi. Atšķirībā no šāda veida situācijas šī lieta attiecas uz paziņojumu, ko vienlaikus nodeva visiem attiecīgajiem uzņēmumiem viņu kopīgais tirdzniecības partneris un ko, ņemot vērā tā saturu, nekādos apstākļos nevarēja uzskatīt par tiesiska komercdialoga sastāvdaļu.
66. Tā kā šis ierobežojums attiecās uz vienreizēju rīcību tirgus koriģēšanā saistībā tikai ar vienu konkurences parametru, kā noteikts spriedumā lietā T‑Mobile, ar vienu saziņas gadījumu bija pilnīgi pietiekami, lai sasniegtu šo mērķi (22).
67. Šādos apstākļos – kas jānosaka valsts tiesai – jāatzīst, ka uzņēmums, kas uzzināja par 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumu un kas turpināja lietot sistēmu, publiski nenorobežojoties no pretlikumīgās iniciatīvas un neziņojot par to valsts iestādēm, ir uzskatams par tādu, kas piekritis šai iniciatīvai un tāpēc piedalījies saskaņošanā.
68. Turklāt, tā kā attiecīgā saskaņotā darbība ir mēģinājums ietekmēt brīvu cenas veidošanu, tās mērķis noteikti ir ierobežot konkurenci.
69. Tādējādi nav būtiski tas, vai šai rīcībai bija pret konkurenci vērstas sekas tirgū.
70. Tāpēc atšķirībā no dažu prasītāju pamatlietā argumentiem nav būtiski, vai attiecīgā ceļojumu aģentūra pirms ierobežojuma noteikšanas piemēroja augstāku atlaides likmi, vai arī attiecīgā aģentūra vispār pārdeva kādu ceļojumu, izmantojot E‑TURAS sistēmu pēc ierobežojuma noteikšanas. Nav arī būtiski, ka ceļojumu aģentūras paturēja iespēju piemērot papildu atlaides individuālajiem klientiem ārpus E‑TURAS sistēmas. Ikvienam uzņēmumam, kas attiecīgajā periodā turpināja piedāvāt savus pakalpojumus tirgū E‑TURAS sistēmā, šis ierobežojums varēja potenciāli ietekmēt tā rīcību tirgū, kas ir pietiekami, lai konstatētu tā piedalīšanos pārkāpumā.
71. Tāpēc es uzskatu, ka tādos apstākļos, kādi raksturoti rīkojumā par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, uzņēmumi, kas lietoja kopīgu rezervācijas sistēmu un uzzināja par pretlikumīgo iniciatīvu, kura tika darīta zināma 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumā, un kas turpināja lietot sistēmu, ir saucami pie atbildības par piedalīšanos saskaņotās darbībās.
2) Trešās personas iespējamā vienpusējā rīcība
72. Vairāki prasītāji pamatlietā savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka iespējamais pret konkurenci vērstais ierobežojums ir Eturas vienpusējās rīcības sekas.
73. Norādīšu, ka apstākļos, kad pretlikumīgo iniciatīvu paziņo trešā persona, kas arī ir attiecīgajā tirgū esošs aktīvs uzņēmums, nevar izslēgt iespēju, ka šīs trešās personas vienpusēja rīcība rezultātā ir radījusi ierobežojumu. Manuprāt, tā varētu būt, ja gan pretlikumīgā iniciatīva, gan saistītās darbības to ieviešanā varētu tikai un vienīgi piedēvēt šai trešajai personai, kas darbojās savās interesēs (23).
74. Tomēr konkrētajā lietā šāds apgalvojums nebalstās uz iesniedzējtiesas lēmumā minētajiem faktiem.
75. Lai gan prejudiciālajā jautājumā ir atsauce vienīgi uz Eturas 2009. gada 27. augustā piemērotajiem tehniskajiem ierobežojumiem un saistīto sistēmas paziņojumu, tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu skaidri izriet, ka pirms šīm darbībām ir bijusi sagatavojoša saziņa starp Eturas un vismaz dažiem attiecīgajiem uzņēmumiem.
76. Pirmkārt, 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumā ir skaidra atsauce uz “[..] ceļojumu aģentūru paziņojumu, ierosinājumu un vēlmju izvērtēšanu [..]” kā skaidrojumu Eturas rīcībai. Otrkārt, no rīkojuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirms ierobežojumu noteikšanas atlaižu likmēm Eturas nosūtīja e-pastu vairākām ceļojumu aģentūrām, lūdzot tās balsot par vispārēju atlaižu likmju samazināšanu, kā arī par noteiktu vēlamo atlaižu likmi, lai gan nav pierādījumu par to, vai attiecīgās ceļojumu aģentūras – izņemot vienu sabiedrību – saņēma šo e-pastu vai atbildēja uz to. Treškārt, Eturas direktors apliecināja, ka viņš ir veicis izpēti par pamata atlaidēm rezervācijām tiešsaistes režīmā, lai gan viņš savas liecības vēlāk mainīja.
77. Norādīšu, ka ļoti būtisks faktors lietās par slepenām pret konkurenci vērstām darbībām ir pierādījumu kopums. Pierādījumus, uz kuriem balstās valsts iestāde, lai pierādītu LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma esamību, nekad nav jāaplūko izolēti, bet jāaplūko kopumā (24).
78. Tāpēc, lai arī pierādījumi par sagatavojošu saziņu starp ceļojumu aģentūrām un Eturas ir fragmentāri un daži no tiem ir vienkārši norādes, tos nevar pilnībā izslēgt no kopējā pierādījumu kopuma, uz kuriem balstoties varētu noteikt, vai pārkāpums ir pierādīts.
79. Turklāt, lai gan tiesas sēdē prasītāji pamatlietā piedāvāja alternatīvu izskaidrojumu Eturas darbībām, proti, ka Eturas darbojās, cenšoties uzturēt sistēmas pievilcību vairākām lielām ceļojumu aģentūrām, šis izskaidrojums neizslēdz apgalvojumu, ka tā bija pašu ceļojuma aģentūru iniciatīva un ka Eturas rīkojās, tikai lai izdabātu karteļa dalībniekiem, kā uz to norāda lietas materiāli iesniedzējtiesā.
80. Pat pieņemot, ka kopējais komercpartneris, kas veicināja karteli, rīkojās pēc savas iniciatīvas, cenšoties stiprināt savu klientu lojalitāti, mēģinot tiem nodrošināt lielāku peļņu ar konkurences ierobežojumu, tas neizslēdz atbildību karteļa dalībniekiem, kuri klusējot apstiprinājuši šo pretlikumīgo iniciatīvu.
81. Tāpēc šajā lietā, pat pieņemot, ka Eturas rīkojās pēc savas iniciatīvas, lai nodrošinātu ceļojuma aģentūru, kas lieto E‑TURAS sistēmu, lojalitāti, tas neizslēdz secinājumu par saskaņotu darbību starp šīm ceļojumu aģentūrām, jo – pat saskaņā ar šo alternatīvo izskaidrojumu – Eturas darbības motivēja tās klientus, kuri klusējot apstiprināja šo iniciatīvu.
3) Norobežošanās no saskaņotas rīcības
82. Līdzīgs jautājums skar attiecīgo uzņēmumu iespēju norobežoties no pārkāpuma.
83. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts iestādei, lai pierādītu, ka uzņēmums ir bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks, pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikuši noslēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, un nav acīmredzami iebildis pret tiem. Tad uzņēmumam jāiesniedz pierādījumi, lai noteiktu, ka tā piedalīšanās šajās sanāksmēs bijusi bez jebkāda pret konkurenci vērsta nodoma, pierādot, ka tas ir vērsis konkurējošo uzņēmumu uzmanību uz to, ka tas šajās sanāksmēs piedalās ar atšķirīgu redzējumu (25).
84. Apsvērumi, kas ir pamatā šim principam, ir tādi, ka, piedaloties sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to. Puse, kas netieši apstiprina pretlikumīgu iniciatīvu, publiski nepaziņojot par norobežošanos no tās satura vai nepaziņojot par to administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas līdz ar to var būt pamats uzņēmuma atbildībai (26).
85. Tas, ka uzņēmums nedarbojas atbilstoši šajās sanāksmēs nolemtajam, nav pietiekami, lai to atbrīvotu no atbildības, ja vien tas publiski nenorobežojas no tā, kas tajās ir ticis nolīgts. Turklāt, lai noteiktu uzņēmuma atbildību, nav nozīmes, kāda tam ir loma pret konkurenci vērstajā sistēmā, un tā jāņem vērā, tikai novērtējot pārkāpuma smagumu, kad tiek noteikts naudas sods (27).
86. Manuprāt, šī judikatūra, lai gan sākotnēji bija par netiešu piedalīšanos slepenā sanāksmē, var noderīgā veidā tikt transponēta attiecīgās lietas apstākļos.
87. Uzņēmumam, kas lieto tiešsaistes rezervācijas sistēmu, ko izmanto kā platformu pret konkurenci vērstai darbībai, var būt pieejamas divas efektīvas iespējas, kā atbilstoši Tiesas judikatūrai norobežoties no šādas rīcības: tas var publiski distancēties no pretlikumīgās iniciatīvas satura vai arī ziņot par to administratīvām iestādēm.
88. Jāatzīmē, ka būtu pilnīgi nepamatoti prasīt, lai uzņēmums izteiktu savus iebildumus visiem saskaņotās darbības dalībniekiem. Praksē, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, ir diezgan iespējams, ka attiecīgos konkurentus nav iespējams nekavējoties identificēt. Daži prasītāji pamatlietā apgalvoja, ka nezināja, kas ir pārējie E‑TURAS sistēmas lietotāji.
89. Tomēr iebildumi jāizsaka publiski jebkādā veidā, kas saprātīgi ir pieejams attiecīgajam uzņēmumam, tas ir, vismaz informējot sistēmas administratoru, kas paziņoja par ierobežojumu, un pārējās sabiedrības, kuru identitāte varētu būt zināma.
90. Attiecīgajam uzņēmumam pietiekami skaidri ir jāizsaka iebildumi pret iniciatīvu un tā nodoms neievērot šo praksi. Tāpēc, piemēram, nebūtu pietiekami, ja attiecīgais uzņēmums ignorētu saziņu vai dotu norādījumus pats saviem darbiniekiem neievērot šo praksi. Tāpat nebūtu pietiekami šai praksei iebilst tikai ar rīcību tirgū – piemēram, kā norādīja daži šīs lietas dalībnieki, piešķirot individuālas atlaides, lai līdzsvarotu vispārējo ierobežojumu. Faktiski bez publiskiem iebildumiem šādu rīcību nevar vienkārši nošķirt no pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku maldināšanas.
91. Savukārt – un pretēji Konkurences padomes izteiktajam viedoklim tiesas sēdē – prasību iebilst pret ierobežojumu nevar paplašināt līdz pat pienākumam pamest tiešsaistes rezervācijas sistēmu.
92. Es piekrītu, ka attiecīgajam uzņēmumam ne tikai jāizsaka savi iebildumi, bet arī jāveic neatkarīga rīcība tirgū. Šajā lietā publiska norobežošanās ietver prasību veikt visas saprātīgās darbības, lai nepiemērotu ierobežojumu, kā, piemēram, informēt klientus savā interneta portālā un, ja šī darbība nav efektīva, ziņot administratīvām iestādēm. Šo pienākumu nevar paplašināt līdz prasībai izbeigt komercattiecības ar Eturas, jo tā pārtrauktu tūrisma aģentūras piekļuvi visādi citādi likumīgam izplatīšanas kanālam.
93. Visbeidzot, iebildumi ir jāizsaka pienācīgi un katrā ziņā saprātīgā laika posmā pēc tam, kad ir tapis zināms par pretlikumīgo iniciatīvu. Ja tas nav izdarīts saprātīgā laikā, tad uzņēmuma atbildība iestājas no brīža, kad tas ir uzzinājis – vai kad to ir varēts prezumēt – par šo iniciatīvu.
4) Pierādīšanas prasības un nevainīguma prezumpcija
94. Ņemot vērā iesniedzējtiesas paustās šaubas, noslēgumā vēlos izteikt dažas piezīmes par pierādījumu, kas nepieciešami, nosakot saskaņotu darbību, standartu saderību ar nevainīguma prezumpcijas principu.
95. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem ir piemērojams nevainīguma prezumpcijas princips, kas tagad noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā (28).
96. Sistēmā, kur ES konkurences tiesības tiek piemērotas publiski tiesiskajās attiecībās, Komisijai ir jāsniedz atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu apstākļus, kas ir pamats LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumam. Komisijai šajā ziņā jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi (29). Visas kompetentās tiesas šaubas ir tulkojamas par labu uzņēmumam, par kuru ir pieņemts lēmums saistībā ar pārkāpumu (30).
97. Tomēr nevainīguma prezumpcijas princips konkurences tiesībās neizslēdz atspēkošanas prezumpcijas piemērošanu (31).
98. Šādu prezumpciju piemēri aptver “Anic prezumpciju” jeb prezumpciju, saskaņā ar kuru mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi pār tam pilnīgi piederošā meitasuzņēmuma komercdarbības politiku (32). Tiesa ir arī atzinusi, ka tad, ja Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmums ir piedalījies uzņēmumu starpā notikušās sanāksmēs, kurām acīmredzami ir pret konkurenci vērsts raksturs, uzņēmumam ir jāsniedz cits izskaidrojums par šo sanāksmju saturu un jāatspēko Komisijas secinājumi (33).
99. Šīs prezumpcijas nenovirza pierādīšanas pienākumu kompetentās iestādes lēmuma adresātam. Tās ļauj iestādei izdarīt noteiktus secinājumus, pamatojoties uz pieredzē dibinātiem no tipiskās notikumu gaitas izrietošiem secinājumiem (34). Izrietošos prima facie secinājumus var atspēkot ar pretējiem pierādījumiem, pretējā gadījumā ar šiem secinājumiem pietiek, lai ievērotu pierādīšanas pienākuma prasības, kas joprojām ir administratīvajai iestādei. Turklāt šādu pieņēmumu izmantošanu pamato nepieciešamība nodrošināt ES konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību, jo bez tās praksē būtu pārmērīgi grūti vai neiespējami pierādīt pārkāpumu.
100. Tā kā šie pieņēmumi izriet no LESD 101. panta 1. punkta, ko interpretējusi Tiesa, un attiecīgi ir ES tiesību neatņemama sastāvdaļa, tie neietilpst valsts procesuālo tiesību autonomijas principa tvērumā (35) un tāpēc ir saistoši valsts iestādēm, kad tās piemēro ES konkurences noteikumus (36).
101. Tāpat šajā lietā Konkurences padome un iesniedzējtiesa, nepārkāpjot nevainīguma prezumpcijas principu, var secināt, ka uzņēmums, kas uzzināja par 2009. gada 27. augusta sistēmas paziņojumu un turpināja lietot E‑TURAS sistēmu, klusējot piekrita pretlikumīgai iniciatīvai. Attiecīgajam uzņēmumam ir jāiesniedz pierādījumi, ka tas ir iebildis pret šo iniciatīvu, vai jāpierāda, ka saskaņošana nevarēja ietekmēt tā rīcību tirgū.
102. Izdarot šo secinājumu, administratīvā iestāde vai valsts tiesa negroza pierādīšanas pienākumu pretēji tiesībām uz aizstāvību un neatsakās no nevainīguma prezumpcijas.
103. Visu iepriekšējo iemeslu dēļ es iesaku Tiesai uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņotas darbības jēdziens aptver situāciju, kurā vairākas ceļojumu aģentūras lieto kopīgu tiešsaistes ceļojumu rezervācijas sistēmu un šīs sistēmas administrators izvieto paziņojumu, informējot tās lietotājus, ka, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu priekšlikumus un vēlmes, klientiem piemērojamās atlaides tiks ierobežotas līdz vienādai maksimālajai likmei, un pēc šī paziņojuma tiek veikti tehniski ierobežojumi sistēmas lietotājiem pieejamās atlaides likmes izvēlē. Uzņēmumi, kas ir uzzinājuši par šo pretlikumīgo iniciatīvu un turpinājuši lietot sistēmu, publiski nenorobežojoties no šīs iniciatīvas vai neziņojot par to valsts iestādēm, ir atbildīgi par piedalīšanos šajā saskaņotajā darbībā.
2 –	Skat. secinājumus lietā Rhône‑Poulenc/Komisija (T‑1/89, EU:T:1991:38, 939. lpp.).
3 –	“AAA Wrislit” UAB, “Visveta” UAB, “Baltic Clipper” UAB, “Guliverio kelionės” UAB, “Baltic Tours Vilnius” UAB, “Kelionių laikas” UAB, “Vestekspress” UAB, “Kelionių akademija” UAB, “Travelonline Baltics” UAB un “Megaturas” UAB.
4 –	“AAA Wrislit”UAB, “Vestekspress”UAB, “Kelionių akademija”UAB, “Travelonline Baltics”UAB, “Visveta”UAB, “Baltic Clipper”UAB, “Megaturas” UAB un “Keliautojų klubas”UAB.
5 –	Tādai iepriekšējai lietai skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343).
6 –	Skat. spriedumu Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 131. punkts).
7 –	Skat. spriedumus Suiker Unie u.c./Komisija (no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73, EU:C:1975:174, 26. punkts), kā arī Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 115. punkts).
8 –	Skat. spriedumus Suiker Unie u.c./Komisija (no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73, EU:C:1975:174, 174. punkts) un Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 117. punkts).
9 –	Skat. spriedumus Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 118. un 121. punkts) un Hüls/Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 161. un 162. punkts).
10 –	Šajā ziņā skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 59. punkts).
11 –	Turpat, 60. punkts.
12 –	Skat. spriedumus Consten un Grundig/Komisija (56/64 un 58/64, EU:C:1966:41, 342. lpp.), T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 29. punkts) un Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 127. punkts).
13 –	Skat. šo secinājumu 33. punktu.
14 –	Skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus lietā AC‑Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:350).
15 –	Skat. spriedumus Cimenteries CBR u.c./Komisija (T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95, EU:T:2000:77, 1849. punkts) un BPB/Komisija (T‑53/03, EU:T:2008:254, 153. un 182. punkts).
16 –	Tā ir arī taisnība no pilnīgi teorētiska viedokļa, jo “sadarbība [..] pēc definīcijas ir apzināta rīcība”; skat. Black, O., Conceptual foundations of antitrust, Kembridža, 2005, 142. lpp.
17 –	Šajā ziņā skat. spriedumu Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 82. punkts).
18 –	Skat. šo secinājumu 97.–99. punktu.
19 –	Šajā ziņā skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 50.–52. punkts).
20 –	Skat. spriedumus Bayer/Komisija (T‑41/96, EU:T:2000:242, 173. punkts) un BAI un Komisija/Bayer (C‑2/01 P un C‑3/01 P, EU:C:2004:2, 141. punkts).
21 –	Skat. Odudu, O., “Indirect information exchange: the constituent elements of hub and spoke collusion”, European Competition Journal, 7. sēj., Nr. 2, 205. lpp.
22 –	Skat. šo secinājumu 35. punktu.
23 –	Izteikti teorētiskam piemēram: ja tiešsaistes rezervēšanas operators nolemtu uzņēmumiem, kas izmanto sistēmu, ierobežot cenas nosacījumus, rīkojoties tikai pats savās interesēs, piemēram, lai palielinātu savu ar komisijas maksu saistīto ienākumu līmeni vai lai ierobežotu konkurenci rezervēšanas sistēmu tirgū, man būtu grūti secināt, ka šīs sistēmas izmantotāji ir piedalījušies horizontālajā vienošanās tikai tāpēc, ka tie nav iebilduši pret šādiem ierobežojumiem. Manuprāt, šāda teorētiska rīcība būtu jāanalizē kā vertikālu vienošanos virkne vai kā vienpusēja rīcība, uz kuru, iespējams, attiecas LESD 102. pants.
24 –	Šajā ziņā skat. spriedumu Imperial Chemical Industries/Komisija (48/69, EU:C:1972:70, 68. punkts) un ģenerāladvokāta B. Vesterdorfa secinājumus lietā Rhône-Poulenc/Komisija (T‑1/89, EU:T:1991:38, 954. lpp.).
25 –	Skat. spriedumus Komisija/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 96. punkts) un Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 81. punkts).
26 –	Skat. spriedumu Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 82. un 84. punkts).
27 –	Skat. spriedumu Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 85. un 86. punkts).
28 –	Šajā ziņā skat. spriedumus Hüls/Komisija (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 149. un 150. punkts) un Montecatini/Komisija (C‑235/92 P, EU:C:1999:362, 175. un 176. punkts).
29 Skat. spriedumus Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 58. punkts), BAI un Komisija/Bayer (C‑2/01 P un C‑3/01 P, EU:C:2004:2, 62. punkts) un E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 72. un 73. punkts).
30 –	Skat. spriedumu E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 72. punkts).
31 –	Analīzei par šādu pieņēmumu izmantošanu konkurences tiesībās skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:110, 89.–93. punkts).
32 –	Skat. attiecīgi šo secinājumu 33. punktu un spriedumu Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 60. punkts).
33 –	Skat. spriedumus Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 87. punkts) un E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 75. punkts).
34 –	Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:110, 89. punkts) un Akzo Nobel u.c./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:262, 72. punkts).
35 –	Jāatzīmē, ka varētu apgalvot, ka valsts iestādes, piemērojot LESD 101. pantu un LESD 102. pantu, vispārēji saista Tiesas judikatūra par procesuālajām garantijām, kas saistītas ar tiesībām uz aizstāvību atbilstoši konkurences tiesībām. Skat. Kowalik-Bańczyk, K., Prawo do obrony w unijnych postępowaniach antymonopolowych, Varšava, 2012, 546. lpp.
36 –	Šajā ziņā skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 50.–52. punkts).


Kingston tagad 5% lētāk. Veicināšana tikai pie mums!
« 129 produktu apakškategorijās: Kingston
Vispopulārākie produkti kategorijā Kingston:
Kingston 16GB DDR4-2400MHz ECC Module (A9755388) vairāk >
90.49 € bez PVN
109.49 € ar PVN
Kingston 32GB DDR4-2400MHz Reg ECC Module vairāk >
184.13 € bez PVN
222.80 € ar PVN
Kingston 32GB DDR4-2666MHz Reg ECC Module (A9781929) vairāk >
Kingston 32GB DDR4-2400MHz Reg ECC Module (A8711888) vairāk >
187.59 € bez PVN
226.98 € ar PVN
301.02 € bez PVN
364.23 € ar PVN
50.18 € bez PVN
60.72 € ar PVN
62.37 € bez PVN
75.47 € ar PVN
110.58 € bez PVN
133.80 € ar PVN
49.22 € bez PVN
59.56 € ar PVN
Kingston KC2500M8 250GB M.2 PCIe NVMe (SKC2000M8/250G) vairāk >
52.78 € bez PVN
63.86 € ar PVN
75.00 € bez PVN
90.75 € ar PVN
Kingston KC2500M8 500GB M.2 PCIe NVMe (SKC2000M8/500G) vairāk >
128.27 € bez PVN
155.21 € ar PVN
Kingston KC2500M8 1000GB M.2 PCIe NVMe (SKC2000M8/1000G) vairāk >
163.88 € bez PVN
198.29 € ar PVN
Kingston Data Center 600 2.5" 2048GB SATA3 (SKC600/2048G) vairāk >
Kingston Data Center 600B 2.5" BUNNDLE 2048GB SATA3 (SKC600B/2048G) vairāk >
217.54 € bez PVN
263.22 € ar PVN
Kingston KC2500M8 2000GB M.2 PCIe NVMe (SKC2000M8/2000G) vairāk >
366.93 € bez PVN
443.99 € ar PVN


velleman SKC04 Atslēgu skapītis ar kombināciju atslēgu -46 atslēgam - Semikom interneta veikals, elektroniskās komponentes, Farnell piegādātājs, fluke
velleman SKC04 Atslēgu skapītis ar kombināciju atslēgu -46 atslēgam Ražotājs: Velleman
Kategorija: /Biroja tehnika/Seifi/Atslēgu skapīši
Cena: €22.00 €19.36
Produkta kods: SKC04
€22.00 €19.36" name="old_price">
Kombināciju slēdziens.
Izmēri: 300 x 240 x 80 mm
Iekļauts komplektā: Montāžas materiāli (skrūves un piespraudes), numerāciju uzlīmes.
Velleman SSE052 Elektroniskais dokumentu
Velleman SSE038F Fingerprint Elektroniskais
BG90023 Velleman 25 x 35 x 25 cm Seifs ar
Velleman SSE017 Elektroniskais seifs
velleman Seifs sadzīves BG90012
Velleman sadzives Elektroniskais seifs
Velleman Elektroniskais sadzives seifs
BG90008 Velleman elekrotiskais seifs
Velleman Elektronikais seifs BG90020 50 x
(ZLUVBL) Naudas pārbaudes ierīce ar lukturi
(ZLUV220) Naudas pārbaudes ierīce, lampa
(ZLUV220/2) Naudas pārbaudes ierīce, divas
SKC01 Velleman ATSLēGU kaste 20 atslēgām
velleman SKC02 Atslēgu skapītis 48
velleman SKC04 Atslēgu skapītis ar